bet · GA01BoU4 · 1986-12-31 00:00:00 — avsikt attPBL och BML skall ge i princip samma skyddsmöjligheter och att BoU 1986/87:4båda lagarna skall kunna tillämpas parallellt. Detta talar med styrka för attinte bara skyddsmöjligheterna utan även ersättningsreglerna utformas på sammasätt i de båda lagarna. har också föreslagit attbostadsutskottet gör de ändringar i BML som följer av utskottets ställningstagandei fråga om PBL. En byggnadsminnesförklaring enligt dagens regler innebärnormalt att byggnaden inte får ändras och medför därför, utan att ordet kommertill uttryck i lagtexten, ett rivningsförbud för den aktuella byggnaden. Denersättning som kan utgå enligt BML skall i sådana fall beräknas så att även denskada innefattas i ersättningen som kan uppstå för fastighetsägare ellerinnehavare av särskild rätt genom att han inte får riva en uttjänt byggnad och- i enlighet med vad som tillåts i en gällande plan (prop. 2 s.357) - ersätta den med en ny, mer ekonomisk med samma användning. Detförhållandet att BML ger rätt även till ersättning för förlorad nybyggnadsrätti enlighet med en plan, kommer - om BML inte ändras - att framstå som en vissskillnad i jämförelse med PBL eftersom PBL ger rätt till ersättning för detfall att någon vägras att återuppföra en byggnad som är i huvudsak likadan somden tidigare. Vad slags byggnad som är tillåten i en plan har därmed i principingen betydelse för ersättningsrätten. (PBL-betänkandet s. 142 f.) Skadan vid en byggnadsminnesförklaring kan utöver förloradnybyggnadsrätt givetvis också bestå i kostnader för upprustning av byggnadenoch fördyrat framtida underhåll. Liksom fallet är med PBL anser bostadsutskottet attersättningen enligt BML bör kunna beräknas separat för den rivningshindrandeverkan av byggnadsminnesförklaring å ena sidan och å den andra effekterna avatt sakägaren förpliktas att rusta upp och bevara byggnaden i gott skick. Sammaskäl som motiverat bostadsutskottet att för PBL:s vidkommande föreslå enkvalifikationsgräns som är högre för fallen av vägrad rivning än förskyddsbestämmelsefallen (se PBL-betänkandet s. 139 f.) föranleder nubostadsutskottet att föreslå en tudelning av kvalifikationsgränsen för skadeersättningvid en byggnadsminnesförklaring. Ersättning för den rivnings-hindrande verkanav en byggnadsminnesförklaring bör således utgå först i och med att skadan avrivningsförbudet blivit betydande i förhållande till värdet av berörd del avfastigheten. Uppkommer skadan genom särskilda förpliktelser iskyddsföreskrifterna att underhålla och bevara byggnader, bör ersättning utgåom pågående markanvändning därigenom avsevärt försvåras inom berörd del avfastigheten. Därvid bör samma bedömningsgrunder kunna användas som utskottetredogjort för i PBL-betänkandet, s. 142 ff. och 151 f. Som framgått ovan (avsnitt 4.3.5) skall enligt 2 § BMLanges i vilka delar en byggnad inte får ändras. Det finns alltså utrymme att reglera ett delvis bevarande av en byggnad, även om detta sannolikt bör vara aktuellt endast i undantagsfall. Det kan dock tänkas fall där en svårt nedgången byggnad framstår som synnerligen märklig med hänsyn till vissa detaljer, men där bevarandet av dessa kan ordnas utan att för den skull hela byggnaden måste stå kvar. Ett fasadparti kan t. ex. infogas i en ny byggnadskropp. bör detvara möjligt för att undanta den rivningshindrande BoU1986/87:4 verkan från skyddsföreskrifterna och därmed undgå ersättningskrav förden uteblivna nybyggnadsrätten. Även i ett annat hänseende skiljer sig BML från PBL. Någonrätt för fastighetsägare att vid synnerligt men i användningen påkalla inlösen-finns inte i BML. I regeringens förslag till lagrådet fanns förslag om att lagarna även i detta hänseende skulle stämma överens med varandra. ningspropositionen(s. 209) redovisas lagrådets invändningar mot införande av eninlösenbestämmelse i BML. Lagrådet hänyisade bl. a. till BML:s karaktär avsamförståndslag och till att det finns möjlighet att expropriera historiskteller