bet · GA01LU16 · 1986-12-31 00:00:00 — För att undvika osäkerhet rekommenderar emellertid kommittén attbefintliga bestämmelser ses över och ges sådan utformning att de tveklöstkan anses som avtalsvillkor. Kommitténsförslag har remissbehandlats och övervägs inomregeringskansliet. Frågorom statens skadeståndsansvar i affärsmässig verksamhet har tidigare i skildasammanhang behandlats av utskottet, senast i det ovannämnda betänkandet LU1986/87:2. Utskottet intog där den ståndpunkten att likställighet iskadeståndshänseende borde råda mellan staten, när den driver affärsverksamhet,och enskilda näringsidkare. De önskade förbättringarna av den enskildesmöjligheter att få ersättning av staten för sina skador borde emellertidåstadkommas inom ramen för de ansvarighetsregler som gäller pä de ifrågavarandeverksamhetsområdena och inte genom en skärpning av skadeståndsansvaret lagstiftningsvägen.En sådan skärpning skulle nämligen enligt utskottet vara förenad med storasvårigheter och kunde genom avgifts-och taxehöjningar leda till betydandekostnadsökningar för allmänheten. Utskottet erinrade om att det på vissaområden redan vidtagits förbättringar, bl. a. under medverkan avkonsumentverket. Utskottet fann det angeläget att och deaffärsdrivande verken fortsatte på den inslagna vägen och vidtog de ytterligareförbättringar som kunde visa sig vara erforderliga. I sammanhanget erinradeutskottet om att verksledningskommittén i sitt ovannämnda slutbetänkandeföreslagit att de regler som gäller på området ses över och ges en sädanutformning att de tveklöst kan anses som avtalsvillkor. Om förslagetgenomfördes skulle det, framhöll utskottet, innebära en påtaglig förbättring avkonsumenternas ställning, bl. a. genom att de villkor som tillämpas i statensaffärsdrivande verksamhet i ökad omfattning kunde bli föremål för granskning avkonsumentverket och konsumentombudsmannen samt prövas av marknadsdomstolen.Under hänvisning till att regeringens ställningstagande i frågan inte bordeföregripas avstyrkte utskottet bifall till de mofioner som föranlettbetänkandet. Ibetänkandet behandlas dels två motioner om statens skadeståndsansvar vidmyndighetsutövning (m resp. fp), dels en mofion om statens skadestånds- ansvar iaffärsmässig verksamhet (c), dels en motion som rör båda de LU 1986/87:16nyssnämnda frågorna (m). Staten och kommunerna är ansvariga för fel ochförsummelser av sina arbetstagare på samma sätt som privata arbetsgivare, närverksamheten kan jämställas med enskild verksamhet. Enligt 3 kap. 1 §skadeståndslagen (SkL) är arbetsgivare ansvarig för person- och sakskada somarbetstagare vållar genom fel eller försummelse i tjänsten. Arbetsgivaren kanockså bli . skyldig att ersätta ren förmögenhetsskada men då fordras attarbetstagaren vållat skadan genom brottslig handling. Vid myndighetsutövning sträcker sig statens ochkommunernas ansvar längre än andra arbetsgivares. Sålunda svarar det allmännainte bara för person- och sakskada utan ocksä för ren förmögenhetsskada när feleller försummelse begåtts av dess tjänstemän (3 kap. 2 § SkL). Denna långtgåendeskadeständsskyldighet har emellertid vissa begränsningar. I syfte att, undvikaatt helt obetydliga fel och försummelser medför skadeståndsansvar har i 3 kap.3 § SkL införts den regeln att skadeständsskyldighet vid myndighetsutövningföreligger endast om de krav har blivit åsidosatta som med hänsyn tillverksamhetens art och ändamål skäligen kan ställas på dess utövning. I fråga omfelaktiga myndighetsbeslut gäller vidare att, om den skadelidande utan giltiganledning underlåtit att föra talan om rättelse eller att använda särskilträttsmedel, ersättning inte utgår för skada som därige-, nom kunnat undvikas (3kap. 4 § SkL)..En särskild regel (3 kap. 5 § SkL) begränsar också det allmännasansvar för ren förmögenhetsskada som drabbar en företagare till följd av intrångi näringsverksamhet. Ersättning utgår i sådana fall endast efter enskälighetsbedömning. Det föreskrivs slutligen att ersättning för sakskada kanjämkas, om det är skäligt med hänsyn till föreliggande försäkringar ellerförsäkringsmöjligheter7(3 kap. 6:§ SkL). I motion L602 (m) erinras om att staten i fråga om fel sombegåtts i myndighetsutövning svarar för skada endast om någon offentligfunktionär varit vårdslös och vårdslösheten inte är obetydlig och att stateninte alls har något skadeståndsansvar beträffande fel begångna inom ramen förmyndig-, heternas serviceskyldighet. Enligt motionären är det angeläget attfrågan om statens ansvar för följderna av fel som begås i offentlig verksamhetses över. Motionären yrkar att en sådan översyn kommer till stånd. Motionärerna i mofion L603 (m) hävdar att en enskild somlider skada på . grund av t. ex. felaktiga beslut av en myndighet har små möjligheter att få skadestånd. Enligt mofionärernas mening bör reglerna päområdet ändras så att det allmänna svarar för skada som det genom myndigheter eller tjänstemän orsakar enskilda. Att så sker är ett rättssäkerhetskrav som enligt motionärerna väger tyngre än de kostnadsökningar som en reform i riktning mot ett vidgat skadeståndsansvar för staten kan föra med sig. För övrigt, menar motionärerna, torde de skadestånd staten enligt en sådan reglering kan komma att få utge knappast på något avgörande sätt påverka statsbudge ten, medan däremot ett uteblivet skadestånd kan drabba den enskilde hårt. Motionärerna yrkar att hos regeringen begär utredning av frågan huruvida rätten att erhålla skadestånd av det allmänna vid felaktig myndig- hetsutövning bör utvidgas. I motion L605 (fp) anförs att det allmänna på grund av degjorda LU 1986/87:16 inskränkningarna av skadeståndsansvaret i praktikengår fritt från skyldighet att i många.situationer ersätta skador som vållas iden offentliga verksamheten medan enskilda i jämförbara fall helt klart skullevara skadeståndsskyldi- , ga. Enligt motionärernas mening bör reglerna omskadeståndsansvar inte vara frikostigare utan snarare strängare mot detallmänna än mot andra skadevållare. Vid felaktig myndighetsutövning bör, menarmotionärerna, det allmännas skadeståndsansvar vara i det närmaste totalt. Ifall där en enskild oförskyllt lider skada vid myndighetsutövning bör detsålunda presumeras att myndigheten begått ett skadeståndsgrundande fel. Motionärernaanser att regleringen av det allmännas skadeståndsansvar vid felaktigmyndighetsutövning bör ses över och att frågan om en förbättring av denenskildes skadeståndsskydd vid sådan myndighetsutövning som har formen -avtvångsåtgärder mot person eller egendom därvid bör behandlas med förtur. 1motionen yrkas att en sädan översyn kommer till stånd. Utskottet får till en början erinra om att det allmännasskadeståndsansvar utvidgades betydligt när skadeståndslagen trädde i kraft den1 . svarade det allmänna över huvud taget inte för felvid myndighetsutövning. Ansvaret för sådana fel vilade uteslutande på denfelande tjänstemannen. Efter skadeståndslagens ikraftträdande har utskottet vidflera tillfällen behandlat motioner om skärpning av skadeståndsansvaret för det allmänna. Senast prövades frågan av utskottet (LU 1986/87:2) varvid yttrande från justitiekanslern () inhämtades till belysning av hur den gällande regleringen tillämpades. JK uttalade som sin mening sammanfatt- ningsvis att de nuvarande bestämmelserna i 3 kap. 2 § SkL om det allmännas , ' ansvar vid rnyndighetsutövning ger enskilda och företag som lider skada genom slarv och okunnighet från myndigheternas sida ett fullgott