bet · GA01JuU25 · 1986-12-31 00:00:00 — Vidare underströk utskottet att det enligträttegångsbalkens regler åligger rättens ordförande - som är yrkesdomare -attvid överläggning till dom orientera de deltagande nämndemännen både om denföreliggande sakfrågan och om tillämpliga rättsregler (JuU 1982/ 83:32 s. Detta är alltjämt utskottets inställning, men i likhet medvad utskottet har uttalat bör det framhållas att isamband med mer omfattande lagändringar eller andra större reformer böröverväga om det finns behov av att vidta särskilda informationsinsatser förnämndemännen. Med hänvisning till det sagda saknas enligt utskottetsmening anledning att nu vidta åtgärder på grund av motion 715 i nu berörd del. Problemet med den bristande allsidigheten inomnämndemannakåren har varit föremål för utskottels uppmärksamhet vid tidigaretillfällen (se t. ex. JuU 1982/83:32 s. 26 ff). Utskottet har därvid uttalatbl. a. an nämndemannakåren inte är så allsidigt sammansatt som vore önskvärtoch utgått ifrån atl åtgärder skulle vidtas för atl säkerställa en bättrerekrytering. Av uttalanden i budgetpropositionen (s. 68) framgår attdepartementschefen har för avsikt att uppdra åt att i samrådmed och arbeta fram ett material sombeskriver nämndemannakårens sammansättning bl. a. jämförd med befolkningen istort samt att inför kommande nämndemannaval informera de nominerandeorganen om det angelägna i att en mer allsidig rekrytering kommer till stånd.Utskottet finner att detta är värdefulla och behövliga initiativ. Enligt vad utskottet erfarit har redanpåbörjat detta arbete och bl.a. planerar att som ett led iarbetet anordna en hearing med företrädare för berörda myndigheter ochorganisationer. har siktet inställt på att i någon formpresentera resultatet av arbetet innevarande år. redovisade åtgärder tillgodoser i allt väsentligt detnu ifrågavarande önskemålet i motion 715. Motionen avstyrks därmed i berörddel. I motion 711 ifrågasätts om nämndemän i utövandet avnämndemannauppdraget omfattas av lagen om arbetsskadeförsäkring, och detbegärs att får i uppdrag att lösa frågan om etttillfredsställande försäkringsskydd för nämndemän. Genom beslut av (prop. 1976/77:64, SfU21, rskr. 201) kompletterades lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring. Försäkringen utvidgades då till att gälla - förutom arbetstagare - också egenföretagare och uppdragstagare. I propositionen anförde föredragande departementschefen bl. a. att utsträckningen av försäkringen innebar att arbetsskadeskyddet utvidgades till bl. a. småföretagare, jordbrukare, fiskare och personer med förtroendeuppdrag. Till den sistnämnda kategorin hörde, enligt departe mentschefen, t.ex. fullmäktige- och styrelseledamöter, nämndemän och 10 övervakare (prop. s. 103). Det försäkringsskydd som ges genom lagen omarbetsskadeförsäkring JuU 1986/87:25 innebär i korthet följande. Med arbetsskada förstås enligt lagen skada till följd avolycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet. Som olycksfall i arbeteräknas också olycksfall vid resa till eller från arbetsstället om färdenföranleddes av eller stod i nära samband med arbetet. Arbetsskadeförsäkringenär samordnad med den allmänna sjukförsäkringen efterdet skadan inträffade (den s. k. samordningstiden). Detta innebär att sjukpenningutges som vid ett vanligt sjukdomsfall. För tandskador ersätts helavårdkostnaden; även kostnaden för vissa hjälpmedel, t. ex. kryckor, ersätts.Efter samordningstidens slut ges ersättning från arbetsskadeförsäkringen förhela inkomstbortfallet. Ersättning kan också utges i form av livränta eller, omdet är fråga om en dödsolycka, i form av begravningshjälp och livräntor tillefterlevande. Utskottet konstaterar att nämndemännen sålunda omfattas avlagen om arbetsskadeförsäkring. Därigenom garanteras de ett skydd mot främstinkomstbortfall till följd av skador som inträffar under eller i omedelbaranslutning fill utövandet av uppdraget. Nämndemännen har härigenom sammaskadeskydd som övriga uppdragstagare hos staten. Därmed får enligt utskottets meningmotionens huvudsakliga frågeställning anses besvarad. Utskottet vill emellertid härutöver anföra följande. Vissaskador - t. ex. ideella skador (sveda och värk, lyte och men) och skador påpersonlig egendom (kläder, glasögon etc.)