kulturhistoriskt märklig bebyggelse enligt 2 kap! 8 § ExL. Regeringenfrånföll därefter sitt förslag med hänvisning till att en lösenbestämmelseskulle kunna antyda en tillämpning av BML som mindre väl stämmer överens medlagens syfte. anser att ersättningsreglerna i BML sålångt som möjligt bör vara kongruenta med motsvarande regler i PBL ochanknytande lagar. I samtliga i detta avsnitt aktuella lagar utom BML finns detinlösenbestämmelser. Det är här inte fråga om statens behov av att i vissafall lösa in värdefull bebyggelse. Detta behov kan tillgodoses med den regel iExL som lagrådet nämnt i sitt yttrande. I stället gäller det här omfastighetsägaren skall ha rätt att vid särskilt kvalificerat intrång fåfastigheten inlöst. Även i BML bör det enligt utskottets uppfattning föras inen regel om lösenskyldighet för staten för det fall intrång genom enbyggnadsminnesförklaring medför ett synnerligt men vid användningen avfastigheten. Detta förslag grundas inte på att bostadsutskottet skulleha en från BML:s förarbeten avvikande uppfattning om vikten av ett fruktbärandesamarbete mellan företrädare för byggnadsminnesvården och ägarna avkulturhistoriskt märkliga byggnader. Att lösningar bör sökas i samförståndframgår på flera sätt av BML och lagen bör i det hänseendet inte ändras. Ettviktigt led i uppnåendet av samförstånd är statens möjligheter att ekonomisktstödja upprustningen av de värdefullaste byggnaderna. Eftersom BML hittillskunnat tillämpas utan tvist mellan parterna inför domstol, bör det med storsannolikhet kunna påstås att en inlösenregel till fastighetsägarens förmånknappast kommer att ställas på sin spets. Detta torde i lika hög grad gälla BMLsom PBL där en lösenbestämmelsé redan finns. Det saknas enligt utskottetsmening tillräckliga skäl att systematiskt utforma lagarna på olika sätt i frågaom inlösenmöjligheterna. ' Det kan i detta sammanhang påpekas att den föreslagnaregeln om lösenskyldighet, i likhet med lösenskyldighetsregeln i 14 kap. 8 §tredje stycket PBL och motsvarande regler i NVL och VL, avser men som uppkommerför hela fastigheten. Att ett intrång kan bli synnerligen kvalificerat för enviss berörd del av fastigheten, medför alltså inte att det uppstår någonskyldighet att lösa in denna del. Med hänvisning till det anförda förordar utskottet attriksdagen antar det förslag till lydelse av de aktuella bestämmelserna i ,VL och BML som upptagits i bilaga 2. I BML blir även vissa följdändringaraktuella med anledning av införandet av en inlösenregel. 4.3.7 Övervägandenrörande enhetliga regler om ackumulerad skada BoU 1986/87:4 4.3.7.r Behovet även ackumuleringsregel Redan i PBL-propositionen fanns en regel om att närbedömningen gjordes av huruvida kvalifikatioiisgränsen för skadeersättning-resp. för inlösen överträtts eller ej, skulle även skador av tidigare beslutenligt PBL beaktas, såvida sådana beslut meddelats från det senastebeslutet (14 kap. 8 § fjärde stycket PBL). fann att dennaregel om inverkan av s. k. ackumulerad skada inte bara borde gälla heslutenligt PBL. Regeln utformades därför så att även beslut meddelade inom sammatidrymd enligt 8,9,11 och 19 §§ NVL skall beaktas. Dessutom skall beaktas sådaninverkan av hänsynstagande enligt 21 § skogsvårdslagen som i särskilda fall harinträtt . förslag, som innebar ett delvistillgodoseende av motion Bo518 (c), grundas på överväganden som redovisas iPBL-betänkandet s. 152 ff. Det huvudsakliga motivet till utskottets ställningstagandevar att det enligt utskottets mening vore stötande om lagstiftningen skullekunna utnyttjas på ett sådant sätt att en fastighetsägare genom skilda påvarandra följande restriktioner enligt olika lagstiftning tvingades accepteraett större intrång än om skadan bedömts i ett sammanhang. I motion Jo798 (c) yrkandena 1 och 2 och i Bo518 (c) iåterstående del aktualiseras motsvarande fråga om införande av regler omackumulerad skada också i NVL och skogsvårdslagen. förslag om utvidgning av ackumuleringsregelntill