skydd och att de ansvarsinskränkande reglerna i 3-7 §§ av samma kapitel inte kan anses innebära att det allmänna går fritt från skadeständsskyldighet där enskilda i jämförbara fall skulle ha ansetts skadeståndsskyldiga. I sitt av godkända betänkande i ärendet avstyrkte utskottet de då aktuella motioner na. Utskottet, som hänvisade fill vad JK uttalat, ansåg för sin del att detinte hade framkommit några omständigheter som talade för en skärpning av skadeståndsansvaret för det allmänna. I sitt nu berörda betänkande tog utskottet också upp den i motion L602 uppmärksammade frågan om gränsdragningen mellan myndighetsutövning och fullgörandet av den servi ceskyldighet som en myndighet har i förhållande till allmänheten. Utskottet framhöll att den krifik som i den allmänna debatten förts fram i fråga om möjligheterna för enskilda att få skadestånd av staten delvis kan bero pä att olika åtgärder från offentliga tjänstemäns sida, som i allmänhetens ögon uppfattas som myndighetsutövning, i själva verket faller utanför det skade ståndsrättsliga begreppet myndighetsutövning, I sammanhanget erinrade utskottet om att den nya förvaltningslagen medför ett utökat serviceansvar för myndigheterna. hänvisade till att frågan om statens skadeståndsansvar vid fullgörande av serviceskyldighet aktualiserats mo tionsvägen i samband med riksdagsbehandlingen av förslaget till ny förvalt ningslag (prop. 1985/86:80, KU 1985/86:21), I sitt av. betänkandei ärendet hade avstyrkt bifall till mofio- LU 1986/87:16nerna, hade hänvisat till ett uttalande i propositionenom att det kan uppkomma gränsdragningsproblem i den praktiska tillämpningenoch hade för sin del förutsatt att regeringen noga följde utvecklingen ochvidtog nödvändiga åtgärder, om det skulle uppkomma oacceptabla konsekvenser förenskilda av den nya ordningen. Under det halvår som gått sedan frågan om statensskadeståndsansvar i nu aktuellt hänseende senast prövades har det enligt utskottets mening inte framkommit några nya omständigheter som bör föranleda ett ändrat ställningstagande från sida. Utskottet avstyrker därför bifall till motionerna L602, i denna del, samt L603 och L605. ] När staten driver affärsmässig verksamhet och därmed kanjämställas med en privat näringsidkare gäller i princip samma allmännacivilrättsliga regler i rättsförhållandet mellan staten och en enskild personsom i rättsförhållanden mellan näringsidkare eller mellan näringsidkare ochkonsumenter. När det gäller avtalsförhållanden i allmänhet är det en huvudregelatt dröjsmålsskador och andra förmögenhetsskador i princip skall ersättas fulltut. Finns det särskilda regler för vissa rättsområden gäller de i stället förde allmänna civilrättsliga principerna. SkL:s bestämmelser är tillämpligaendast om inte annat är föreskrivet i författning eller föranleds av avtaleller i övrigt följer av regler om skadestånd i avtalsförhållanden. Villkor som rör rättsförhållandet mellan myndigheter ochenskilda kan ha karaktären av ett avtal mellan resp. myndighet och den enskildeoch/eller vara bestämmelser av offentligrättslig art innebärande en av statengenom regerings- och/eller myndighetsförfattning ensidigt företagen regleringav villkoren. I den mån villkoren har avtalskaraktär kan dessa pröyas med stödav civilrättslig och näringsrättslig lagstiftning. Däremot torde det inte varamöjligt att tillämpa sådan lagsfiftning vid en tvist mellan myndigheten och denenskilde i frågor som regleras i regerings- eller myndighetsförfattningar ochsom saknar avtalskaraktär. Inom kommunikationsområdet bedriver statliga verk, somregel i monopolställning, verksamhet som omfattas av särskildaskadeståndsregler och sålunda inte av SkL:s bestämmelser eller av allmännacivilrättsliga