bet · GA01BoU1 · 1986-12-31 00:00:00 — mål där kommunen avser att enligt en detaljplan ta i anspråk mark för allmän plats eller annat ändamål än enskilt bebyggande, får väcka talan innan planen vunnit laga kraft. Avsikten är att inlösenförfarandet skall kunna påskyndas. I 5 kap. 4 § ExL finns en motsvarande regel. Enligt denna får den som sökt expropriationstillstånd väcka talan innan tillståndsfrågan avgjorts. Liksom denna bestämmelse i ExL blir regeln i 15 kap. 2 § endast tillämplig på talan som väcks av kommunen. En sakägare som påkallar domstolsprövning av en motsvarande inlösenfråga enligt 14 kap. 1 och 2 §§ får sålunda avvakta att detaljplanen vinner laga kraft. I 15 kap. 3 § behandlas frågor om inlösen enligt 6 kap. 24§, dvs. sådan inlösen som en kommun är berättigad till sedan genomförandetidenlöpt ut. Enligt 6 kap. 24 § andra stycket får kommunen lösa in marksom inte har bebyggts i huvudsaklig överensstämmelse med detaljplan. Inlösenfår dock inte ske så länge det finns ett bygglov som kan tas i anspråk. Talanskall enligt 15 kap. 3 § första stycket väckas eftergenomförandetidens utgång. Om en ansökan gjorts om förlängning avgenomförandetiden eller om kommunen väckt fråga om förnyelse avgenomförandetiden, skall inlösenmålet enligt 15 kap. 3 § andra stycketförklaras vilande. skall även beslutas av domstolen, ominlösentalan väckts enligt 6 kap. 24 § första stycket (fastighetsdelartillhörande olika ägare) och ansökan görs om fastighetsbildning i enlighet medfastighetsplan. Om genomförandetiden förlängs eller förnyas eller om en fastighetbildas enligt fastighetsplanen, förfaller inlösentalan. I 15 kap. 4 § första och andra styckena anges att talan ominlösen eller ersättning enligt 14 kap. 3-8 §§ skall väckas fråndet beslut eller den åtgärd som grundar resp. anspråk. I tredje stycket öppnasdock en möjlighet att även senare väcka talan, nämligen om skadan inte rimligtkunnat förutses inom tvåårstiden. I propositionen (s. 848) anförs exempel på ensådan situation. Regeln i 15 kap. 5 § avser utbetalningar avskadeersättning. Beträffande utbetalningar av ersättning vid inlösen kommer 6kap. ExL att vara tillämpligt. Huvudregeln föreslås i första stycket vara attskadeersättning skall utbetalas på en gång. Om det finns särskilda skäl, skalldock ersättningen kunna bestämmas att utgå med årliga belopp, t. ex. omintrånget blir tidsbegränsat eller är svårt att storleksberäkna på förhand(prop. s. 848). Årliga skadeersättningar, men inte engångsbelopp, skall kunnaomprövas på begäran av kommunen, fastighetsägare eller innehavare av särskildrätt. Omprövningsmöjligheten är avsedd att tillämpas restriktivt och får integes retroaktiv verkan (prop. s. 401). I andra stycket öppnas en möjlighet att förordna attersättning enligt 14 kap. 8 § första stycket 2 eller 3 skall betalas ut först närvissa åtgärder med byggnaden har utförts. Det gäller här enligt utskottetsförslag till lydelse av punkt 2 ersättningar för skada till följd avrivningsförbud eller vägrat rivningslov avseende byggnader som behövs förbostadsförsörjningen eller som bör bevaras på grund av byggnadens ellerbebyggelsens historiska, kulturhistoriska, miljömässiga eller konstnärligavärde. Enligt punkt 3 är det fråga om ersättning för skada genomskyddsbestämmelser för byggnader som är särskilt värdefulla från historisk, kulturhistorisk,miljömässig eller konstnärlig synpunkt. Avsikten bakom den föreslagnaregleringen är att en fastighetsägare, i de fall där han nekas att rivabyggnaden i fråga och ersätta den med en ny och mer ekonomisk, skall varaberättigad till kompensation först sedan faktiska merkostnader förombyggnadsåtgärder uppkommit (prop. s. 401). Bestämmelserna skall dock fåtillämpas endast när det inte är uppenbart oskäligt, vilket anses vara fallett.ex. när det inte finns något realistiskt ombyggnadsalternativ (prop. s. 849). Tilltredje stycket föreslås överflyttade regler som finns i 22 § andra BoU1986/87:1 76 Domstolsprövning stycket och 116 § andra stycket BL med innebörd