bet · GA01SoU6 · 1986-12-31 00:00:00 — Organ ochannat biologiskt material får emellertid tas från en avliden person även närmedgivande inte lämnats, under förutsättning att inte den avlidne eller hansanhöriga har uttalat sig emot det eller ingreppet eljest kan antas stå i stridmed den avlidnes eller nära anhörigs uppfattning (7 § andra stycket). I fall dåskriftligt medgivande inte föreligger skall, där det kan ske, nära anhörig tillden avlidne underrättas om ingreppet innan detta äger rum (8 §), Ingrepp i strid med transplantationslagens bestämmelser ärstraffsanktio-nerat (12 §), har utfärdatanvisningar till transplantationslagen (MF 1975:122), Där regleras bl, a, hurunderrättelse till anhöriga skall ske och i vilka undantagsfall underrättelsekan underlåtas. Beträffande förutsättningarna för ingrepp på levandegivare anfördes bl. a. följande i propositionen om transplantationslag m.m.(prop. 1975:50 s. 24). I likhetmed remissinstanserna anser jag det nödvändigt med hänsyn till SoU 1986/87:6transplantationsingreppens speciella karaktär att fordra samtycke till ingreppetoch att ställa upp särskilda krav pä samtyckets form. Samtycket bör alltså varaskriftligt och lämnas till läkare som enligt vad har sagts får beslutaom ingreppet. Det skall lämnas fullt frivilligt. Den läkare som skall ta emotsamtycket bör åläggas att innan det lämnas upplysa givaren om ingreppetsbeskaffenhet och de risker som är förknippade med den planerade åtgärden.Läkaren bör också förvissa sig om att givaren har förstått innebörden avupplysningarna. Varje misstanke om att givaren saknar insikt om vad sakengäller eller utsätts för otillbörliga påtryckningar från något häll börföranleda läkaren att avstå från ingreppet. Vad gäller det i promemorian uppställda kravet påbekräftelse från givaren av ett tidigare lämnat samtycke bör de synpunkter somhar framförts under remissbehandlingen beaktas. Ett lämnat samtycke kangivetvis återkallas när som helst innan operationen äger rum. En sådanåterkallelse måste godtas vare sig den lämnas i skriftlig eller muntlig form.Har ingen återkallelse skett skall samtycke anses vara gällande. Skulle det isamband med ingreppet förekomma någon omständighet som ger anledning att antaatt samtycket inte vidhålls bör ingreppet inte äga rum. Beträffande ingreppp på avlidna givare anfördes ipropositionen följande (s. 26). Bestämmelsen i nuvarande lag om att hänsyn skall tas tillden avlidnes och hans närståendes vilja och tänkesätt vid ifrågasatt transplantationsingreppbör givetvis ha sin motsvarighet i en ny transplantationslag. Det kanemellertid sättas i fråga om enbart en bestämmelse av detta innehåll gertillräckliga garantier för rättssäkerheten. lag innehåller ingabestämmelser om underrättelse till anhöriga om planerat ingrepp. Detta kan inteanses vara tillfredsställande. De anhöriga mäste beredas en reell möjlighet attge uttryck för sin inställning i frågan i de fall den avlidne inte i livstidenhar lämnat medgivande till transplantationsingrepp efter sin död. I enlighet med förslaget i promemorian bör därför liksom imotsvarande lagar i och tas in en bestämmelse om underrättelsetill när anhörig innan transplantationsingrepp på avliden äger rum. Medanledning av vad som anförts vid remissbehandlingen bör föreskriften härom inteha den formen att underrättelsen skall ges i samband med underrättelse omdödsfallet. Lämplig tidpunkt bör i stället få avgöras i det enskilda fallet. Dåunderrättelse lämnas bör det göras klart för den anhörige att han har möjlighetatt förhindra ingreppet. Om ingen nära anhörig är känd eller kan anträffas bördetta inte utgöra något hinder mot transplantationsingrepp. När den avlidne i livstiden har medgivit att biologisktmaterial får tas efter hans död bör sådant medgivande i likhet med samtycke avlevande givare ha skriftlig form för att vara gällande. Däremot bör eneventuell återkallelse av medgivandet anses giltig även om den har skettmuntligen. Vid riksdagsbehandlingen av propositionen (SoU 