regler. Dessa särskilda skadeståndsregler gäller för statensjärnvägar, postverket och och begränsar skadeståndsansvaret. Ennärmare redogörelse för reglerna har intagits ovan (s. 5-7), I den tidigare behandlade mofionen L602 (m) tas också uppfrågor angående förutsättningarna för statens ersättningsskyldighet vidaffärsmässig verksamhet. Enligt motionärens mening bör staten pä detta områdebehandlas på samma sätt som enskilda näringsidkare. Så sker emellertid inte,utan staten svarar i mindre mån än andra näringsidkare för underlåtenhet attfullgöra sina åtaganden. Motionären yrkar därför att reglerna om statensskadeståndsansvar ses över även i det avseendet. Även motionärerna i motion L606 (c) fäster uppmärksamhetenvid de olikheter som råder mellan statens och den enskildes skadeståndsansvar iaffärsmässig verksamhet. Som exempel anför de att postverkets, SJ:s ochteleverkets ansvar i skilda avseenden inskränkts genom särskilda regler.Principen bör enligt motionärerna vara att det skall råda likställighet mellan staten somnäringsidkare och en enskild som bedriver näringsverksamhet, LU 1986/87:16 Att enanpassning av statens skadeståndsansvar på detta område efter vad som gälleri allmänhet kan komma att föranleda vissa pris- och taxehöjningar utgör intefillräckligt skäl att göra avsteg från den principen. Med stöd av det anfördayrkar mofionärerna att hos regeringen begär en översyn av reglernaom statens skadeståndsansvar i affärsmässig verksamhet i syfte att åstadkommaden i mofionen förespråkade likställigheten. Utskottet erinrar om att även frågor om statensskadeståndsansvar i affärsverksamhet behandlats avutskottet med anledning av mofioner, (LU 1986/87:2). Påhemställan av utskottet avslog de då aktuella motionerna. Då frågan nu åter aktualiserats vill utskottet än en gångstryka under att en skärpning av statens skadeståndsansvar vid affärsmässigverksamhet är förenad med stora svårigheter och kan leda till betydandekostnadsökningar för allmänheten i form av exempelvis högre portoavgifter ochdyrare järnvägsresor. Utskottet vidhåller sin tidigare uppfattning att det ären bättre lösning att man inom ramen för nuvarande ansvarighetsregler försökerförbättra möjligheterna för enskilda att erhålla ersättning för sina skador.Som utskottet framhöll har vissa sådana förbättringar genomförtsunder medverkan av . Enligt utskottets mening är det angelägetatt och de affärsdrivande verken fortsätter på den inslagnavägen och vidtar de ytterligare förbättringar som kan visa sig varaerforderliga. möjligheter att påverka innehållet iansvarighetsvillkor är emellerfid begränsade när villkoren regleras i enförfattning. Frågan om affärsverkens bestämmelser om kundvillkor har övervägtsav verksledningskommittén. I slutbetänkandet (SOU 1985:41) Affärsverken ochderas företag föreslår kommittén att befintliga bestämmelser ses över och gesen sådan utformning att de tveklöst kan anses som avtalsvillkor. Betänkandet är efter remissbehandling föremål föröverväganden inom . En proposition på grundval av betänkandetförväntas bli framlagd . Regeringens ställningstagande i fråganbör enligt utskottets mening inte föregripas. Utskottet vill dock påpeka attett genomförande av förslaget skulle innebära en påtaglig förbättring avkonsumenternas ställning genom att bl. a. de villkor som tillämpas av statensaffärsdrivande verksamhet i ökad omfattning kan bli föremål för granskning avkonsumentverket och konsumentombudsmannen samt prövas av . Med hänvisning till det anförda avstyrker utskottet bifalltill motionerna L602 i denna del och L606. Utskottethemställer LU 1986/87:16 att avslår motionerna 1986/87;L602,1986/87:L603, 1986/ 87:L605 och 1986/87:L606. ' (), (), (). (), (), (), (),(), (), (), (), (), (), () och