att nyinnehavare skall vara BoU 1986/87:1 bunden av företrädares förhållande till kommunen i vad avser skadeersätt- 76 Domstols- ning. Nuvarande ordning innebär enligt 137 § BL att ExL:s reglerom rättegångskostnad i mål om inlösen och om intrångsersättning gäller i denmån inte avvikande bestämmelser meddelas i BL. Enligt 7 kap. 1 § ExL gäller sammanfattningsvis att denexproprierande svarar såväl för egna som för motpartens rättegångskostnader iförsta instans. (Dessutom svarar den exproprierande för kostnader itillståndsärendet och vid fördelning av expropriationsersättning.) Trebegränsningar beträffande ansvaret för motpartens kostnader finns dock. Ommotparten genom sådan vårdslöshet eller försummelse som avses i 18 kap. 6 §rättegångsbalken, dvs. genom att utebli från sammanträde m.m., vållat kostnadför den exproprierande skall motparten själv svara för den kostnaden. Vidareär den exproprierandes ansvar begränsat till att avse motpartens kostnader förombudsarvode, ersättning för eget arbete och tidsspillan samt ränta pårättegångskostnader enligt 18 kap. 8 § . Rättegångskostnaderdärutöver ersätts alltså inte. Slutligen har motparten rätt till ersättning förutredningskostnad, som han förebringat i strid med utredningsbeslut, endast iden mån utredningen haft betydelse för utgången i målet. Andra regler i , däribland huvudregeln attden part som tappar målet skall ersätta motpartens rättegångskostnad (18 kap. 1§ ), är således inte tillämpliga i första instans. I högre instans svarar enligt 7 kap. 3 § ExL denexproprierande alltid för egna och, om det är den exproprierande som fullföljtmålet, dessutom för motpartens kostnader. Därvid gäller begränsningarna i 18kap. 6 och 8 §§ . I övrigt gäller 18 kap. . a. att motparten aldrig behöver betala den exproprierandeskostnader och att han får svara för sina egna kostnader bara när han klagat ochförlorat (m.fl.. Expropriationslagen, s. 268). Om båda parter haröverklagat, får förlorande sakägare viss ersättning för sina kostnader (seprop. 1966:73 s. 135 och NJA 1969 s. 36). Något problem med att överföra ExL:s regler på derättegångskostnadsfrågor som kan uppkomma enligt PBL torde enligt utskottetsmening inte uppkomma så länge fråga är om fall där kommunen, i kraft av denexpropriativa verkan som en detaljplan eller fastighetsplan kan ge, väckertalan mot en markägare eller en innehavare av särskild rätt med yrkande ominlösen av mark eller av rättighet (6 kap. 17 och 24 §§). Kommunen kommer isådana fall att inträda i den exproprierandes roll enligt ExL. Enligt PBL - liksom nu enligt BL - kommer därutöver frågorom rättegångskostnader att uppkomma i mål där kommunen står som svarandepart.Det gäller mål där talan väckts av sakägare med yrkande om inlösen eller omskadeersättning enligt reglerna i 14 kap. I sådana fall kan det diskuteras omExL:s regler också skall vara tillämpliga. I 15 kap. 6 § har upptagitsen regel som avser sådana fall. Utskottet övergår till att behandla denna regelliksom motionsyrkanden rörande dessa fall. 76.2.7 Rättegångskostnad i mål som väckts av sakägare 15 kap. 6 § avser mål där en sakägare väckt talan mot enkommun eller en annan huvudman för allmän plats eller mot en väghållare elleren ägare av vissa anläggningar. Sakägaren kan därvid ha yrkat inlösen av markeller särskild rätt. Han kan också ha yrkat skadeersättning enligt 14 kap.eller ha kombinerat inlösen- och skadeersättningsyrkanden med varandra. Omsakägarens talan ogillas föreslås i propositionen som huvudregel gällarättegångsbalkens regler om skyldighet att ersätta motpartens rättegångskostnadi tvistemål, dvs. sakägaren får normalt bära både egen och kommunens (ellerannan motparts) rättegångskostnad. I propositionen (s. 403) har gjorts den bedömningen attdenna huvudregel kan bli oskäligt betungande för sakägarna. Skyldigheten förkommunen att lösa mark m. m. eller betala intrångsersättning kommer nämligen ide flesta fall att vara beroende av om en viss kvalifikationsgräns är uppnådd,vilket kan vara svårt för