1975:8)diskuterades inte frågor om samtycke till ingrepp annat än i vad gällerformerna för underrättelsen till den avlidnes anhöriga. I några motioner hadeemellertid frågan om att tillämpa hjärndödsbegreppet för att skapa bättrebetingelser för transplantationer aktualiserats. Utskottet avvisade härvidtanken på att ändra nuvarande dödsbegrepp, knutet till hjärta och andning, föratt ge ökade möjligheter till transplaniation av vissa organ (bet, s, 13),Utskottet hänvisade vidare till den av utskottet tidigare begärda utredningen(dvs, ) och ansåg att denna utredning borde pröva möjlighetenatt - med bibehållande av dödsbegreppet - ändra transplantationslagen så att dödsbegreppet - ändra transplantationslagenså att organ kunde tillvaratas SoU 1986/87:6 innan hjärtverksamhetenupphört, i de fall totalt och oåterkalleligt bortfall av hjärnfunktionernakonstaterats, (Detta skedde senare genom betänkandet Transplantationskirurgiskafrågor, se vidare nedan). Utskottetbehandlade härmed sammanhängande frågor senast i betänkande SoU 1982/83:7,Utskottet diskuterade då olika skäl för och emot ett hjärndödsbegrepp men ansågatt det slutliga ställningstagandet till dessa frågor borde anstå till dessresultatet av den då tillkallade utredningen om dödsbegreppet förelåg.Enbart transplantationskirurgiska önskemål borde dock enligt utskottet inte fåbli styrande för ställningstagandet till frågan om en ändring av nuvarandedödsbegrepp (betänkandet s, 13). anförde i sitt huvudbetänkande Ilivets slutskede (SOU 1979:59) att den delade uppfattningen att införandet avhjärndödsbegreppet inte är ett oavvisligt villkor för atttransplantationskirurgin skall kunna utvecklas på önskvärt sätt. Därmed förföllenligt utredningen behovet av en författningsmässig reglering avdödskriterierna. Bättre förutsättningar ansågs kunna nås på annat sätt ängenom legalisering av hjärndödsbegreppet. Utredningen avsåg att i ett senarebetänkande framlägga förslag om hur behovet av vitala organ förtransplantationsverksamheten borde kunna tillgodoses. SLS-utredningenframlade därefter betänkandet Transplantationskirurgiskafrågor (SÖU 1980:48), Även i detta föreslog utredningen atttransplantattonsfrågan skulle lösas genom ett fillägg till transplantationslagenoch inte genom en författningsmässig reglering av dödsbegreppet. Utredningensförslag innebar att transplantationslagen skulle kompletteras med ett tilläggav innebörd att man, i vad gäller tagande av organ och annat biologisktmaterial från avlidna, skulle jämställa personer med totalt och oåterkalleligtbortfall av hjärnfunktionerna med avlidna, även om hjärtverksamheten alltjämtupprätthölls pä konstlad väg. Förslaget innebar att man, om lagens bettngelseri övrigt var uppfyllda, för transplantationskirurgiska ändamål skulle kunna taorgan från personer som var hjärndöda, oavsett om de ansågs döda i traditionellbemärkelse. Utredningensförslag i denna del kritiserades av många remissinstanser som i ställetförordade införandet av ett nytt dödsbegrepp. Flera ville inte accepterabegreppet "jämställd med avliden". Motdenna bakgrund beslutade regeringen att tillkalla en särskildutredare med uppdrag att utreda frågan om "nuvarande dödsbegrepp börbibehållas eller om ett hjärndödsbegrepp bör införas". Utredningenöverlämnade betänkandet Dödsbegreppet (SOU 1984:79), Utredningenföreslår införandet av ett nytt hjärnrelaterat dödsbegrepp. Utredningens förslag är att dödsdefinitionen skall formuleras så att döden inträder när hela hjärnan totalt och oåterkalleligt upphört att fungera, oavsett om andningsverksamheten och andra kroppsliga funktioner kan upprätthållas ytterligare någon med tekniska hjälpmedel. Utred ningen föreslår att det införs en ny, fristående lag om fastställande av 11 människans död. Utredningen föreslår också vissa ändringar itransplantationslagen i syfte SoU 1986/87:6 att understryka betydelsen av denavlidnes och hans anhörigas inställning. Sålunda föreslås förbud mot ingrepp ide fall den avlidne skriftligen förbjudit