att omfatta även intrång enligt viss annan lagstiftning står i godöverensstämmelse med grunderna för regeringens förslag. Iföljdlagstiftningspropositionen redovisas sålunda i anslutning till avsnittetom NVL att det även utan uttryckligt lagstöd är den ackumulerade skadan som börligga till grund för bedömningen av om pågående markanvändning avsevärtförsvåras (s. 116). Det anförs vidare att samma resonemang torde kunna förasäven när det är fråga om kommunala "byggnadsminnen" och statligabyggnadsminnen (s. 134). Skillnaden mellan regeringens och bostadsutskottetsuppfattningar är att utskottet funnit det nödvändigt att låta tankegången kommatill uttryck också i lagtexten. När detta redan skett i PBL, bör samma sakockså gälla i fråga om NVL. Det skulle annars möjligen kunna hävdas att hänsyntill den ackumulerade skadan inte bör tas enligt NVL. Vid sin granskning av följdlagstiftningspropositionen harutskottet, .som tidigare redovisats (avsnitt 4.3.6), funnit att även 19 kap. 7§ VL bör innehålla samma kvalifikationsgräns som NVL och PBL. Detta medför attäven ersättningsstadgandet i VL bör innehålla motsvarande regel om inverkan avackumulerad skada. Vidare bör PBL ändras så att ackumuleringsregeln där ävenomfattar beslut om vattenskyddsområde enligt 19 kap. 2 § VL. Frågan om en ackumuleringsregel behövs också iskogsvårdslagen, så som motionärerna föreslagit, bör bedömas mot bakgrund av de praktiska situationer i vilka regeln skulle kunna vara tillämplig. För det fall denförsta skadan uppkommer genom tillämpningen avskogsvårdslagen, t. ex. genom att den som brukar skogen åtar sig ett betydande mätt av hänsynstagande genom att avstå från avverkning inom en behandlingsenhet, lär det inte bli 27 aktuelltmed något ytterligare ingripande med stöd av den lagen. Skulle en BoU1986/87"4 kommun eller länsstyrelse därefter ingripa inom det aktuellaområdet med stöd av PBL eller NVL finns det, om utskottets förslag genomförs,regler i dessa båda lagar som garanterar ersättning om den ackumulerade skadanavsevärt försvårar den pågående markanvändningen inom behandlingsenheten. Om åandra sidan det första ingripandet sker med stöd av NVL eller -troligen mersällan - PBL, finns det inte något behov av att tillämpa hänsynsregeln iskogsvårdslagen för det området. De naturvårdsföreskrifter ellerområdesbestämmelser som i ett sådant fall blir tillämpliga kan förutsättaskomma att i tillräcklig omfattning tillgodose även syftet med skogsvårdslagensföreskrifter om naturvårdshänsyn. Utskottet vill dessutom påpeka att omskyddsföreskrifter för ett naturvårdsområde beslutats enligt 19 § NVL och detsedermera anses att det finns betydande naturvårdsintressen även utanförområdet, bör metoden vara att detta utvidgas, varvid uppkommande frågor ominverkan på den pågående markanvändningen för berörd del av fastigheten fårprövas i det sammanhanget. Däremot bör inte de tillkommande skyddsintressena iett sådant fall tillgodoses enbart genom skogsvårdslagen. Utskottet finner alltså att det inte finns något praktisktbehov av en motsvarighet till ackumuleringsregeln i skogsvårdslagen. Med detsynsätt som utskottet här har redovisat torde avsaknaden av en sådan regel iskogsvårdslagen inte medföra någon risk för ogrannlaga bedömningar av dennalags inverkan på den pågående markanvändningen. Mofionärernas förslag fårdärmed anses vara i huvudsak fillgodosett. . I fråga om BML bör redovisas attkulturutskottet också i princip anslutit sig till tanken att hänsyn vidberäkning av ersättning skall tas till den ackumulerade skadan. Utskottethänvisar till bostadsutskottets förut återgivna motiv till att det bör finnasen ackumuleringsregel. erinrar också om att det i 14 kap. 8 §fjärde stycket PBL har införts en hänvisning fill NVL och skogsvårdslagen.Kulturutskottet kommer till den slutsatsen att även BML bör kompletteras med enackumuleringsregel. Enligt kulturutskottets uppfattning kan detta lämpligen skei samband med en översyn av BML som pågår