-täcks inte av arbetsskadeförsäkringen.Ett skydd också mot sådana skador har de arbetstagare som är anställda erhålliti form av s. k. trygghetsförsäkringar genom olika kollektivavtal. För uppdragstagarestår denna möjlighet inte öppen. Om en uppdragstagare vill erhålla ett ersättningsskyddockså för denna typ av skador - vid sidan av den ersättning som kan utgå i formav skadestånd - kan det ske genom kompletterande försäkringar. Det har enligtutskottets mening inte i detta ärende framkommit något skäl för att förespråkaett åtagande från staten gentemot en viss grupp av uppdragstagare- nämndemännen- i sådant hänseende. Utskottetavstyrker med det anförda bifall till motion 711. I motion 706 föreslås bl. a. att myndigheter som handläggerrättsliga ärenden skall, som en serviceåtgärd, tillställa dem som lämnar inärenden ett mottagningserkännande. Erkännandet skulle enligt motionen innehållauppgift om bl. a. handläggare och uppskattad handläggningstid. Frågor av liknande karaktär som den som tas upp i motion706 behandla des av i samband med antagandet av en ny förvaltningslag (prop. 1985/86:80, KU 21). Med anledning av en antal mofioner som . främst gällde frågan om myndigheternas handläggningsfider framhöll konsti tutionsutskottet bl. a. följande. Enligt utskottets mening skulle det med hänsyn till de skiftande förhållanden som råder inom förvaltningen vara vanskligt att i förvaltningslagen införa bestämmelser om underrättelseskyl dighet rörande handläggningtider eller tidsfrister i handläggningen. typer avärenden, t.ex. massärenden, kunde det t.o.m. tänkas, anförde JuU 1986/87:25utskottet, att en extra hantering med att sända ut underrättelser i ett stortantal fall skulle kunna bli en belastning i verksamheten som skulle kunna geupphov till ytterligare fördröjning och dessutom föranleda ökade kostnader.Utskottet framhöll dock att den nya förvaltningslagen innehöll en bestämmelse(7 §) av innebörd att myndigheterna på olika sätt skall underlätta för denenskilde att ha med dem att göra. torde det, ansåg utskottet, intevara förenat med större olägenheter att sända underrättelser om beräknadhandläggningstid och att ange någon eller några personer inom myndigheten tillvilken den enskilde kan vända sig med sina förfrågningar i ett pågående ärende.Det vore enligt utskottets mening då naturligt att den enskilde får enunderrättelse. Vad utskottet sålunda anfört om bl. a. underrättelser bordeenligt utskottets mening ges regeringen till känna för att beaktas inom ramenför en allmän granskning av hur handläggningstiderna utvecklade sig medtillämpning av den nya förvaltningslagen. Förvaltningslagen gäller inte för de allmänna domstolarnaoch förvaltningsdomstolarna i deras dömande verksamhet. Den dömande verksamhetenregleras i stället av resp. förvaltningsprocesslagen. I den till avlämnade propositionen omett reformerat tingsrättsförfarande (prop. 1986/87:89) har lämnats förslag somsyftar till att verksamheten vid de allmänna domstolarna skall kunna drivassnabbare och billigare. Bland förslagen märks en ny bestämmelse i 42 kap.rättegångsbalken, som reglerar bl. a. förberedelse i tvistemål. Enligt denföreslagna regeln skall rätten driva förberedelsen med inriktning på ett snabbtavgörande av målet. Vidare bör rätten så snart det lämpligen kan ske höraparterna angående målets handläggning (42 kap. 6 § tredje stycket). Bestämmelseninnebär, enligt vad som anförs i propositionen, att tidsaspekten på ett målshandläggning bör diskuteras med parterna under förberedelsen och att vid ensådan diskussion rätten och parterna bör försöka komma överens om en preliminärtidsplan för målet (prop. s. 193). Förslag i syfte att underlätta och påskyndaförvaltningsdomstolarnas arbete har också lagts fram för (prop. 1986/87:113). Enligt senast tillgängliga statistik (Domstolsverketinformerar 1987:3) inkom följande antal mål och ärenden till de allmännadomstolarna och förvaltningsdomstolarna ; Tingsrätterna:142 421 brottmål och tvistemål, 3 899 280 ärenden (varav 3 352 538inskrivningsärenden). Länsrätterna: 142 744 mål. Hovrätterna:!! 