detta, ett förbud som inte kanersättas av medgivande från de anhöriga. Vidare föreslås att ingreppet inte fårpåbörjas innan andnings- och cirkula-tionsstödjande åtgärder har avbrutits, omåtgärden annars skulle strida mot den avlidnes eller hans anhörigasuppfattning. förslag har remissbehandlats ochbereds i . En proposition beräknas för närvarandekomma att avlämnas till . Här kan vidare nämnas att socialutskottet ochsocialdepartementet i samarbete med rådet för medicinsk-etiska frågor i juni1986 arrangerade ett seminarium kring dödsbegreppet. Vid seminariet berördesockså vissa transplantationsfrågor. I motion 1985/86:So471 av () hemställs attriksdagen begär att regeringen skyndsamt förelägger förslag omhuvudmannaskapet för bårhusväsendet. Motionären pekar på att frågan om vilkenmyndighet som skall ha ansvaret för bårhus utretts utan attleda till något slutligt ställningstagande. Motionären menar att den rådandeoklarheten skapar en rad missförhållanden. Enligt motionärens mening äransvaret för bårhus en självklar fråga för landstingen. Detta landstingensansvar bör skyndsamt fastställas för att undanröja missförhållandena. Ansvaret för bärhusverksamheten har inte tidigare blivitföremål för vare sig rättslig eller annan reglering. Olika huvudmän harutvecklat sin bårhusverksamhet utifrån skilda förutsättningar. De första bårhusen var knutna till olika delar av kyrkansverksamhet. Även de borgerliga primärkommunerna har hållit egnabårhus för att ta hand om döda. Här kan t. ex. ålderdomshemmens katafalkrumnämnas. Bårhus har också upprättats av enskilda sjukhem och vårdhem. Inom den offentliga sjukvärden har det ansetts ligga inomsjukvårdens ansvar att också ta hand om avlidna före och efter eventuellobduktion samt i avvaktan på bisättning och begravning. Genom att allt fleramänniskor dör pä sjukhus har landstingen kommit att ta på sig en allt störredel av bärhusverksamheten. Staten har också genom verksamheten på statensrättsläkarstationer kommit att fungera som en huvudman för bårhus. Utöver ansvaret för rättsläkarstationerna har staten även svarat för bårhus vid vissariksanstalter, nämligen i och i . Ansvaret för dessa sjukhus har numera övertagits av resp. sjukvårdshu vudman. Det oreglerade ansvaret för bårhusverksamheten m. m.gjorde att social- SoU 1986/87:6 styrelsen utredde dennafråga. föreslog i en skrivelse till attlandstingskommunerna i lag borde åläggas att driva bårhus. Socialstyrelsenföreslog vidare att en utredning skulle tillsättas för att se över de s. k.polititransporterna och andra transporter av avlidna. Dåvarande sjukvårdsministern beslutade atttillsätta en arbetsgrupp inom med uppgift att lägga framförslag ttll lösning av frågorna om huvudmannaskapet för bårhusverksamhetensamt ansvaret för och organisationen av transporter av avlidna personer. Arbetsgruppen,som antog namnet Bärhusgruppen, avgav en daterad rapportBårhusväsendet- Huvudmannaskap m. m.. Transporter av avlidna. I rapportenföreslogs bl. a. att det på landstingen skulle läggas ett lagfäst ansvar föratt hålla bårhus (lokaler för omhändertagande och undersökning av avlidna) ochatt skulle få ett tillsynsansvar för denna verksamhet. I rapportenbehandlades också vissa ansvarsfrågor rörande transporter av stoft efteravlidna personer. Arbetsgruppens rapport innehöll också ett förslag tillbårhuslag, m. m. Rapporten har remissbehandlats. En remissammanställninghar gjorts. Ärendet bereds fortfarande i . Även utredningen om dödsbegreppet tog i sitt betänkandeDödsbegreppet (SOU 1984:79) upp vissa frågor om sjukvårdshuvudmännens ansvarför åtgärder med kroppen efter den som avlidit. Utredningen konstaterade atträttsläget är sådant att det finns en rätt för sjukvården att svara föromhändertagandet av den döda kroppen och att även göra vissa ingrepp på den menatt någon motsvarande skyldighet inte föreligger. Utredningen ansåg detanmärkningsvärt att sjukvårdens ansvar i dessa hänseenden inte är rättsligtreglerat. Enligt utredningens mening är det väsentligt