inom . har erfarit att den omnämnda översynen avBML utförs inom med sikte på att ett förslag skallkunna remissgranskas fidigast . Om man avvaktar detta förslag skulleBML vid PBL:s ikraftträdande alltså sakna regler om ackumulerad skada, medanPBL, NVL och VL däremot, enligt utskottets ovan framlagda förslag, skulleinnehålla sådana regler. finner att det knappast är motiveratatt just i fråga om BML systematiskt avvika från de principer som i övrigt fåttgenomslag i lagstiftningen. Även BML bör därför innehålla enackumuleringsregel. Detta föranleder viss justering också av PBL. Den ackumuleringsregel som enligt utskottets uppfattningbör införas i BML, bör endast ta sikte på tidigare beslut enligt BML och de ersättnings grundande beslut enligt PBL som avser rivningsförbud och skyddsbestäm melser: Det finns knappast något praktiskt tänkbart fall där en fastighet med en värdefull byggnad, som det gäller vissa restriktioner för, kan bli föremål för något ytterligare intrång genom marklovsplikt, naturvårdsförordnande 28 ellerbestämmelser om vattenskyddsområde. Enligt utskottets uppfattning BoU1986/87"4 bör de möjligheter som BML ger att skydda även ett område kringen värdefull byggnad tillgodose även det skyddsbehov som kan finnas enligtannan lagstiftning. 4.3.7.2 Tillämpningen av ackumuleringsregeln En förutsättning för att ackumuleringsregeln skall bliaktuell är att de skador som uppstår genom skilda regleringar berör samma delav en fastighet. Om detta är fallet är det den sammanlagda skadan som skallberäknas, utan hinder av att sakägaren kan ha försuttit sin rätt att föra talanför en tidigare intrångsskada enligt reglerna därom i NVL, VL och BML.Ackumuleringsregeln avser främst fall där skadan uppkommer stegvis, förstgenom ett beslut och därefter genom ett annat. Den blir emellertid ocksåtillämplig när två skador inträder samfidigt. Ett praktiskt fall är att enkommun beslutar både om rivningsförbud och om skyddsbestämmelser i sammadetaljplan. Det nämnda exemplet aktualiserar frågan omackumuleringsregelns tillämpning i fråga om skador för vilka gäller olikakvalifikationsgränser. Skadorna får först värderas var för sig. Därvid kan denena regleringen i någon mån påverka storleken av skadan av den andra. Att ettrivningsförbud beslutas för en byggnad innebär t. ex. att skyddsbestämmelserför den byggnaden i princip får anses gälla och att skadanhärav normalt blir större än om skyddsbestämmelserna kunde förutsättas gällabara under byggnadens återstående ekonomiska livslängd. När ackumuleringsregeln skall tillämpas på fall med skildakvalifikafions-gränser måste ställning tas till vilken av de bådakvalifikationsgränserna som den sammanlagda skadan skall ha överskridit. Om den ena regleringen är ett rivningsförbud, anfingenenligt PBL eller BML, och den andra skyddsbestämmelser enligt PBL ellerskyddsföreskrifter enligt BML, är det rimligt att ersättning utgår för denackumulerade skadan först i den mån den överstiger den högrekvalifikationsgränsen: betydande skada. Skador som ligger under denna gränsskall ju alltid tålas utan ersättning i fallen av vägrad rivning. Detförhållandet att ytterligare en restriktion tillkommer bör inte vare sigförbättra eller försämra sakägarens situation i förhållande till skadan genomvägrad rivning. Därav följer också att om ersättning för vägrad rivning en gångutgått för en skada som överstiger kvalifikationsgränsen, bör det belopp underkvalifikationsgränsen betydande skada som ersättningen har minskats med fåräknas sakägaren till godo när en ny skada kommer upp fill bedömning enligtackumuleringsregeln. Om restbeloppet överstiger den i detta led fillämpligakvalifikationsgränsen - som i praktiken bara kan vara avsevärt försvårande avpågående markanvändning - bör alltså ersättning utgå för den nya skadan. Om ersättning först utgått för avsevärt försvårande avpågående vändning, återstår därmed ingen restpost för bedömning i ett senare led, ty denna skada ersätts utan avdrag