EwaHedkvist (). (), (), (), (), (), () och MarianneKarlsson (c) anser dels att den del av utskottets yttrande som börjar på s.11 med "Utskottet får" och som slutar på s. 12 med "ochL605" bort ha följande lydelse: Enligt utskottets mening bör den naturliga utgångspunktenvara att en enskild, som tillfogas skada till följd av åtgärd eller annathandlande från det allmännas sida, bör få ersättning av det allmänna för denskada han lidit. är emellertid som också framhålls i motionernaskadeståndsskyldigheten vid myndighetsutövning begränsad i en rad hänseenden.Bl.a. fordras för att skadestånd skall kunna utgå att någon befattningshavarevarit oaktsam och ersättningsskyldighet är skälig. Den enskilde kommer alltsåatt i stor utsträckning själv få stå konsekvenserna av fel som begåtts av detallmännas företrädare. I sammanhanget vill utskottet hänvisa till att denoffentliga verksamheten expanderat kraftigt sedan 1972 års SkL infördes, vilket lett till att deenskilda i allt större utsträckning kommit i kontakt med offentliga funktionärer i deras myndighetsutövning. Utskottet kan också konstatera att det blivit allt vanligare att enskilda,själva fått bära en stor del av den föriusteller skada som de åsamkats på grund av felaktig myndighetsutövning. har enskilda dessutom drabbats av stora förluster som det allmänna, trots vållande till skadan, inte alls ersätter. a. erfarenheterna avtillämpningen av bevissäkringslagen ger exempel på detta: Det finns vidare exempelvis ingen ovillkorlig rätt för den enskilde att få skadestånd av staten för skador som uppstått vid polisingripande, även om det visar sig att den gripne var oskyldig. Jnte heller utgår någon ersättning av staten då någon vaiit anhållen i sträck. Vidare ersätter staten inte skador som uppkommit till följd av en förundersökning i brottmål som inte resulterat i en fällande dom. ' Möjligheten att få ersättning av stat eller kommun förskada som den LU 1986/87:16 enskilde lidit pä grund av felaktig myndighetsutövning är en viktig del av den enskildes rättsskydd. Med hänsyn härtill och mot bakgrund av det ovan anförda är det enligt utskottets mening angeläget att den enskilde som lider en sådan skada har ett fullgott skydd. Starka skäl talar följaktligen för att frågan om det allmännas skadeståndsansvar bör bli föremål för utredning. Vid ensådan översyn bör undersökas om det är möjligt att helt eller delvis avskaffa de inskränkningar i det allmännas skadeståndsansvar som föreskrivs i SkL. Därvid bör särskilt övervägas en skärpning av ansvaret på så sätt attdet allmänna skulle ansvara även för skada vid felaktig myndighetsutövning som uppkommer utan att någon befattningshavare varit oaktsam. Utskottets ställningstagande innebär att mofionerna L602 i denna del, L603 och L605 bifalls. .: En översyn av reglerna för-det allmännas skadeståndsansvarbör enligt utskottets mening också omfatta frågan om myndighetens ansvar förskada som enskild drabbas av på grund av att han fått och inrättat sig efterett felaktigt besked från myndigheten utan att det därvid är fråga om myndighetsutövning.Om företrädare för myndigheten lämnar felaktiga upplysningar utan att det ärfräga om myndighetsutövning får nämligen den som fått det felaktiga beskedetingen ersättning av myndigheten för den skada han därigenom kan ha lidit. Somexempel på ett fall där en sådan ordning kan leda till ett för den enskildestötande resultat kan nämnas ett av de två rättsfall som redovisas i NJA 1985 s.696, Från i en kommun hade lämnats den felaktigauppgiften att en viss fastighet - som varit föremål för försäljning - varitansluten till det kommunala va-nätet. Enligt köparen skulle köpeskillingen hanedsatts med ca , om han känt fill att så