att klarlägga vilkaskyldigheter som åvilar sjukvårdshuvudmännen. Deras ansvar bör, anfördeutredningen, rimligtvis omfatta även olika åtgärder för omhändertagande av avlidnaskroppar och inte sluta genast i och med att patienten har avlidit. Härmed avserutredningen sådana åtgärder som iordningställande av kroppen, transport tillbårhus eller annan plats, kontakt med anhöriga m, m. Utredningen hade dockingen anledning att själv lägga fram något förslag i denna del och hänvisadetill Bårhusgruppens rapport. I betänkandet behandlas fem motioner som på olika sättberör vården i livets slutskede och omhändertagandet av avlidna. Vård i livets slutskede I motion 1985l86;So472 av och (båda m) begärs ett tillkännagivande av vad som anförs i motionen ombehovet av utbildning för all sjukvårdspersonal i vård och omhändertagandet avdöende och deras anhöriga. Motionärerna hänvisar till några av de förslag som SLS-utredningenlade fram och menar att man måste satsa ännu mer på SoU 1986/87:6utbildning och information än vad som skett. Utredningen rörande vissa frågor beträffande sjukvård ilivets slutskede, , avlämnade sitt huvudbetänkande 1979,Utredningen lade i detta också fram förslag till normer och målsättningar förvården av döende. Normerna, som avsäg att ge en inriktning och ett synsätt attsträva emot, omfattade patienter, de anhöriga, personalen, värdorganisationenoch samhället. Med utgångspunkt i förslag uppdrogregeringen åt att utarbeta ett underlag tillvårdprogram för vård av döende, vilket skulle omfatta personlig och psykologiskomvårdnad, etiska och religiösa frågor, smärtbehandling och vård i hemmet. Somett led i detta arbete har gett ut allmänna råd (1981:3) omhänsynen till olika religiösa och etniska grupper i sjukvården. Socialstyrelsenhar vidare anordnat ett symposium om vård i livets slutskede, vilket ocksådokumenterats i PM-serie (PM 102/85), arbetar med en kartläggningav vad som finns skrivet på detta område. Som ett ytterligare resultat av ochsocialstyrelsens arbete kan redovisas att särskilda inslag om vården i livetsslutskede nu finns i vårdutbildningarna och inte minst i grund-, vidare- ochfortbildningen av läkare. Som framgått av den tidigare redovisningen (s, 3 f,)förekommer också inom landstingen verksamheter av olika slag för att förbättravården av svårt sjuka och döende patienter. Frågan om psykologiskt stöd m, m, i vården av döendebehandlades av utskottet i betänkande SoU 1982/83:7, Utskottet hänvisade tillSLS-utredningen och dess förslag och uttalade därvid att det deladeuppfattningen att det psykologiska omhändertagandet av döende är enutomordentligt viktig del av den vård som kan ges i livets slutskede. Utskottetpekade på att det, som det behövs kunskaper och erfarenhet för att gestöd inför döden, är viktigt att kunna etablera en varm medmänsklig kontakt ochatt det inte alltid är personer med särskild utbildning härför som i detenskilda fallet är de som bäst kan hjälpa. Värdpersonalen har inte sällan debästa förutsättningarna att förstå och hjälpa sina patienter. För många äldreoch sjuka kan vårdpersonalen vara de människor som står patienten närmast.Utskottet erinrade om att stödet ät döende inte är någon lätt uppgift. Den somskall kunna ge ett verkligt medmänskligt stöd måste, utöver kunskaper om hurdöende människor reagerar och om deras behov, också själv ha psykologisk mognadoch styrka. Utskottet menade därför att man utöver en förbättrad utbildning ivård av döende ocksä måste uppmärksamma vårdpersonalens behov av handledningoch stöd. Utskottet framhöll i det sammanhanget att vårdpersonalensmöjligheter att ge psykologiskt stöd åt döende har en resursmässig sida och atten god vård förutsätter att personalen har tillräckligt med tid att ägna sådanapatienter. Utskottet hänvisade också till arbete med att tafram underlag för lokala vårdprogram för vården av döende. Det ärenligt utskottets mening angeläget att erinra om de av utskottet 14 Vården i livets slutskede berör djupt såväl SoU 1986/87:6patienter