317 mål.Kammarrätterna: 28 817 mål. : 3 694 mål. Regeringsrätten: 6 198mål. Utskottetgör följande bedömning av motionsspörsmålet. Utskottet delar den av motionären framförda uppfattningenatt ett ärende hos myndigheterna ofta är av största betydelse för den enskilde rätlssökande. Därför är det naturligtvis också viktigt för den enskilde att kunna bilda sigen uppfattning om den blivande handläggningen av ärendet. kan ges avvederbörande myndighet antingen genom att den enskilde själv JuU 1986/87:25 hör sigför hos myndigheten eller genom att denna, så som motionären vill, självmeddela dessa uppgifter. I linje med vad tidigare haruttalat i fråga om myndigheter i allmänhet anser justitieutskottet att det mångagånger inte borde vara förenat med större olägenheter att även från domstolarnasända underrättelser om beräknad handläggningstid och att ange någoneller några personer inom myndigheten, som den enskilde kan vända sigtill med sina förfrågningar i ett pågående ärende. Till skillnad från vad som gäller förförvaltningsmyndigheter i allmänhet torde förhållandena inom domstolsväsendetockså kunna relativt väl överblickas vad gäller ärendetyper och ärendemängd.Utskottet är dock medvetet om att redan ärendemängden i sig är sådan att detskulle medföra en onödig omgång och icke obetydliga kostnader för det allmännaatt genomgående införa en underrättelserutin i alla typer av mål och ärenden.Samtidigt kan det antas att en sådan rutin borde kunna medföra en minskning avantalet telefonförfrågningar till domstolarna, något som i sin tur borde kunnafrämja mål- och ärendehanteringen i stort. Vissa typer av ärenden, exempelvisflertalet inskrivningsärenden, är uppenbarligen också av den karaktären att enextra hantering med att sända ut underrättelser skulle kunna ge upphov tillfördröjningar som annars inte skulle förekomma. Utskottet finner mot den redovisade bakgrunden att fråganom underrättelser från domstolarna bör analyseras närmare. Enligt vad som ärbekant för utskottet övervägs fortlöpande inom olika metoder föratt förbättra servicen från domstolarna till allmänheten. Den av utskottetförordade analysen bör kunna utföras inom ramen för detta arbete eller på annatlämpligt sätt. Med dessauttalanden avstyrker utskottet bifall till motion 706 i denna del. Fullständig domsutskrift till tilltalad Motion 710 tar upp det förhållandet att den dömde i ettbrottmål inte har rätt att automatiskt få hela den skriftliga domen utan iprincip bara domslut och fullföljdshänvisning. Motionärerna hänvisar till attriksdagen uttalade kritik mot förhållandet under föregående ochpåtalar att ingen ändring ännu har vidtagits. Dom i brottmål skall enligt 30 kap. 5 § (RB) avfattas skriftligen och i skilda avdelningar ange: 1. domstolen samt tidoch ställe för domens meddelande; 2. parterna samt deras ombud eller biträdenoch den tilltalades försvarare; 3. domslutet; 4. parternas yrkanden och deomständigheter på vilka de grundats; samt 5. domskälen med uppgift om vad somär bevisat i målet. Vidare skall domen innehålla fullföljdshänvisning. Enligt 30 kap. 6 § RB får domen utfärdas i förenklad form,om den tilltalade har erkänt gärningen och påföljden bestäms fill annat änfängelse eller fill fängelse . Dom i förenklad form innebäri princip att enbart uppgifterna i de nyssnämnda punkterna 1-3 återges. Dessauppgifter återges både vid fullständig dom och vid dom i förenklad form påsärskilda av fastställda formulär. 