bet · GA01KU2 · 1986-12-31 00:00:00 — Vidare får detförutsättas att JO:s uttalanden faktiskt får till effekt att myndigheternasjälvmant söker rätta till fel JO påtalat. , som delar uppfattningen attsärskilda befogenheter för JO inte bör införas, anser det synnerligenangeläget - som ett led i arbetet med att höja kvaliteten hos myndigheterna -att utbildningen i förvaltningsrätt förstärks på högskolenivån. JK, rättshjälpsnämnden i och advokatsamfundbehandlar i sina remissvar utredningens syn på frågan om räu för JO att beslutaom skadestånd. JK delar utredningens uppfattning att JO inte skall gessådan rätt. JK anför i frågan vidare bl. a. följande. Skaderegleringen börock.så fortsättningsvis, i den mån den inte kan ske hos myndigheterna, äga rumendast hos justitiekanslern. Härigenom skapas möjlighet till en enhetlig praxisoch till enhetliga rutiner i övrigt. Av betydelse är också att JK kan företrädastaten i domstol i den mån anspråket kommer under domstols prövning. Dennabefogenhet för JK är ett led i hans uppgift att vara regeringens ombudsman ochatt under regeringen bevaka statens rätt, uppgifter som inte lämpligen börläggas på JO. Enligt rättshjälpsnämnden i är det mera somtalar emot än för införandet av skadeståndsbefogenhet för JO. Nämnden framförvidare bl.a. följande. Om JO funnit skäl att tillhandagå en klagande medutredning kan han ju därefter hänvisa vederbörande att antingen vända sig tillJK med ersättningsanspråk eller att väcka talan vid domstol eventuellt medbistånd av allmän rättshjälp. JO kan ju också i enlighet med sin praxis biståmed en framställning till regeringen om skadeersättning "ex ".Dessa vägar framstår som helt tillfyllest i det övervägande antalet fall ochhar dessutom den fördelen att JO bibehålles vid sin handlingsfrihet. Därest manskulle tillägga JO befogenhet att "döma ut" skadestånd är farannämligen uppenbar att detta uppfattas som en skyldighet för honom att regleraen skada och att hans ämbete därigenom i berört hänseende blir att jämställamed en ordinär förvaltningsmyndighet. Risk finns ju också att praxis kan kommaatt utvecklas olika hos JO och JK i skaderegleringsfallen. Även delar utredningens mening attJO ej är ett lämpligt organ för prövning av skadeståndsanspråk. Samfundet tillägger att detta dock ej innebär att samfundet anser att den klagande skall hänvisas att själv vända sig till JK, eftersom JK i sin roll som statens advokat i skadeståndssammanhang strävar efter att hålla de statliga skadeersättningar na på så låg nivå som möjligt. I anslutning till utredningens påpekande att JO 139 bör erinraden enskilde om möjligheten att väcka talan mot det allmänna vid KU1986/87:2 domstol och yrka skadestånd med stöd av skadeståndslagen påpekar 1 samfundetatt JO givetvis i förekommande fall skall hänvisa den klagande till advokatoch erinra om möjligheterna att erhålla allmän rättshjälp respektive (I fråga om förslagen om extraordinär besvärsrättoch inhibition har samfundet, som framgår nedan, en annan syn I remissvaren från försäkringsöverdomstolen (presidenten),JO , juridiska fakultetsstyrelsen vid (genom dessforskningsnämnd), juridiska fakultetsstyrelsen vid ,i . Medborgarrättsrörelsen, SAF, Sverigesadvokatsamfund och vapenfrinämnden (ordföranden) förordas att JO ges olikasärskilda befogenheter eller alt frågan härom utreds vidare. De i remissvarenlämnade synpunkterna redovisas i det följande. Försäkringsöverdomstolen (presidenten) anför i sittremissvar bl.a. följande. Jag anser det viktigt att satsa på en ordning som innebär att av myndigheter och tjänstemän begångna fel snabbt kan rättas till. Jag tycker mig alltför ofta stöta på situationer där man från myndighetshåll i och för sig beklagar att ett fel begåtts men myndigheten intar en kallsinnig eller ointresserad attityd till att rätta eller medverka till att rätta det fel som begåtts. Det kan iblandheta att det inte är vår sak, det får ankomma på någon annan myndighet. Man tar dock inte något initiativ för att föra saken vidare till denna myndighet. Fel i samband med databehandling har en benägenhet att bli efterhängsna och föranleda fel i efterkommande beslut och handlingar angående den enskilde. I viss utsträckning kan myndigheternas passivitet förklaras av att lagstiftning en inte tillräckligt klart reglerat rättelseinstitutet. Myndigheterna hardärför uppfattat sig sakna