sakägaren att på förhand avgöra. Därför föreslås attom sakägaren haft skälig anledning att få sin talan prövad av domstol, skalldomstolen kunna förordna att kommunen skall ersätta sakägarens rättegångskostnadeller att vardera parten skall stå sin kostnad. Därmed föreslås en ordning som skiljer sig från dagens. Enligt138 och 139 §§ BL gäller nämligen skilda kostnadsregler beroende på omsakägaren för talan om inlösen eller om intrångsersättning. Endast i fråga omintrångsersättning (139 §) finns möjlighet för domstolen att jämka kostnadsansvaret.Denna jämkningsmöjlighet föreslås nu utvidgad till att gälla även iinlösenmålen. Propositionens förslag är således förmånligare för fastighetsägarenän nu gällande regler enligt BL. Frågan om ansvaret för rättegångskostnader i fall där enenskild part väcker talan mot kommunen behandlas i partimotion1985/ 86:69 yrkande 11. I motionen anförs att den enskilda parten bör få enfråga om ersättning för inskränkning i rådigheten prövad utan att behövariskera att få betala vare sig egna eller vederbörande myndighetsrättegångskostnader. 15 kap. 6 § bör därför enligt motionärerna utgå och ExL:sregler gälla även i nu förevarande fall där talan väcks av en sakägare. Utskottet anser att parterna i första hand bör söka lösaersättningsfrågorna vid förhandlingar. Om emellertid ingen överenskommelse kannås, bör en sakägare inte av rädsla för dryga rättegångskostnader känna sigförhindrad att få en ersättningsfråga prövad vid domstol. Utskottet menardärför att huvudregel om skyldighet för förlorande part attersätta motpartens rättegångskostnader och stå för egna kostnader inte kangälla förevarande inlösen- och skadeersättningsmål. Den i propositionenföreslagna skyddsregeln, att en förlorande sakägare som haft skälig anledningatt få sin talan prövad, skall kunna få sin rättegångskostnad betald avkommunen eller åtminstone slippa betala kommunens rättegångskostnad, ger enligtutskottets mening inte tillräckligt klart uttryck åt de överväganden somdomstolen bör göra i rättegångskostnadsfrågan. Denna regel bör därför ges enannan utformning. BoU1986/87:1 76 Domstolsprövning Utskottet anser att övervägande skäl talar för att fråganom rättegångskostnadsersättning i de här aktuella fallen där kommunen står somsvarandepart löses i nära anslutning till ExL:s motsvarande regler. Ävenenligt ExL kan det förekomma att en fastighetsägare väcker talan mot den exproprierande(5 kap. 4 § ExL). I första instans svarar därvid den exproprierande även somsvarande både för egna och för motpartens kostnader, såvida inte motpartengenom försummelse eller onödig utredning vållat viss kostnad. I högre rättskall i princip den exproprierandes motpart svara för egna kostnader bara närhan förlorat ett mål som han själv överklagat. En förutsättning för attmotparten skall få väcka talan enligt ExL är dock att fastigheten helt ellerdelvis redan tillträtts av den exproprierande, dvs. att en faktiskbesittningsändring inträffat. Motsvarande förutsättning av en faktisk inträffadåtgärd som berör fastigheten är för handen i vissa av de fall därskadeersättning skall utgå enligt PBL, t.ex. 14 kap. 4 § (användning för annatändamål eller ändrat höjdläge vid genomförande av plan) och 6 § (inspektionsskadorm.m.). Detta talar för att åtminstone i dessa fall regleraråttegångskostnadsfrågan i enlighet med ExL. Utskottet finner emellertidonödigt komplicerat att ha en ordning för de nu angivna fallen och en annan förfall där någon faktisk åtgärd ännu inte förekommit. Utskottet anser därför attExL;s regler bör bilda utgångspunkten för regleringen av ansvaret förrättegångskostnader i fråga om alla ersättningsfall enligt PBL. En fullständig anslutning till ExL:s regler skulle likvälenligt utskottets mening föra för långt. I expropriationsfall är det ju alltiden kommun eller ett organ som företräder ett allmänt intresse som inlederförfarandet. I ersättningsmål enligt PBL är det däremot ofta en enskildsakägare som väcker talan. okynnesmål inledda av en sakägare