7 § RB skall domstolen i princip avkunna domen i samband I-' med atthuvudförhandlingen avslutas. Avkunnande får ske genom att JuU 1986/87:25 domslutetoch skälen återges. Vidare skall fullföljdshänvisning samt - i förekommandefall - skiljaktig mening meddelas. Om det behövs rådrum med attbesluta och avfatta dom får denna dock meddelas genom att hållas tillgängligpå rättens kansli . När målet har avgjorts skall ibåda situationerna den tilltalade ges skriftlig underrättelse om I förordningen (1978:373) om skyldighet för domstol attunderrätta part om dom i brottmål m. m. föreskrivs att den skriftligaunderrättelsen skall ske genom att avskrift av domen, i vad den innehålleruppgift om domstolens namn, domens dag, domens och målets nummer, parterna ochdomslutet sänds till den tilltalade i vanligt brev under hans för domstolenkända adress. skall uppgift om tid och sätt för fullföljd av talansamt om eventuell skiljaktig mening lämnas. Underrättelsen skall sändas inom envecka efter domens eller beslutets meddelande (1 och 3 §§). Enligt 2 § sammaförordning skall målsägande som har fört talan om enskilt anspråk underrättasom utgången i målet genom att avskrift av hela domen sänds till honom. Enligt 5 § kungörelsen (1964:635) angående underrättelseom dom i vissa brottmål skall avskrift av dom genast tillhandahållas den somdömts till bl. a. fängelse och som inte är häktad, om han begär det. Av 8 § expeditionskungörelsen (1964:618) framgår atttilltalad har rätt att utan avgift få avskrift av hela domen. Bestämmelsen om skyldighet för domstolen att skriftligenunderrätta den tilltalade om utgången i brottmålet började tillämpas generelltår 1970 (prop. 1969:26, ILU 28, rskr. Att så skedde hängde samman med dendå påbörjade övergången till ett på ADB-teknik baserat, enhetliginformationssystem för rättsväsendet (det s.k. Rl-systemet). Samtidigtgenomfördes en nyordning av brottmålsdomarnas utformning. Domarna skulle ifortsättningen efter rubriken inledas med domslutet, skrivet på ett fastställtformulär. Detta formulär skulle också användas som meddelande till de centralabrottsregistren. Motsvarande uppgifter hade dittills förts över på särskildaformulär. 1 den proposition som låg till grund för nyordningenkonstaterade, departementschefen (s. 53 f) att RB dittills inte innehållitnågon allmän regel som ålade domstol att i brottmål skriftligen underrätta dentilltalade om utgången av målet. I vissa undantagsfall hade domstolen iadministrativ ordning ålagts att delge den tilltalade en avskrift av domen.Åklagare däremot erhöll regelmässigt i praktiken en sådan på grund av överenskommelsemed domstolen. Departementschefenanförde vidare bl. a. följande; De nuvarande reglerna om domstolarnas skyldighet attunderrätta den tilltalade om meddelade domar är, såsom har framhållits i första lagutskot tets utlåtande nr 42, inte helt tillfredsställande. Även om några allvarligare olägenheter inte har yppats, talar hänsyn lill den dömde starkt för att denne bör få ett skriftligt besked om utgången i målet, vare sig han närvarit vid huvudförhandlingen eller inte. Orsaken till att en underrät telseplikt av delta slag inte har införts är främst att söka i denökade arbetsbelastning för domstolarna som en sådan skyldighet skulle innebära. Med hänsyntill den i föregående avsnitt förordade omläggningen av JuU 1986/87:25domsskrivningen i brottmål har detta skäl mot en allmän regel om underrättelsepliktförlorat en del av sin bärkraft. Med ett nytt system för domsskrivningen tordeen sådan regel inte behöva vålla någon större ökning av domstolarnasarbetsbörda. Avfattas domen delvis, dvs. såvitt avser rubriken och domslutet,enligt formulär på tryckt blankett, kan på ett enkelt sätt framställas en kopiaav domsblanketten, vilken sedan kan sändas till den filltalade. I betänkandet (Ds B 1980:7) Avgifter vid tingsrätt m. m.har stämpelskatteutredningen föreslagit bl. a. att den tilltalade skallunderrättas om utgången i ett brottmål genom att kopia av hela domen sänds tillhonom (s. 194). Samma förslag har därefter framförts av itvå rapporter, DV Rapport 1984:5 Expediering av domar och beslut i