för något belopp som sakägaren alltid skall tåla. Om däremot ett intrång i pågående markanvändning har lämnats utan ersättning därför att det inte överskridit kvalifikafionsgränsen finns det givetvis ett restbelopp att beakta. Uppkommer i ett senare led en skada 29 genomvägrad rivning, utgår ersättning enligt vad som har sagts tidigare, om BoU1986/87"4 den sammanlagda skadan överstiger gränsen betydande skada, varvid ersättningen givetvis får minskas med det belopp som understiger dennagräns. Utskottet utesluter inte att det vid den praktiskatillämpningen av ackumuleringsregeln på skador med olika kvalifikationsgränserkan uppkomma tröskeleffekter som förefaller stämma mindre väl med de motiv sombär upp regeln. Utskottet vill i fråga om lösningen på eventuella tillämpningsproblempeka på att ackumuleringsregeln främst är en skyddsregel för enskilda sakägare.I den mån ackumuleringsregeln skulle leda till resultat som är sämre försakägaren än om regeln inte skulle tillämpas, bör den kunna sättas åsido.Utskottet vill också framhålla att om sakägaren påkallar en domstolsprövning aversättningsfrågor, det givetvis är han själv som väljer vilken eller vilkaskador som han vill lägga till grund för sin talan. En annan fråga är vem som skall svara för ersättningen avackumulerade intrångsskador om dessa beslutats av olika instanser och rätten till ersättning för tidigare beslut inte har preskriberats. Utskottet anser att det är den som meddelar det senaste beslutet, dvs. det beslut som medför.att kvalifikations gränsen passeras, som gentemot den ersättningsberättigade skall svara för , hela den ackumulerade skadan. Något annat är, med hänsyn till de . förhandlingsmässigaoch processuella svårigheter som skulle uppstå, knappast praktiskt tänkbart.Ingenting hindrar givetvis att den part som fått ge ut ersättning även förintrång beslutat av någon annan i efterhand tar upp en fråga om fördelning avkostnaderna. Något särskilt stadgandeom regressrätt anser utskottet det dockinte vara lämpligt att införa. Även om det generellt bör gälla att ersättningsfall sominträffat före ikraftträdandet skall bedömas enligt äldre bestämmelser, bördock vid tillämpningen av ackumuleringsregeln även beslut som meddelats föreikraftträdandet kunna beaktas. 'För att innebörden av ackumuleringsregelntydligare skall framgå bör även anges att de regler i resp. lag (32 och 33 §§NVL, 19 kap. 8 § VL, 9 § BML och 15 kap. 4 § PBL), som föreskriver att sakägareskall tillkännage krav på ersättning inom vissa tidsfrister vid äventyr atträtten till ersättning eller talan eljest går förlorad, inte skall utgörahinder mot att beakta den ackumulerade skadan vidkvalifikationsgränsbedömning-,en. Däremot kan givetvis den omständigheten atttidsfristen försuttits . beträffande ett tidigare beslut medföra att någonersättning inte kan utgå för den del av skadan som uppkommit genom detbeslutet. En lagakraftägande dom om att ersättning inte skall utgå för etttidigare beslut har samma verkan. nu har anfört kan belysas med några exempel. Ett skogsmarksområde, som kan anses utgöra enbehandlingsenhet, t. ex. enligt en skogsbruksplan, berörs först av ett avverkningsförbud i föreskrifter för ett naturvårdsområde och därefter av ytterligare hinder mot avverkning, t. ex. genom att kommunen antagit områdesbestämmelser som går ut på att viss ytterligare skog skall sparas av hänsyn till att översiktsplanen redovisar tänkbar fritidsbebyggelse strax intill naturvårdsområdet. Det första intrånget har givetvis inte kunnat föranleda ersättning, men om den sammanlagda verkan av båda intrången innebär att den pågående markanvändningen avsevärt försvåras inom den berörda fastighetsdelen, bör i detta fall 30 kommunenfå utge ersättning för hela skadan. BoU 1986/87:4 För en kulturhistoriskt värdefull byggnad beslutar enkommun skyddsbestämmelser som innebär att byggnadens fasad åt gatan inte fårändras utan skall putsas om med användande av ursprunglig teknik. Någonersättningsfråga