bör inteföranleda att en kommun - eller den huvudman för allmän plats e.d. som ärsvarande i målet - skall, bära oskäliga rättegångskostnader. En viss spärr mot okynnesmål finns i 18 kap. 6 §rättegångsbalken, som är tillämplig enligt ExL. Denna regel är dock främsttillämplig på försummelser i en redan inledd rättegång och täcker alltså intehelt de fall där en sakägare väcker talan utan tillräckliga skäl. En särskildreglering är därför motiverad för dessa fall. Man bör vid bedömning av om okynne förelegat eller intekunna ställa det kravet på en sakägare att han i förhandlingar med kommunenpreciserat sina anspråk och angett sådana omständigheter till stöd för sinayrkanden att förhandlingarna kan grundas på detta material. Ett beslut av sakägarenatt inleda rättegång mot kommunen bör vidare grundas på kommunensställningstagande till hans yrkanden och åberopade omständigheter, såvidakommunen inte undandragit sig att svara. Om skillnaderna mellan parternasståndpunkter under förhandlingarna varit små eller om det eljest varitövervägande sannolikt för sakägaren att ingen väsentlig vinst skulle kunnauppnås genom en rättegång, bör en sakägare som förlorar målet kunna förpliktasatt svara för sin egen kostnad. Om det måste ha varit uppenbart för sakägarenatt hans anspråk saknade skälig grund, bör han kunna förpliktas betala bådaparters kostnader. Beträffande rättegångskostnader i högre rätt bör sammaregel utan olägenhet kunna tillämpas. Om en fastighetsägare som förlorat iförsta BoU 1986/87:1 76 Domstolsprövning instansöverklagar och förlorar även i högre rätt, torde ofta skälig grund föröverklagandet inte kunna anses föreligga, såvida inte svårbemästraderättsfrågor finns i målet. Enligt utskottets mening bör med avslag påförslaget i propositionen såvitt rör 15 kap. 6 § och med anledning avcenterpartiets partimotion 1985/86:69 yrkande 11 anta en ny regel med följandelydelse: Ogillas i mål enligt 1 § talan som har väckts avfastighetsägaren eller den som innehar särskild rätt till fastigheten, kandomstolen förordna att han skall bära sina egna kostnader, om han befinns hainlett rättegången utan tillräckliga skäl. Har rättegången uppenbart inlettsutan skälig grund, får domstolen dessutom förplikta honom att ersätta motpartendennes rättegångskostnader. BoU1986/87:1 76 Domstolsprövning 16.3 Regelom gatukostnadstvister m. m. I avsnitt 8.4 har utskottet föreslagit en justering avregeln i 8 § första stycket som hänvisar gatukostnadstvister tillfastighetsdomstol. I propositionen föreslås enligt 15 kap. 8 § andra stycketen regel som i gatukostnadsmål i allmänhet gör reglertillämpliga, men som i mål som förloras av en fastighetsägare motsvarar denföreslagna regeln i 15 kap. 6 § om möjlighet för domstolen att jämkarättegångskostnadsersättning, när det funnits skälig anledning förfastighetsägaren att få talan prövad av domstol. Beträffande tvister om ersättningens storlek finnerutskottet att rättegångskostnadsfrågorna bör regleras på samma sätt som i defall som avses i 15 kap. 6 §,dvs. med en specialregel som nära ansluter tillExL:s reglering. Här torde det ofta vara fastighetsägaren som väcker talan.Ibland kan det dock vara så att kommunen väcker talan mot en fastighetsägareför att få en exekutionstitel, men att fastighetsägaren gör invändningar omersättningens storlek. Hur kostnaderna bör fördelas mellan parterna i sådanablandade mål där parterna ömsevis för talan mot varandra, bör enligt utskottetsmening regleras på i princip samma sätt som i 15 kap. 6 §. Förutsättningen bördock anges vara att fastighetsägaren förlorar målet. I fråga om de blandademålen avses därmed de mål där fastighetsägaren framstår som övervägandeförlorande. Vad däremot gäller tvister om enbart betalningsvillkoren, dvs. därersättningsbeloppets storlek inte ifrågasatts, bör denna regel inte tillämpas.I sådana tvister kan det endast vara fråga om när beloppen skall betalas,vilken ränta som skall utgå och om en säkerhet är godtagbar eller inte. Talantorde i sådana fall ofta