bet · GA01BoU1 · 1986-12-31 00:00:00 — Som exempelanges i propositionen (s. 137) anläggningar av betydelse för rikets försvar ochsäkerhet, anläggningar för kärnavfall eller annat avfall samt mycketbetydelsefulla mineralfyndigheter. Det förutsätts att stora ansträngningarskall göras för att vid ett kommunalt veto finna alternativa lokaliseringar somkan fillstyrkas. Frågan om inskränkning i det kommunala vetot haruppmärksammats i ett antal motioner. I moderata samlingspartiets motion1985/86:88 tillstyrks regeringens förslag i sak. Mot bakgrund av attmotionärerna yrkar avslag på NRL i dess helhet föreslås emellertid attbestämmelserna om prövning av industrianläggningar skall stå kvar ibyggnadslagen. En viss ändring i prövningsordningen begärs dock. Folkpartietavvisar i motion 1985/86:89 utan något särskilt yrkande förslaget till inskränkningi det kommunala vetot. Beslut om en lokalisering som inte har tillstyrks av denberörda kommunen bör få fattas endast av och detta endast i extremaundantagsfall, anser motionärerna. Även avvisar, i motion1985/86:85, regeringens förslag i denna del. a. anförs att partiet inte kanacceptera att kommunernas rätt att själva bestämma om miljöfarlig verksamhet iden egna kommunen inskränks. Yrkanden av samma innebörd framförs i motionerna1985/86:83 (c) och 1985/86:84 (c). En liknande inställning redovisas ivänsterpartiet kommunisternas mofion 1985/86:93. De närmast berörda människornamåste få behålla rättigheten att säga nej till miljöförstöring genom detkommunala vetot. Finns det anläggningar av sådan art att ingen människa vill hadem i sin närhet bör nafionen avstå från dem helt och hållet, sägermofionärerna. tar upp frågan om inskränkning i denkommunala vetorätten med hänsyn enbart till de intressen som faller inomutskottets område. Följaktligen avstår näringsutskottet från att beröra andraaspekter på regeringens förslag, t. ex. dess förenlighet med strävandena motökat Utskottet går heller inte in på de frågor om prövningsordningm. m. som tas upp i motion 1985/86:88 (m). bedömning av frågan utgår alltså från endiskussion av tänkbara fall då ett oinskränkt kommunalt veto skulle kunna kommai konflikt med mycket starka nationella intressen inom näringspolitikens ellerenergipolitikens områden. Erfarenheterna av det kommunala vetot sedan detinfördes synes inte tyda på att det har uppstått några sådanakonflikter. har ett nittiotal stora projekt som rört verksamheter avväsentlig betydelse för hushållningen med mark och vatten prövats avregeringen. Den kommunala vetorätten har utnyttjats i fyra fall. Av dessa hartvå avsett värmekraftstationer. Övriga fall har gällt en oljelagringsanläggningoch viss provbrytning m. m. av uranhaltigt skiffer i . I de treförstnämnda fallen torde ifrågavarande utbyggnadsbehov ha kunnat tillgodosespå annat sätt. Frågan om provbrytning i blev inaktuell sedan detklarlagts att det saknades förutsättningar för kommersiell uranutvinning där. tolkar propositionen så att denföreslagna undantagsbestämmelsen är avsedd att utnyttjas ytterst restriktivt.Enbart det förhållandet att ett veto får stora negativa ekonomiska konsekvenserför det berörda företaget och för samhället skulle inte utgöra grund förregeringen att använda sig av bestämmelsen. Det skall finnas tvingandenationella skäl till att verksamheten bedrivs inom landet och det skall ocksåha klarlagts att lämpligare alternativ saknas till den valda lokaliseringen av anläggningen.Enligt näringsutskottets bedömning skulle undantagsbestämmelsen knappast varatillämplig på sådana ärenden i vilka den kommunala vetorätten harutnyttjats. I sammanhanget kan hänvisas till uttalandet i propositionen (s.137) om att uranutvinning inte kan betraktas som en nationell angelägenhet avsådan karaktär att det skulle kunna bli aktuellt att inskränka det kommunalavetot. I propositionen anges lager för kärnavfall och annatavfall som exempel på anläggningar som måste kunna lokaliseras inom landet. 