och deras anhöriga som värdpersonalen. Döden och döendet är frågorsom är svåra att hantera och har många aspekter. Det är därför förståeligt attdet tar tid att utveckla nya och bättre former för omhändertagande av svårtsjuka och döende. Svårigheterna får dock inte göra att utvecklingsarbetetavstannar. Även inom utbildning och fortbildning måste vården i livets slutskedefä fortsatt uppmärksamhet. Utskottet vill därför betona vikten av att allsjukvårdspersonal ges undervisning i fråga om vård och omhändertagande avdöende och deras anhöriga. arbete med framtagande av underlagför vårdprogram för vården i livets slutskede bör bedrivas skyndsamt ochmålmedvetet med sikte på konkreta resultat. Motion 1985/86:So472 (m) får ansestillgodosedd genom vad utskottet nu anfört och avstyrks därför. Imotion 1985/86;So425 av Birigitta Rydle (m) hemställs att hosregeringen skall begära en översyn av de föreskrifter som finns för utfärdandeav dödsbevis. Motionären tar upp bäde frågor om förutsättningarna för attutfärda dödsbevis och om polisens medverkan i samband med utredning avdödsfall. Imotion 1985/86;So404 av och (båda c) begärs enutvärdering och översyn av obduktionslagstiftningen. Motionärerna tar bl, a,upp frågan om att uppställa krav på ttllstånd från de anhöriga och ombegränsning av rättsmedicinska undersökningar i de fall misstanke om brott inteföreligger. Enförutsättning för att begravning skall få ske är att dödsbevis företetts förpastorsämbetet. Ett dödsbevis skall innehålla uttalande om dödsorsaken ochutfärdas av läkare. Dödsorsaksundersökningskall vara av den omfattningen att läkaren kan uttala sig om den sannolikadödsorsaken och om det finns anledning till antagande att döden orsakats avannan person eller om det i övrigt finns skäl att företa en fullständigareundersökning av den döda kroppen. För att erhålla kunskap om dödsorsaken kandet bli nödvändigt med en obduktion. En sådan kan vara klinisk ellerrättsmedicinsk. Bestämmelserom kliniska obduktioner finns bl, a, i obduktionslagen (1975:191), Enutförligare redovisning av bestämmelserna finns i ett tidigare avsnitt i dettabetänkande (se ovan s, 5 f,): Där redovisas också bestämmelserna omrättsmedicinska undersökningar. Utskottet har vid fleratillfällen tidigare behandlat motioner som gällt förutsättningarna för utfärdandeav dödsbevis och obduktioner, senast i betänkande SoU 1985/86:1,1 det nämndabetänkandet behandlades också en motion av likande innebörd som den nu aktuellamotionen 1985/86:So404, När det gäller frågan om medgivande från den enskildeeller dennes anhöriga som förutsättning för obduktion framhöll utskottet i SoU1985/86:1 (s, 13) att obduktionslagens intentioner om hänsyn till de närmastberördas uppfattning inte får urholkas genom att överdrivet många dödsfall för säkerhets skull hänförstill sådana med okänd dödsorsak eller anses motivera 15 När det gäller de rättsmedicinska undersökningarna kanutskottet nu SoU 1986/87:6 konstatera att i sitt avlämnadebetänkande föreslagit införandet av en ny förenklad undersökningsform, s. k,likbesiktning. Avsikten med den nya undersökningsformen är bl, a, attnedbringa antalet rättsmedicinska obduktioner. Betänkandet bereds förnärvarande i . Utskottet tog i sitt betänkande SoU 1985/86:1 också uppfrågan om vilka krav som bör ställas vid bedömningen av sannolik dödsorsak förutfärdande av dödsbevis. Utskottet uttalade därvid (s, 13) att man kanifrågasätta om det är motiverat att genomföra obduktion mot de anhörigasuttryckliga vilja, när det är klart att ett dödsfall har naturliga orsaker, harorsakats av en yttre händelse som är helt klarlagd etc. Utskottet uttalade vidare att det var önskvärt atttillämpningen av nuvarande bestämmelser följs upp och analyseras. Medhänvisning till pågående arbete inom rörande dödsbereppet,transplantationsfrågor m, m, och till arbete avvisade dockutskottet tanken på att skulle ta initiativ till en särskild översynav obduktionslagstiftningen. Utskottet förklarade att det utgick ifrån