brottmål ochDV Rapport 1985:2 Kungörelsekostnader och ansökningsavgifter m. m. i domstol.Domstolsverket har samfidigt föreslagit att underrättelseskyldigheten tillmålsägande inskränks fill att avse i princip domslutet. Båda rapporterna haröverlämnats till regeringen, den förstnämnda till , densenare till . (Ju 1977:06) har för sin del ibetänkandena (SOU 1982:25-26) Översyn av 1 - Processen itingsrätt lagt fram förslag i fråga om underrättelse till den tilltalade som istort sett stämmer överens med vad som gäller , dvs. den tilltalade får kopiaav domens ingress och domslut (s. 425). Utskottet behandlade två motioner med ettinnehåll motsvarande den nu aktuella (JuU 1985/86:23). Utskottet, som då hadefått uppgift om att frågan hur tilltalad skall underrättas om utgången av ettbrottmål skulle komma att behandlas i samband med behandlingen av rättegångsutredningensnyssnämnda betänkande och att en proposition i ämnet förväntades bli framlagdför , anförde därvid bl. a. följande. Utskottet konstaterar till en början att den tilltalade ibrottmål enligt vad som gäller har rätt att kostnadsfritt erhålla enfullständig dom men att det förutsätts att han begär detta. Gör han inte detfår han likväl automatiskt sig tillsänd en avskrift av domen, dock meduteslutande av domskälen där sådana finns. får övriga parter ibrottmålsprocessen - åklagaren och målsägande som för talan - regelmässigtavskrift av den fullständiga domen. Denna skillnad är enligt utskottets meningsvår att försvara. Frågan om underrättelse om dom i brottmål till part är emellertid,som har framgått i det föregående, föremål för överväganden inomregeringskansliet. Förslag i frågan kan väntas . Mot den bakgrundenanser utskottet att det inte är påkallat att nu föregriperregeringens ställningstagande. Utskottet förutsätter dock att frågan får enlösning som tillfredsställande möter det rättssäkerhetskrav som ligger bakommotionsönskemålen. Utskottet avstyrkte med dessa uttalanden bifall till de dåaktuella motionerna. Regeringens proposition om ett reformerattingsrättsförfarande (prop. 1986/87:89), som bygger på rättegångsutredningens förutnämnda betänkan de, har avlämnats fill . Propositionen innehåller inga förslag eller uttalanden i frågan om hur tilltalad i brottmål skall underrättas 15 Från har upplysts att frågan numera JuU1986/87:25 övervägs i särskild ordning tillsammans med andra frågor omexpediering av domar och beslut. Utskottet anser att frågan om den tilltalades rätt att fådel av de skriftliga skäl på vilka han har dömts till ansvar inte skall behövakräva särskilt långvariga överväganden. Med nutidens kopieringsutrustningar inte innebära någon allvarligare tidsutdräkt eller arbetsbelastning fördomstolarna att kopiera hela domen även till den tilltalade. Tvärtom borde detenligt utskottets mening underlätta expedieringsrutinerna, om samma reglergällde i fråga om expedition av domar till samtliga parter. Utskottet, somvidhåller att det här är en fråga om rättssäkerhet, utgår ifrån att regeringenskyndsamt vidtar en ändring som krävs för att åstadkomma en bättre ordning.Ändringen kan enligt utskottets uppfattning vidtas av regeringen genomföreskrifter i förordning. Utskottet utgår ifrån att detta kommer att ske utansärskilt tillkännagivande från . Med dessauttalanden avstyrker utskottet bifall till inotion 710. Motivering av beslut att vägra prövningstillstånd I motion 706 anförs även att det är ett rimligt krav attett beslut att vägra prövningstillstånd motiveras på samma sätt som en dom. Regler om prövningstillstånd finns främst i 54 kap.rättegångsbalken (prövningstillstånd till högsta domstolen) och i 35 och 36 §§förvaltningsprocesslagen (prövningstillstånd till regeringsrätten ochförsäkringsöverdomsto-len). Reglerna har i huvudsak samma sakinnehåll ochinnebär i korthet följande. Det finns inte någon obligatorisk rätt att få sin sakprövad i högsta domstolsinstans. Om prövning skall ske måste vederbörandedomstol ge tillstånd till detta. Sådant