1flera av de motioner som behandlar frågan hävdas att den föreslagnaundantagsbestämmelsen tar sikte främst på anläggningar för förvaring avkärnavfall, särskilt använt kärnbränsle. I syfte att belysa denna fråga harutskottet i det föregående lämnat en kortfattad redogörelse för gällanderiktlinjer för sådan förvaring i . Av redogörelsen framgår att all lagring och slutförvaringav olika slags kärnavfall från den inhemska kärnenergiverksamheten förutsättsske inom landet. Omfattande förberedelser i form av forskning ochutvecklingsarbete rörande olika förvaringsmetoder m.m. pågår under statligtöverinseende. Val av plats för en anläggning för slutförvaring av använtkärnbränsle kan behöva träffas omkring . Mot den angivna bakgrunden finner näringsutskottet attregeringens förslag om viss inskränkning i den kommunala vetorätten bör godtas.När det gäller förvaring av kärnavfall måste uppenbarligen principen omnationellt ansvar för avfallet kunna hävdas. Detta gäller i synnerhetförvaringen av högaktivt avfall från kärnkraftsreaktorer. kan bedöma finns det inget annat område där likatvingande skäl för lokalisering BoU1986/87:1 Bilaga 10 NU1985/86:3 y inomlandet av anläggningar för utvinning, tillverkning eller avfallsförvaring kanförutses. Det kan emellertid inte uteslutas att det uppstår flerafall då en oinskränkt vetorätt skulle kunna få orimliga konsekvenser.Det synes alltså befogat att möjligheten för regeringen att lämna tillståndutan tillstyrkan från kommunen skall gälla alla slag av anläggningar som kanbli föremål för prövning enligt 4 kap. NRL. En sådan möjlighet bör emellertidanvändas ytterst restriktivt. Av det sagda följer att näringsutskottet avstyrkermotionerna 1985/86:83 (c), 1985/86:84 (c), 1985/86:86 (c) och 1985/86:93 (vpk)i berörda delar. Utskottet kan inte instämma i vad som anförs om den kommunalavetorätten i motion 1985/86:89 (fp). I anslutning till frågan om den kommunala vetorättenbehandlar näringsutskottet två motionsyrkanden av innebörd attregeringsprövningen av industrianläggningar in. m. skall omfatta alla led ihanteringen av kärnbränsle. Motionärernas syfte är att ifrågavarandeverksamhet inte skall kunna komma till stånd utan tillstyrkan av berörd kommun. Två av motionerna är från allmänna motionstiden ,dvs. innan propositionen om NRL hade lagts fram. I partimotionen 1984/85:2878(c) om riktlinjer för energipolitiken anförs att den kommunala vetorätten vidlokalisering av anläggningar avsedda för verksamheter inom kärnbränslecykelnmåste omfatta alla led i denna. Frågan utvecklas närmare i motion 1984/85:785(c), i vilken påpekas att uranbrytning och anläggningar för lagring ochslutförvaring av utbränt kärnbränsle skall prövas enligt 136 a § byggnadslagenendast om regeringen beslutar detta. Regeringens nu föreliggande förslag innebär attprövningsplikten för anläggningar inom kärnbränslecykeln genom 4 kap. 1 § NRLvidgas betydligt i förhållande till vad som gäller enligt byggnadslagen. Denskall gälla dels anläggningar som prövas av regeringen enligt lagen (1984:3) omkärnteknisk verksamhet (kärntekniklagen), dels anläggningar för brytning avuranhaltigt material eller andra ämnen som kan användas för framställning avkärnbränsle. Prövningen enligt kärntekniklagen omfattar bl.a. anläggningar förhantering, bearbetning, lagring och slutlig förvaring m. m. av kärnämne och kärnavfall.Genom den föreslagna utformningen av 4 kap. 1 § NRL blir alltså anläggningarinom alla led av kärnbränsleeykeln från uranbrytning till avfallsförvaringunderkastade prövningsplikt enligt denna lag. Regeringens förslag synes därmedtillgodose mofionärernas önskemål beträffande prövningens omfattning. 