i själva verket icke varitfallet. Enligt högsta domstolen hade det felaktiga beskedet ej avsettinnehållet i något beslut. Det hade inte heller rört något aktuellt ärende hoskommunen. Upplysningen hade således inte haft karaktären av förhandsbesked e.d. Inte heller i övrigt kunde upplysningen anses ha haft ett sådant samband medkommunens myndighetsutövning att det varit fråga om en åtgärd vidmyndighetsutövning. Det grundläggande villkoret för skadeståndsansvar enligt 3kap. 2 § SkL var därmed enligt högsta domstolen inte uppfyllt. Utskottet kan konstatera att det i den praktiskatillämpningen visat sig vara förenat med betydande problem att slå fast om denfelaktiga upplysningen lämnats vid myndighetsutövning eller ej. Det finnsenligt utskottets mening anledning befara att gränsdragningsproblem av dennaart kommer att bli alltmer vanliga på grund av det utökade serviceansvar förmyndigheterna som föreskrivs i den nya förvaltningslagen. Konsekvensen av gällande rätt på området innebär att denenskilde i stor utsträckning får bära de ekonomiska följderna av att han litar på riktigheten avochinrättarsigeftermyndighetsbeskedsomsenarevisarsigvarafelaktiga. ' Gällandeordning är enligt utskottets mening så mycket mindre tillfredsstäl lande från den enskildes synpunkt som det i andra sammanhang gäller att den som lämnar en uppgift också skall vara anvarig för den. Rättsläget på området är emellertid komplicerat, och frågan bör därför först ses över inom ramen för den utredning som utskottet i det föregående förordat. dels attden del av utskottets yttrande pä s. 13 som börjar med "Utskottet LU1986/87:16 erinrar" och slutar med "och L606" bort ha följandelydelse: Utskottet anser i likhet med motionärerna att det iskadeståndshänseende bör råda likställighet mellan staten när den driveraffärsverksamhet och enskilda näringsidkare. Det är enligt utskottets meningklart otillfredsställande att det för staten i egenskap av avtalspart i dettahänseende finns undantag från rättsgrundsatser som eljest gäller enligt vårrättsordning. En sådan rättsgrundsats är allas likhet inför lagen, vilket idetta sammanhang innebär att allmänt erkända rättsprinciper skall gälla även statensom avtalspart i vanliga civilrättsliga relationer. Utskottet vill härvidlaghänvisa till att en näringsidkare såväl enligt köplagen somkonsumenttjänstlagen är skadeståndsskyldig gentemot en konsument som tillfogasskada på grund av fel eller dröjsmål, såvida inte näringsidkaren visar attskadan inte berott på försummelse. Staten bör enligt utskottets mening i sinegenskap av avtalspart omfattas av tillämpningen av nämnda lagar pä samma sättsom gäller för alla andra rättssubjekt. Enligt utskottets mening är det angeläget att åtgärdervidtas för att åstadkomma likställighet i skadeståndshänseende mellan statligoch enskild affärsverksamhet. Den invändningen, som framförts i olikasammanhang, att sådant skadeståndsansvar kan föranleda något högre priserellertaxa, kan så mycket mindre godkännas som detta slag av invändning ej erkänns avrättsordningen i andra sammanhang. Ett avskaffande av de särskildafriskrivningsregler på området som gäller för statlig affärsverksamhet bör dockinte genomföras utan att frågan först utreds. Utskottet förordar därför att ensådan utredning görs, vilket bör ge regeringen till känna. Med det anförda tillstyrker utskottet bifall tillmotionerna L602 i denna del och L606, dels att utskottet bort hemställa att med bifall till motionerna 1986/87:L602,1986/ 87:L603,1986/87 :L605 och 1986/87:L606somsinmeninggerregering-en fillkänna vad utskottet anfört om en utredning av dels skadeståndsansvaret för detallmänna, dels statens skadeståndsskyldighet i affärsmässig verksamhet. gotab 1987 12443 16