s. k. prövningstillstånd får domstolenge bara under två förutsättningar. Den första är att prövningen skulle vara avvikt för rättstillämpningen (s. k. prejudikatsdispens). Den andra är att detföreligger synnerliga skäl till prövning, exempelvis om grund för resningföreligger eller domvilla förekommit eller att målets utgång i underinstansenuppenbart beror på grovt förbiseende eller grovt misstag (s. k. extraordinärdispens). Möjligheterna till prövning är alltså inskränkta i huvudsak fill målsom har prejudikatsintresse. Enligt 17 kap. 12 § och 30 kap. 10 § rättegångsbalkenskall slutliga beslut av domstol innehålla skäl, om frågans beskaffenhetfordrai" det. Processlagberedningen framhöll i förarbetena till dessabestämmelser bl. a. att ett slutligt beslut i regel bör ange de skäl som detgrundar sig på men att detta inte var nödvändigt i vissa fall, t.ex. i fråga ombeslut varigenom högsta domstolen vägrar prövningstillstånd (SOU 1938:44 s.226). De högsta instanserna formulerar också regelmässigt sina beslut att intemeddela prövningstillstånd genom ett konstaterande att det saknas skäl tillprövningstillstånd, i följd varav underinstansens dom eller beslut skall ståfast. Utskottet finner mot bakgrund av den lämnade redogörelsenatt motionens önskemål inte väl går att förena med det huvudsyfte somprövningstillståndet har. Att det ibland av den enskilde kan uppfattas som enbrist att beslutetatt vägra prövningstillstånd inte närmare anger skälen för detta, JuU1986/87:25 bedömer utskottet kunna bero på bristande kunskap om deförutsättningar som gäller för ett sådant tillstånd. Detta förhållande kanemellertid enligt utskottets mening bättre avhjälpas genom information än genomen ändrad fillämpning hos domstolarna. Med detanförda avstyrker utskottet bifall till motion 706 i här berörd del. I motion 702 påtalas att tolkar, vilka som regel omfattas aven tystnadsplikt, är skyldiga att vittna inför domstol. Tolkarnas vittnespliktär ologisk och ägnad att undergräva förtroendet mellan tolk och klient, anförsdet i motionen. Enligt svensk rätt är det en allmän medborgerligskyldighet att inställa sig som vittne vid domstol och där avlägga vittnesmål.Vittnesplikten, som regleras i , har i princip företrädeframför den tystnadsplikt som kan åligga vittnet. Från grundsatsen omvittnesplikt görs dock undantag i 36 kap. 5 § . Där föreskrivsatt vittnesförhör i vissa fall inte får ske med den som är underkastadtystnadsplikt. Enligt paragrafens andra stycke får personer tillhöriga därangivna yrkesgrupper inte höras om något som de har blivit anförtrodda i sinyrkesutövning eller som de har fått veta i samband därmed. Vittnesförhör fårdock ske om det är medgivet i lag eller om den till vilkens förmåntystnadsplikten gäller samtycker därfill. De yrkesgrupper som omfattas avfrågeförbudet är advokater, läkare, tandläkare, barnmorskor, sjuksköterskor,kuratorer vid familjerådgivningsbyråer som drivs av kommun, landstingskommun,församling eller kyrklig samfällighet och deras biträden. Andra än försvarareär dock alltid skyldiga att avge utsaga i mål om ansvar för grovt brott. Det angivna s. k. frågeförbudet är uppställt huvudsakligeni syfte att ge skydd för de enskilda personer som anlitar advokater, läkarem.fl. I förarbetena till den aktuella bestämmelsen framhålls att vissayrkesutövare intar en sådan förtroendeställning i förhållande till allmänhetenatt en viss tystnadsplikt till skydd för den enskilde är påkallad. I sambandmed att frågeförbudet genom en lagändring utvidgades till att omfattasjuksköterskor anfördes bl.a. principiella skäl härför; föreskrifterna om tystnadspliktvar desamma för läkare och sjuksköterskor, och det var därför av intresse frånprincipiell synpunkt att också reglerna om vittnesplikten gjordes lika fördessa båda yrkesgrupper. För tolkar gäller vissa regler om tystnadsplikt dels genomen särskild lag [lagen (1975:689) om tystriadsplikt för vissa tolkar ochöversättare], dels geriom sekretesslageri (1980:100).