1 motion1985/86:84 (c), som har väckts med anledning av den nu aktuella propositionen,framförs mer långtgående krav. Motionärerna vill att prövningsplikt enligt NRLskall gälla också prospektering efter uran oeh provborrning förkärnavfallsförvaring. Som redan framgått yrkas i samma motion även på att detkommunala vetot skall gälla oinskränkt vid prövningen, varigenom alltsåprospektering och provborrning skulle bli avhängig av att kommunfullmäktige fillstyrkerverksamheten. Som motiv för en utvidgad prövningsplikt anförs bl. a. att enprovborrning för ett avfallslager är meningslös om en majoritet i fullmäktigeställer sig avvisande till lokalisering av en sådan anläggning inom kommunen.Näringsutskottet vill först påpeka att syftet med de av regeringen BoU1986/87:1 Bilaga 10 NU1985/86:3 y föreslagnabestämmelserna i 4 kap. NRL, liksom med nuvarande bestämmelser i 136 a §byggnadslagen, är att möjliggöra en övergripande prövning av lokaliseringen avsådana stora anläggningar som har betydelse för hushållningen med mark ochvatten. De verksamheter som enligt motionen skulle omfattas av prövningspliktenhar en annan karaktär. De innebär i sig obetydliga ingrepp i miljön. Här måerinras om att motionsyrkandena från och vänsterpartietkommunisterna om förbud mot uranpro-spektering och uranbrytning har förekommitvid ett flertal tillfällen, (NU 1984/85:30 s. 62). Yrkandena haravslagits av sedan näringsutskottet - med reservation från de tvåpartiernas sida - avstyrkt dem. Beträffande provborrning för kärnavfallslagerhar av den föregående redogörelsen framgått att de borrningar som harutförts och de som planeras ingår i ett forsknings- ochutvecklingsprogram som föreskrivs i kärntekniklagen. Det är fråga om allmännaberggrundsundersökningar som inte syftar till platsval. Även från dennasynpunkt synes det omotiverat att låta verksamheten prövas enligt NRL såsommotionärerna föreslår. avstyrker alltså motion 1985/86:84 (c)i berörd del. Till skillnad från 136 a §byggnadslagen innehåller 4 kap. NRL inga bestämmelser om tillåtlighetsprövningav industrianläggningar m.m. med avseende på hushållningen med energi och medträfiberråvara. Av propositionen (s. 123) framgår att frågan om behovet av enprövning med hänsyn till dessa hushållningsaspekter övervägs i särskild ordninginom . Förslag fill lagsfiftning väntas komma attunderställas . Frågor om prövning av anläggningar i vad avserhushållningen med träfiberråvara tas upp i mofionerna 1984/85:548 (c) och1984/85:2677 (m) från allmänna motionstiden . I båda motionerna yrkas påatt byggnadslagens nuvarande bestämmelser om sådan prövning skall upphävas. Medhänsyn till vad som har anförts avstår näringsutskottet från attkommentera mofionerna i sak. De synes lämpligen kunna behandlas i samband meddet aviserade förslaget till särskild lagstiftning. BoU 1986/87:1 Bilaga 10 NU 1985/86:3 y Reglering av mark och byggnader för handelsändamål 12 kap. PBL anges allmänna intressen som skall beaktas vidplanläggning och vid lokalisering av bebyggelse. Där sägs bl. (2 kap. 4 §)att det inom eller i nära anslutning fill områden med samlad bebyggelse skallfinnas möjligheter att anordna kommersiell service. En precisering av kravet påplanläggning för kommersiell service görs sedan i 5 kap., som innehållerbestämmelser om detaljplan. I sådan plan skall (5 kap. 3 §) anges användningenav kvartersmark m. m. Därutöver får i detaljplan meddelas bestämmelser om bl.a. byggnaders användning (5 kap. 7 §). Planen får inte göras mer detaljerad änsom är nödvändigt med hänsyn till syftet med den. I specialmotiveringen anförs (s. 576 f.) att det i vissafall kan finnas behov av en mer preciserad angivelse av byggnaders användning, t. ex. för handelsändamål,än som sker . Föredraganden, bostadsminister , förutsätteratt dessa frågor kommer att närmare behandlas i allmänna råd till kommunerna.Han utvecklar dock i sammanhanget sin egen syn på preciseringen avhandelsändamålet. Därvid understryker han att konkurrensen - inom ramen förkommunens planering - bör ges ett så fritt spelrum som möjligt för att prisernaskall hållas nere och företagens effektivitet ökas till konsumenternas fördel.Detaljplanen måste, uttalar han, utformas så att den möjliggör förändring ochförnyelse, t. ex. etablering av nya butiksformer. Från dessa utgångspunkter börhandelsändamålet inte preciseras i detaljplan, om det inte finns särskildaskäl. Ett sådant skäl kan