väckas av kommunen för att få en exekutionstitel moten fastighetsägare som inte betalar i rätt tid. För prövningen av rättegångskostnadsfrågori sådana mål bör regler i tillämpliga delar kunna gälla.Hänvisningen till dessa regler bör dock, så som föreslås i propositionen, skevia lagen om domstolar i fastighetsmål. Utskottet föreslår med anledning av propositionsförslagetsåvitt nu är i fråga att 15 kap. 8 § andra stycket erhåller följande lydelse: 11 1986/87. I mål somavses i första stycket skall bestämmelserna i lagen (1969:246) om domstolar ifastighetsmål tillämpas. Förlorar fastighetsägaren, skall dock 6 S tillämpas,om målet inte rör endast betalningsvillkoren enligt 6 kap. 35 §. Såvitt ändringar i 15 kap. lagförslaget inte förordatsovan tillstyrks det av utskottet. BoU1986/87:1 77 Bemyndiganden 1 lagförslagets 16 kap. 1 § behandlas bl.a. frågan omregeringens möjligheter att meddela föreskrifter om krav på byggnader m.m.Regeringen föreslås få bemyndigande att utöver bestämmelserna i 3 kap. meddelade föreskrifter som behövs till skydd för liv, personlig säkerhet eller hälsasamt för lämplig utformning av byggnader och andra anläggningar elleranordningar samt tomter och allmänna platser. Regeringens möjlighet att meddelaföreskrifter föreslås kunna delegeras till myndighet som regeringen bestämmer. I 16 kap. 2 § behandlas frågan om typgodkännande. 1 3 §anges att godkännande får meddelas av den myndighet som regeringen bestämmer.Föreskrifter om avgifter för typgodkännande föreslås meddelas av regeringeneller myndighet regeringen bestämmer. Utskottet vill föreslå att i 16 kap. 2 och 3 §§inför ett tillägg med innebörd att inte bara typgodkännande utan ocksåtillverkningskontroll skall kunna utföras och att även sådan kontroll skallkunna beslutas av myndighet som regeringen bestämmer. Utskottet förordar attdet skall vara möjligt att utföra sådan kontroll även utan samband medtypgodkännande. Liksom beträffande typgodkännande föreslås att föreskrifter omavgifter för beslut om tillverkningskontroll skall få meddelas av regeringeneller av myndighet som regeringen bestämmer. Vad nu förordats av utskottetinnebär vidare att i 8 kap. 29 § andra stycket bör göras ett tillägg avinnebörden att i bygglovsbeslutet, vid fastställande av vissahandlingar som legat till grund för beslutet, skall godta äventillverkningskontrollerade material, konstruktioner m.m. Vad nu redovisats om innehållet i 16 kap. 13 §§ hartagits upp i propositionen i den allmänna motiveringen (s. 98-100). Vad däranförts bl. a. om regeringens möjligheter att meddela föreskrifter samt ominnehållet m.m. i dessa har inte givit utskottet anledning till erinran ellersärskilt uttalande. Utskottet har noterat vad i propositionen (s. 100) anförtsom att statens planverk fått i uppdrag att lägga fram förslag till föreskriftersom kan behövas i anslutning till vissa kapitel i PBL. skall ävenredovisa de allmänna råd som är oundgängligen nödvändiga för förståelsen avföreskrifterna. Reglerna skall enligt propositionen utformas enkelt ochtydligt och med beaktande av de riktlinjer för förenkling av myndigheternashandläggning som ställt sig bakom (prop. 1983/84:119, KU 25).Bostadsutskottet finner det viktigt att så sker. Utskottet föreslår sammanfattningsvis att antar16 kap. med de tillägg i 2 och 3 §§ som utskottet ovan föreslagit samt i övrigtenligt förslaget i propositionen. I propositionen föreslås att PBL träder i kraft den 1januari 1987. Denna tidpunkt bör - för att medge erforderlig riksdagsbehandling- skjutas upp till . Utskottet föreslår sålunda att PBL träder ikraft . Det senarelagda ikraftträdandet får konsekvenser för enrad andra angivna tidpunkter, bl.a. i fråga om väckande av talan i ersättnings-och inlösenmål, vilka tidpunkter också bör senareläggas . BoU1986/87:1 18 Övergångsbestämmelser 18.2Generalplaner m. m. 117 kap. 3 § fjärde stycket görs en hänvisning till lagenom försöksverksamhet med förenklade regler om byggnadslov m.m. i vissakommuner. Av skäl som framgått ovan bör denna lag ej införas. Det aktuellastycket bör sålunda inte införas. I övrigt tillstyrker utskottet 17 kap. 3 §. Utskottet noterar att endast generalplaner som fastställtsskall gälla som områdesbestämmelser. 