befogenhet att rätta felaktigheter och menat att uppgiften fick ankomma på en överinstans. På vissa förvaltningsområden finns det dock utföriiga bestämmelser om rättelse av felaktiga beslut, t. ex, på socialförsäkringsområdet. Jag kan vittna från den sektorn att rättelseinstitu tet kommit till stor användning och det var också min erfarenhet från JO-åren att försäkringskassorna var de förvaltningsorgan som hade den bästa förståelsen och den största effektiviteten när det gällde att rätta felaktighe ter. På andra områden, t. ex. skatteområdet var inställningen en annan. Vad jag saknade i sådana situationer var ett effektivt medel för JO som kunde utnyttjas för att få rättelse till stånd. Här finns vissa paralleller att dratill andra länders ombudsmän. Man behöver bara gå till och . Möjligheterna för dessa länders ombudsmän att de facto verka för att en klagande som utsatts för felaktig myndighetsutövning får sin rätt är betydligt större än för den svenske . Jag menar därför att utredningen tagit något för lätt på de väckta förslagen att utrusta JO med särskilda befogenheter att hjälpa den enskilde till rättelse. Såväl uppslaget att utrusta JO med rätt att besluta om skadestånd från det allmänna som att tillerkänna JO någon form av extraordinär besvärsrätt tycker jag är värda att utreda vidare. Särskilt gäller det det sistnämnda uppslaget vilket skulle kunna ge JO möjlighet att driva ett rättelseärende fram till ett sakligt riktigt resultat. Deinvändningar som utredningen för fram mot förslagen - i huvudsak att JO skulle omvandlas 140 till envanlig myndighet och förlora sin ställning som extraordinärt organ - KU1986/87:2 upplever jag som obefogade. kan JO agera som part införolika Bilaga 1 domstolar. Att utöka hans möjligheter till sådana aktionerborde inte i någon nämnvärd grad påverka hans ställning i angivet avseende. Beträffande vissa av70 /V(7Mon5 överväganden i saken, seovan under avsnitt 9.2. Juridiska fakultetsstyrelsen vid (genomdess forskningsnämnd) påpekar att JO:s egenskap av extraordinärt organ endaståberopas i syfte att avvisa olika förslag. Enligt forskningsnämnden skulle manmycket väl kunna ta denna speciella egenskap hos JO som utgångspunkt fördiskussioner om bl. a. tilldelande av "extraordinära" befogenheter.Om JO exempelvis finge rätt att påfordra omprövning av myndighetsbeslut, attöverklaga beslut eller att förordna om besluts verkställighet, skulle JO ijämförelse med vanliga myndigheter få extraordinära befogenheter. Juridiska fakultetsstyrelsen vid universitetframhåller att en mera djupgående diskussion av roll än som skett iutredningsbetänkandet mycket väl kan leda till andra bedömningar ochställningstaganden i fråga om särskilda befogenheter för JO. Fakultetsstyrelsenfortsätter: De reformmöjligheter som avvisar bör därför intebetraktas som slutbehandlade genom förevarande betänkande. En viss vidareutvecklingav JO-rollen i sådana hänseenden skulle onekligen ligga i linje med strävandenaefter ett mera medborgarnära rättsskydd. i : inser att en utvidgning av JO:s kompetens till att omfatta de diskuteradesärskilda beslutsbefogenheterna förutsätter genomgripande förändringar irättssystemet. För den enskilde är det dock viktigare att verkligen få rätt änatt genom JO i efterhand få veta att han egentligen hade rätt. 'Att tillägga JOfaktiska rättelsemöjligheter skulle kraftigt förstärka JO:s ställning ochdärmed rättssäkerheten. Vinsterna med förändringar av detta slag förefallervara så påtagliga att frågan bör ytterligare utredas och övervägas. Medborgarrättsrörelsen (MRR) anser det nödvändigt att, omhela systemet med klagomål från enskilda som bas för JO-arbetet skall bibehållas, JO ges möjligheter att hjälpa de klagande. MRR anger att principen att JO inte kan ingripa och själv ändra den ordinarie myndighetens beslut eller åtgärd är central, och ej bör frångås. Vad JO enligt MRR däremot bör kunna göra är att initiera ändring av beslut som på grund av myndighets eller tjänstemans felbedömning blivit oriktiga. MRR fortsätter: Som utredningen påpekar sker redan nu då och då, att den myndighet som begått ett fel redan vid klagomålens inkommande eller åtminstone efter det att JO uttalat ånyo tar upp den ursprungliga saken och ändrar sitt beslut. En sådan rättelsemöjlighet finns i de fall då den myndighet det gäller har rätt att ånyo pröva den aktuella frågan