attregeringen i lämpligt sammanhang skulle redovisa utfallet av 1975 årsobduktionslag samt tillämpningen av reglerna om rättsmediciniska undersökningaroch om dödsbevis. De synpunkter på förutsättningarna för utfärdande avdödsbevis och obduktioner som utskottet sålunda anförde i sitt betänkande förraåret gör sig enligt utskottets mening alltjämt mycket starkt gällande. Det ärangeläget att upprätthålla obduktionslagens restriktiva syn i fråga omobduktioner mot den avlidnes eller de anhörigas vilja. Utskottet vill här erinra om sitt uttalande kan ifrågasätta om inte reglerna för dödsbevis kommit att tillämpas så attonödigt många dödsfall kommit att hänföras till sådana med okänd dödsorsakeller motivera rättsmedicinsk undersökning. En mer nyanserad syn bör ofta kunnaanläggas, bl, a, i de fall det är klarlagt att ett dödsfall har naturligaorsaker eller beror av en känd yttre händelse. Utskottet vill i det sammanhangetunderstryka vikten av att polis och annan berörd personal som har att tabefattning med ett dödsfall uppträder hänsynsfullt och så diskret somsituationen tillåter. Som utskottet tidigare framhållit bör i lämpligtsammanhang få en redovisning för utfallet av nuvarande regler om obduktion ochdödsbevis, har endast behandlat rättsmedicinska undersökningaroch därmed sammanhängande frågor. Utskottet förutsätter att regeringen isamband med den fortsatta beredningen av utredningens förslag även beaktarbehovet av att få en belysning av reglerna för kliniska obduktioner och förutfärdande av dödsbevis. Motionerna 1985/86:So425 (m) och 404 (c) får ansestillgodosedda genom vad utskottet nu anfört och avstyrks därför. Transplantationslagen SoU 1986/87:6 I motion 1985l86:So405 av () hemställs attriksdagen hos regeringen skall begära förslag till vissa ändringar itransplantationslagen. Enligt motionären bör sådana ändringar göras att ingrepppå en avliden människa eller på en person med total hjärninfarkt endast får skeom personen i fråga under sin livstid skriftligen medgivit detta. Motionärenanser inte att något nytt dödsbegrepp behöver införas. Villkoren för transplantationer regleras itransplantationslagen (1975: 190), Lagen gäller dock inte i fråga om mindreingrepp. Ingrepp på en levande person får i princip endast företas efterskriftligt medgivande. För ingrepp på en avliden krävs också som huvudregelskriftligt medgivande, Transplantationsingrepp tilläts emellertid också sålänge inte den avlidne eller dennes anhöriga uttalat sig emot det elleringreppet ändå kan antas stå i strid med den avlidnes eller nära anhörigsuppfattning. De anhöriga skall, när skriftligt medgivande saknas, underrättasföre ingreppet. Detta får underlåtas endast i undantagsfall. I samband medtillkomsten av transplantationslag uttalades särskilt i propositionen(prop. 1975:50 s. 24) att de anhöriga måste beredas en reell möjlighet att geuttryck för sin inställning och att, då anhörig underrättas, det bör klargörasför den anhörige att han har möjlighet att förhindra ingreppet. Frågan om dödsbegreppet och förutsättningarna förtransplaniation har varit föremål för fiera utredningar (seovan s. 11 f.). Inom pågår arbetet med enproposition om ett nytt dödsbegrepp, varvid även transplantationsfrågor kommeratt behandlas. En proposition har aviserats till början av nästa är. Utskottetgör följande överväganden. Motionären tar upp flera svåra och känsliga frågor påvilka det inte finns något självklart svar. Ä ena sidan kan anföras skäl föratt täta den avlidnes uttryckliga samtycke vara ett villkor för organdonation. Åandra sidan gör sig de synpunkter gällande som framförs av dem som är angelägnaom en god tillgång på organ för transplaniation. Onekligen kan många människorsom en följd av transplantationsverksamhet erbjudas ett förlängt liv och ettliv med högre livskvalitet. En avvägning mellan dessa olika intressen måstegöras. kommer enligt vad utskottet erfarit att inomkort föreläggas ett förslag från regeringen om dödsbegreppet och därmedsammanhängande frågor.