18.3 Stadsplaner, byggnadsplaner, avstyckningsplaner m. m. 18.3.1 Den generella gilligheteh av äldre planer Den huvudsakliga innebörden av propositionsförslaget äratt alla äldre, enligt dagens regler fortfarande giltiga planer, dvs.huvudsakligen stads- och byggnadsplaner, skall fortsätta att gälla. Undantaggörs dock för sådana avstyckningsplaner för vilka regering eller länsstyrelseenligt 168 § BL förordnat om tätbebyggelseförbud. Dessa föreslås upphöra attgälla. Beträffande genomförandetid se 18.3.2. Utskottet uppmärksammar i detta sammanhang en fråga somfår bedömas ha stor praktisk vikt. 139 § BS ges bestämmelser omplacering av byggnader på tomter. Bl.a. gäller att byggnader inom område medstadsplan eller byggnadsplan skall, såvida inte något annat föreskrivits iplanen eller medges av , läggas i gatulinje eller, om förgårdfinns, i inre förgårdslinje. 1 övrigt får - också där inte annat är föreskrivet- friliggande byggnader inte förläggas närmare gränsen till granntomt än halvatillåtna hushöjden, dock inte närmare än . Avståndet mellan byggnaderpå samma tomt skall vara minst den tillåtna hushöjden. Från bestämmelserna omavstånd får - efter hörande av ägaren av angränsande tomt -medge undantag, om det är påkallat av särskilda skäl och kan ske utan men förgranne eller fara för sundhet, brandsäkerhet eller trafiksäkerhet och utan attett lämpligt bebyggande av området försvåras. Som nämndes gäller bestämmelsen i 39 § BS bara om intenågot annat föreskrivits i en plan. Enligt vad planverket har upplystförekommer planbestämmelser rörande de i 39 § BS reglerade frågorna endastsällan. flestaplaner förutsätter att innehållet i 39 § BS gäller vid sidan av planen. Om 39 §BS upphävs tillsammans med BS i övrigt, i enlighet med vad som föreslås i 17kap. 1 §, kommer enligt planverkets uppskattning ca 50 000 planer att saknaregler om byggnaders läge i förhållande till gata, förgårdsmark, granntomteroch andra byggnader på tomten. Några motsvarande bestämmelser i finnsinte. Propositionsförslaget förutsätter att planerna tillfogas bestämmelser idessa avseenden i den utsträckning kommunerna anser det behövligt. Det kommeremellertid att innebära ett omfattande arbete i kommunerna. En mer ändamålsenlig ordning år - som planverketföreslagit - att bestämmelsen i 39 § BS får fortsätta att gälla somdetaljplanebestämmelse i den mån inte resp. plan innehåller någon annanbestämmelse. En övergångsbestämmelse med denna innebörd bör alltså tas in i 17kap. Utskottet föreslår därför att till 17 kap. 4 S förs ett tredje stycke avföljande lydelse: Om inte annat är föreskrivet i sådan plan ellerbestämmelse som enligt första stycket skall gälla som detaljplan enligt dennalag, skall 39 § byggnadsstadgan (1959:612) tillämpas som bestämmelse i planen. BoU1986/87:1 18 Övergångsbestämmelser Äldre planer föreslås i propositionen få vissgenomförandetid enligt 5 kap. 5 §. Om en stadsplan eller byggnadsplan harfastställts efter utgången av , föreslås genomförandetiden vara tio årfrån den dag fastställandebeslu-tet vann laga kraft. Är planen fastställd dessförinnanskall genomförandetiden anses ha gått ut. Det innebär att planen visserligenfortsätter att gälla och att den ger byggrätt, men att den kan upphävas ellerändras utan beaktande av de rättigheter som uppkommit genom planen med stöd av5 kap. 11 §. 1 partimotion 1985/86:69 yrkande 12 såvittnu är i fråga hemställs om tillkännagivande av att även planer fastställda före1979 skall ges genomförandetid. 1 partimotion 1985/86:80 yrkande 3 nhemställs att genomförandetiden för äldre planer utökas så att alla planer somfastställts efter utgången av skall ges en genomförandetid på tio årräknat från PBL:s ikraftträdande. I yrkandet 3 o såvitt nu är i fråga begärsvidare att även vissa planer antagna skall få genomförandetid.