eller över huvud har möjlighet att själv rätta ett tidigare beslut. Även om området för myndighets självrättelse kan väntas bli vidgat, återstår i alla fall viktiga fält där ett fattat beslut vinner lagakraft och inte kan rivas upp med hjälp av ordinära rättsmedel. - För att ge JO möjlighet jj attåstadkomma rättelse i alla dessa fall har förslag framkommit att utrusta KU 1986/87:2JO med en extraordinär talerätt. Den skulle ge JO möjlighet att, om ett Bilaga1 beslut blivit uppenbart felaktigt och rättelse ej kan ske i ordinär väg, gåin med särskilda besvär eller liknande rättsmedel och hos behörig myndighethemställa om rättelse av det felaktiga beslutet. Det är synnerligen otillfredsställande,ibland stötande, att - som ofta sker - JO konstaterar att fel begåtts meninte gör annat än att uppmana vederbörande myndighet att inte göra om felet.Den klagande är ju i allmänhet föga betjänt härav. I den mån inte tredje mansintresse hindrar, bör JO medverka till att i fall som angivits begångnafel rättas till. Det bör inte innebära något större merarbete för JO. - Ofta ärläget sådant att rättelse ej längre kan åstadkommas. Vad som gjorts kan ejgöras ogjort. Det kan då bli fråga om ekonomisk gottgörelse för den förlust denenskilde lidit genom myndighetens felaktiga beteende. Vad det här gäller är ejatt JO skall ingripa som skadereglerare. En sådan funktion är ej förenlig medJO:s ställning i rättsordningen. Däremot synes JO, i de fall då han finner skälhärför, kunna vara den enskilde behjälplig då det gäller att initiera denskadelidandes ersättningsanspråk och hjälpa denne över de inledandesvårigheterna då det gäller att väcka en ersättningstalan mot det allmänna,föranledd av oriktig myndighetsutövning. - MRR anger i förevarande avsnittavslutningsvis att ett utredningsarbete bör inledas. SAF anser att JO bör vara utrustad med extraordinärtalerätt för att kunna hemställa om rättelse av ett felaktigt beslut, somvunnit laga kraft. För det fall rättelse ej kan åstadkommas, kan enligt SAF blifråga om ekonomisk gottgörelse för den enskildes förlust till följd avmyndighetens felaktiga beteende. Enligt SAF vore det i en sådan situafionrimligt att JO - till skillnad från - kände ansvar för att denenskilde gavs möjlighet att framföra ersättningsanspråk. : I motsats till utredningen ansersamfundet inte att JO skulle omvandlas till en ordinär myndighet genom atttilldelas en extraordinär besvärsrätt enligt JO förslag. Det fårtvärtom antagas att JO skulle begagna denna rätt endast i sådana speciella fallsom naturligt faller inom ramen för JO:s extraordinära befogenheter. Samfundetkan inte heller dela utredningens mening att en rätt för JO att besluta ominhibition skulle strida mot JO:s ställning som extraordinärt organ.Inhibitionens syfte är ju att förhindra den skada som kan vållas enskild genomverkställighet av ett beslut som senare kan komma att ändras - kanske förstsedan oreparabel skada har åstadkommits. Det kan säkerligen förväntas att ävenen sådan rätt för JO skulle utövas med stor restriktivitet. Samfundet tilläggeratt förslagen om särskilda befogenheter för JO inte kan ersättas av sådanagenerella åtgärder som syftar till att förbättra och förenkla lagstiftningenoch höja kvaliteten hos myndigheterna. ordförande ställer sig kritisk tillutredningens uppfattning att förslagen om särskilda befogenheter skulle kunna urholka JO:s ställning som extraordinärt organ och anser att något bör göras för att JO skall kunna hjälpa dem som vänder sig till honom. Nämndens ordförande anför vidare, ... efter attha konstaterat att utländska ombudsmän, särskilt de anglo-saxiska, KU1986/87:2 tillskillnad från JO i regel uppfattar sin roll som en hjälpare åt Bilaga 1 allmänheten,vilken är till för att skaffa den enskilde rättelse när han kommit i kläm isin relation till stat och kommun, bl. a. följande. en annan.Självfallet leder redan det faktum att en JO-anmälan gjorts inte så sällantill att saken snabbt rättas till. Det besked från myndigheten som dröjt så längekommer, pengar som stått inne betalas ut osv. Men själv tar JO sällannågra initiativ, framför allt inte till att stat eller kommun skall utge Om en klar betalningsskyldighet föreligger ordnar nog saken uppsig, vanligen utan att JO behöver göra så mycket. Men ofta är det minst sagttveksamt om stat eller kommun verkligen är juridiskt skyldig att