vara att en för konsumenterna lämplig butiksstrukturskall möjliggöras. Andra skäl för en precisering kan vara hänsyn tillomgivningen samt kvartersmarkens och bebyggelsens lämpliga utformning i detaktuella fallet. I detaljplan bör då kunna meddelas bestämmelser i syfte attsärskilja vissa ändamål, anförs det. En skarp gräns skall sålunda kunna dras mellanhandelsområden och industriområden. En huvudsaklig användning av kvartersmarkför partihandel eller detaljhandel skall också kunna bestämmas liksom attdetaljhandel får eller inte får avse skrymmande varuslag. Inom kategorindetaljhandel, anförs det vidare, kan livsmedelshandeln med hänsyn till kravetpå en lämplig samhällsutveckling i vissa lägen behöva begränsas eller heltförbjudas, vilket i enlighet med praxis bör kunna ske genom en bestämmelse idetaljplan som anger maximal yta som sammantaget får användas för handel medlivsmedel. Som exempel på fall då en begränsning kan bli aktuell nämnsstormarknader och bensinstationer. Det förutsätts att sådana begränsningarmeddelas endast om kommunen har gjort en utredning om serviceförhållandena iberörda områden och utredningen visar att begränsningarna är nödvändiga för entotalt sett ändamålsenlig handelsstruktur. Sådana utredningar sägs normaltingå i kommunala varuförsörjningsplaner. Enligt 8 kap. 1 § PBL krävs det bygglov bl. a. för att manskall få ta i anspråk eller inreda byggnader helt eller till viss del förväsentligen annat ändamål än det för vilket byggnaden senast har använts ellerför vilket bygglov har lämnats. I specialmotiveringen härtill (s.' 678) sägsatt det skall krävas bygglov för en övergång mellan olika former av handel,förutsatt att dessa är preciserade genom detaljplanebestämmelser om handelsändamål.I sådant fall anses det nämligen vara fråga om ett väsentligt ändrat användningssättför byggnaden eller lokalen. Av ett motivuttalande till 5 kap. 7 § (s. 576)framgår å andra sidan att någon ytterligare precisering i förhållande fill detaljplaneninte får läggas till grund för prövningen av bygglov. Kommunen kan alltså intevägra lov till en åtgärd som är förenlig med detaljplanen. Mot de sålunda föreslagna möjligheterna för kommunerna attgenom bestämmelser i detaljplan påverka utvecklingen av handeln vänder sigfolkpartiet i motion 1985/86:80. Bestämmelserna kan i realiteten skapainskränkningar i etableringsrätten, hävdar motionärerna. I den marknadsekonomide eftersträvar ingår etableringsfrihet, konkurrens och näringsfrihet. När detgäller omfattning och lokalisering av handel är det konsumenterna som skallavgöra vad som är en lämplig samhällsutveckling. BoU 1986/87:1 Bilaga 10 NU1985/86:3 y skall intefå användas till att styra utvecklingen av handeln på det sätt som anges ipropositionen, menar motionärerna. 1 en motion från allmänna motionstiden ,1984/85:2801, framför ett yrkande av liknande innebörd. Förslagetär där formulerat med hänsyn till att regeringens förslag vid den då aktuellatidpunkten fortfarande behandlades av lagrådet. I motion 1985/86:66 (m) finns uttalanden som ligger ilinje med det som sägs i motion 1985/86:80 (fp), utan att därmed något särskiltyrkande framförs. vill först erinra om bakgrunden till denaktuella frågan, nämligen den genomgripande omvandlingen avdetaljdistributionen i . Det har skett ensnabb utveckling mot färre men större butiker, som - särskilt undersenare år - nya former av distribution har uppstått, t. ex. trafikbutiker ochlågprisbutiker av olika slag. Denna utveckling - som för dagligvaruhandelns delhar beskrivits i SPK:s förenämnda rapport - är ett resultat av ändradesamhällsförhållanden i ett marknadsekonomiskt system med i huvudsak frietablering och fri konkurrens. Kommunerna har dock givits vissa möjligheteratt genom byggnadslagstiftningen styra utvecklingen av främstdagligvaruhandeln. Syftet har varit att behovet av en allsidig service skallkunna tillgodoses. har statsmakterna genom bl. a.konkurrenslagstiftningen sökt att främja en effektiv konkurrens inom handeln.Näringsfrihetsombudsmannen () har ålagts att från konkurrenssynpunkt granskaolika slags etableringshinder -även sådana som är en följd av samhällsåtgärder- vilket har lett till ett antal uttalanden om kommunala beslut i frågor ometäbleringar inom dagligvaruhandel. Det kan alltså här uppstå konfliktermellan olika allmänna intressen. har tidigare vid ett flertal tillfällenbehandlat frågan om kommunernas inflytande över etäbleringar inomvarudistributionen. Senast skedde detta i yttrandet NU 1983/84:7 y tillbostadsutskottet, varmed näringsutskottet överlämnade fyra motioner om kontrollav detaljhandelsetablering. I tre av motionerna - alla från socialdemokratiskthåll - föreslogs att kommunerna skulle ges vidgade befogenheter på området, bl.a. genom ändringar i byggnadslagstiftningen. avstyrktemotionerna med hänvisning till att förslaget till ny plan- och bygglag - som dåförelåg som lagrådsremiss - tillgodosåg flera av önskemålen i motionerna ochtill att frågorna skulle komma att ytterligare övervägas vid riksdagensbehandling av lagförslaget. (BoU 1983/84:13) avstyrkte medsamma motivering motionerna, vilka avslogs av . Företrädarna för moderatasamlingsparfiet och gav vid behandlingen i resp. utskott uttryckför uppfattningen att det inte behövs någon kontroll av detaljhandelsetablering. konstaterar nu att PBL bygger pånuvarande byggnadslagstiftning i vad avser kontroll avdetaljhandelsetablering. Dock innebär PBL något vidgade möjligheter förkommunerna att styra etäbleringar inom handeln. Som framgått skall markensanvändning för olika handelsändamål i detaljplan kunna preciseras närmare,varigenom kommunen ges ökade möjligheter att vägra bygglov för åtgärder sominnebär övergång mellan olika slag av handel. BoU1986/87:1 Bilaga 10 NU 1985/86:3 y har att ta ställning till den aktuellafrågan främst i vad avser effekterna av ifrågavarande bestämmelser i påutvecklingen av detaljhandeln. Företrädare för denna har för utskottet redovisatolika meningar i frågan. Från bl.a. kooperationens sida har framförts stöd förPBL, som anses kunna bidra till en ordnad utveckling på området. Företrädareför de stora privata blocken inom dagligvaruhandeln har däremot hävdat att enlåsning av markanvändningen till olika kategorier av detaljhandel kan komma atthindra innovationer inom branschen. Från petroleumhandelns sida har anförts attdet återgivna motivuttalandet (prop. s. 578) om begränsning av handeln medlivsmedel i bl. a. bensinstationer kan komma att medföra en diskriminering avdenna bransch som försvårar dess pågående strukturomvandling. Det har ocksågjorts gällande att uttalandet innebär en avvikelse från hittillsvarandepraxis. Mot bakgrund av bl. a. petroleumhandelns synpunkter villnäringsutskottet något närmare belysa frågan om möjligheterna för kommunernaatt genom planinstrument reglera handeln med livsmedel. Denna fråga hardiskuterats under en följd av år. Man har därvid pekat på de risker som följerav att bensinstationer och externt lokaliserade butiksenheter, t. ex. stormarknader,börjar saluföra livsmedel i betydande omfattning och därigenom underlaget förlivsmedelsbutiker i närbelägna bostadsområden försvagas. Farhågor för attservicen för stora konsumentgrupper skulle försämras vid en sådan utvecklinglåg bakom ett förslag från distributionsutredningen - i betänkandet (SOU1975:69) Samhället och distribufionen - om tillståndsprövning avdetaljhandel med livsmedel. Förslaget avvisades i proposition 1977/78:8, varvidföredraganden, handelsminister , hänvisade fill att destyrmedel som kommunerna förfogar över inom ramen för det kommunalaplanmonopolet i allt väsentligt gjorde det möjligt att undvika nämnda negativaverkningar. De styrmedel som åsyftades är - enligt den nuvarandebyggnadslagstiftningen - i första hand de av kommunerna upprättade stads- ochbyggnadsplanerna och till dessa knutna bestämmelser, som i regel grundas påstatens planverks detaljplaneanvisningar (senaste utgåva ). 