aktualiseras inte i det sammanhanget därför att merutgiftenför fasadunderhållet bedöms som ringa i förhållande till det underhåll som ändåmåste utföras. beslutar därefter om byggnadsminnesförklaring medskyddsföreskrifter som i detalj reglerar hur hela byggnaden skall bevaras ochsom därmed innebär ett rivningsförbud. Om kvalifikationsgränsen betydandeskada därvid överskrids, skall staten utge ersättning med det belopp somöverstiger gränsen. Den ackumulerade skadan består därvid av att fasaden måsteunderhållas på ett dyrare sätt än normalt, av de övriga merutgifter förunderhållet som följer av skyddsföreskrifterna samt av att möjligheten att rivaoch återuppföra en likadan byggnad har fallit bort. Om länsstyrelsensskyddsföreskrifter i stället varit utformade så att de inte hindrat rivning avbyggnaden, hade skadan av dessa föreskrifter fått läggas samman med skadan avde kommunala skyddsbestämmelserna. Ersättning hade utgått om den ackumuleradeskadan inneburit att pågående markanvändning avsevärt hade försvårats förbyggnaden med tillhörande tomt. De ståndpunkter utskottet kommit fram till beträffandeackumulerad., skada innebär, som redovisats ovan, ingen avvikelse från de motivsom bär upp regeringens förslag och tillgodoser i huvudsak yrkandena imotionerna Bo518 (c) och Jo798 (c). Med hänvisning till ovan anförda föreslår utskottetriksdagen att med anledning av motionerna Bo518 (c) såvitt nu är i fråga ochJo798 (c) yrkandena 1 och 2 anta ersättningsbestämmelser i , VL och BML avden lydelse som betecknats som utskottets förslag i bilaga 2 till betänkandet. Vidare föreslår utskottet att anta det förslagtill lag om ändring i PBL såvitt avser 14 kap. 8 § som betingas av införandetav en ackumuleringsregel i de nyssnämnda lagarna och som upptagits i bilaga 3till betänkandet. Som framhållits har trafikutskottet att taställning till utformningen av ersättningsreglerna i väglagstiftningen. Förden händelse trafikutskottet skulle föreslå att modifikationer genomförs i denlagstiftningen, av samma innebörd som de lagförslag som bostadsutskottet nu harbehandlat, uppkommer frågan om ackumuleringsregeln i PBL bör utformas så attäven skadan av beslut enligt väglagstiftningen skall beaktas. De aktuellaersättningsreglerna avser vägran att ge tillstånd till uppförande av byggnadinom vissa avstånd från väg. Såsom bostadsutskottet nu kan bedöma saken kansådana skador endast mera sällan uppkomma på samma del av en fastighet somberörs av intrång av den art som bostadsutskottet har behandlat. Något förslagtill ändring av ackumuleringsregeln i PBL föranleds därför inte nu aveventuella ändringar i väglagstiftningen. Utskottet förutsätter emellertid atten ny bedömning av denna fråga kan bli aktuell sedan tagit ställningtill utformningen av väglagstiftningen. 4.3.8Överväganden om enhetliga regler rörande rättegångskostnader BoU 1986/87:4 I samband med reform av ersättningsreglerna i denfastighetsrättsliga lagstiftningen ändrades även reglerna i BL, N'VL, BML ochväglagstiftningen om ansvaret för rättegångskostnader i mål angåendeersättning för intrång och inlösen. Följande princip kom därvid att gälla. Somhuvudregel gäller att ExL:s regler om rättegångskostnader skall varatillämpliga, om inte annat är föreskrivet. Dessa regler, som kommer tillanvändning bl. a. i mål där staten eller en kommun löser in mark ellerrättighet, innebär i korthet att den exproprierande svarar för båda partersrättegångskostnader i alla instanser, såvida inte sakägare genom försummelseeller onödig utredning har orsakat viss kostnad, som han då får ersättamotparten för, eller sakägaren har överklagat ett mål till högre instans och förloratdär. I det senare fallet kan sakägaren få stå sin egen kostnad. En annan ordning gäller för mål där sakägaren är kärande.Om en sakägare väcker talan om intrångsersättning eller inlösen och hansyrkande helt ogillas, får han som tappande part enligt reglerbetala både egen och motpartens rättegångskostnad.