1anvisningarna anges planbeteckningar för olika områden med åtföljandeplanbestämmelser. Exempel härpå är Bensinstation (Gt), som får användas endastför bensinförsäljning och därmed samhörigt bilserviceändamål. Handel (H), somfår användas endast för handelsändamål, och Handel med viss begränsning (Hj),som får användas för samma ändamål, dock att lokaler för livsmedelshandel ejfår anordnas. Det förekommer även att kommun i stadsplan för ett områdebetecknat för handelsändamål anger en högsta tillåten lokalyta förlivsmedelshandel. Flera stadsplaner med sådana bestämmelser avseende bl. a.stormarknader har fastställts av regeringen. En detaljplanebestämmelse ommarkanvändningen är styrande för beslut om byggnadslov. Sådant lov krävs för såvälnybyggnad - vilket innefattar även inredande av byggnad - som ianspråktagandeav byggnad för väsenfiigen annat ändamål än det som byggnaden haranvänts för. Av det tidigare återgivna motivuttalandet fill 5 kap. 7 §PBL framgår att kommande råd till kommunerna avses skola ange möjligheten avplanbestämmelser om att försäljning av livsmedel inom områden för handelsända- BoU1986/87:1 Bilaga 10 NU1985/86:3 y mål skallkunna såväl begränsas - exempelvis genom att en viss högsta tillåten yta försådan försäljning anges - som helt förbjudas. Detta ligger i linje medhittillsvarande praxis. Motivuttalandet synes därjämte innebära att motsvarandebestämmelser om begränsning av livsmedelshandel skall kunna anges även förområden som i detaljplan avsätts för andra ändamål än handel, t. ex.bensinförsäljning. Såvitt bekant har planbestämmelser om försäljning avlivsmedel i bensinstationer hiUills inte förekommit. Utvecklingen inombranschen har lett till att många bensinstationer har utvidgat sitt tidigaresortiment av kioskvaror till att omfatta olika slags paketerade livsmedel. Detråder viss oklarhet om kommunernas möjligheter att genom krav på byggnadslovför ändrad användning hindra eller begränsa försäljningen av livsmedel ibensinstationer i fall då den anses vara olämplig från plansynpunkt. Det synesnämligen ännu inte ha kommit till stånd en enhetlig rättspraxis beträffandeomfattningen av den livsmedelsförsäljning som skall kunna ske i ett område medbeteckningen Bensinstation utan att det blir fråga om sådant ianspråktagandeför väsentligen annat ändamål för vilket byggnadslov krävs. vill för sin del anföra följande beträffanderegleringen av handel genom planbeslämmelser enligt PBL. I propositionenbetonas starkt att den kommunala planeringen måste ge möjlighet till förändringoch förnyelse. Detta anges som en förutsättning för en rationell utveckling avhandeln. har samma uppfattning. Den föreslagna utformningen av bestämmelserna omdetaljplan och bygglov i PBL är också enligt näringsutskottets mening fulltförenlig med kravet på förnyelse. Det kan knappast hävdas aU PBL-som näraansluter till nuvarande lagstiftning och praxis - medför risk för stagnationoch ineffektivitet. För företagen innebär bestämmelserna bl.a. ökadförutsebarhet, eftersom bygglov i princip inte kan vägras för ett ändamål somhar specificerats i detaljplan. Vad särskilt gäller handeln med livsmedel ansernäringsutskottet rimligt att kommuner skall kunna begränsa eller helt förbjudaetäbleringar som antas kunna få från plansynpunkt starkt negafiva effekter påbutiksstrukturen. Såsom anförs i propositionen bör åtgärderna grundas på enutredning om serviceförhållandena i berörda områden, t. ex. i en kommunalvaruförsörjningsplan. Utskottet återkommer till frågan om sådana planer.Givetvis bör också i varje enskilt ärende göras en noggrann prövning av denaktuella lokaliseringens effekter. Av den föregående redogörelsen har framgått att kommunernaredan i dag har vissa möjligheter att med stöd av särskilda bestämmelser idetaljplan reglera försäljning av livsmedel i områden som är avsedda förhandelsändamål. När det gäller områden avsedda för andra ändamål, t. ex.bensinförsäljning, har det emellertid i avsaknad av planbestämmelser varitoklart i vilken utsträckning livsmedelsförsäljning skall kunna ske utan bygglovfrån kommunen.