betala ochdessa fall tycks inte föranleda mer än på sin höjd ett råd från JO:s sida attklaganden skall vända sig till JK eller till vederbörande kommun. Och, i demånga fall då någon betalningsskyldighet helt klart inte föreligger men detlikväl skulle vara mycket rimligt och skäligt att klaganden fick en kompensation,gör JO, mig veterligt, ingenting alls. Det förefaller för övrigt som inteheller JK gör något i en sådan situation. Det är märkligt att detta inte påtalats iden allmänna debatten. - I remissyttrandet anförs i denna del När det gäller rekommendationer om ersättning tror jag inteatt en lagändring är nödvändig. Det borde räcka med att JO (och JK) När det gäller rätt för JO att i extraordinär väg överklaga ettmyndighetsbeslut eller att förordna om inhibition är nog lagändringar nödvändiga.Behovet av sådana lagändringar är kanske inte överhängande men sakenborde övervägas. 9.4 JO som remissorgan ordförande anför beträffande förevarandeavsnitt i betänkandet (8.7.4) att han instämmer i uttalandena att besvarandetav remisser är mycket arbetskrävande, samt att bör visaåterhållsamhet med att remittera förslag till JO. Publicering av JO:s beslut m.m. (bet. 10.1 Löpande publicering; ämbetsberättelsen I förevarande avsnitt redovisas de synpunkter som lämnatsrörande den i bet. under 8.8.1 upptagna frågan beträffande publiceringen avJO:s beslut. () föreslår att beslut som rördomstolsväsendet publiceras i . Som skälför sin uppfattning anger DV följande. Många JO-beslut är av intresse fördomstolarna. Det dröjer emellertid till ett beslut publiceras iämbetsberättelsen. Redan nu gör DV så att verket publicerar JO-avgöranden somkommer till verkets kännedom i tidskriften informerar om beslutetanses vara av intresse för domstolarna. DV anser att det skulle vara bra om JO,när ett avgörande sänds till verket, anger om avgörandet bör publiceras. Hälso- ochsjukvårdens ansvarsnämnd anser att det bör övervägas om inte JO KU 1986/87:2borde - utöver ämbetsberättelsen - ge ut några temanummer , där Bilaga1 man på ett lättillgängligt sätt behandlar några aktuella och angelägnaområden. Inom borde det finnas ett rikt material, som lämpar sig fören sådan bearbetning. Enligt nämnden är det inte osannolikt att en informationav detta slag kan få större spridning inom förvaltningen och bli till bättrehjälp för tjänstemännen än vad som är fallet med ämbetsberättelserna. Dessaförefaller ha blivit allt mindre lästa och uppmärksammade. vid universitetframhåller, mot bakgrund av utredningens synpunkter angående besluten iämbetsberättelsen, att ett framställningssätt som innebär att utsagor kortsammanfattas inte endast - som utredningen själv påpekar - är arbetskrävandeutan också ställer mycket höga krav på akribi hos den som utformar referatet.Nämnden fortsätter: Alltför kortfattade reciter försvårar också förrättsvetenskapsmän och andra att ta ställning till om JO:s uttalanden ärriktiga i det enskilda fallet. Utredningen framhåller i det nu aktuellasammanhanget att den som önskar ta del av JO:s fullständiga beslut i ett ärendekan göra det, och att envar har möjlighet att på jO-expeditionen ta del av allahandlingar i ett ärende. Till detta bör fogas den kommentaren, att dylika merdjupgående studier av enskilda JO-ärenden endast blir aktuella i sällsyntaundantagsfall. De allra flesta läsare får av naturligt skäl nöja sig medstudiet av ämbetsberättelsen, varför utformningen av innehållet i denna är avhelt avgörande betydelse. Juridiska fakultetsstyrelsen vid (genomdess forskningsnämnd): En forskares möjligheter att bedöma värdet av en JO:sinsatser är oftast inskränkt till vad man kan läsa ut ur ämbetsberättelsen. På1960- och 1970-talen var denna publikation en viktig kunskaps- ochinspirationskälla för dem, som sysslade med juridisk forskning. Under senare århar publikationen blivit en ointressant läsning. Som forskare har man numeramycket sällan anledning att sprida kännedom om eller kommentera enskildaJO-beslut. Mellan JO och JK råder ett visst konkurrensförhållande i fråga omutlåtandenas kvalitet. har JK:s välformulerade och juridiskthållbara beslut vunnit respekt hos rättsvetenskapens företrädare och antagligenockså hos offentliganställda och enskilda. Kammarrätten i : JO:s ämbetsberättelse har detgemensamt med liknande publikationer som RÄ och NJA att läsaren i regel, föratt förstå frågeställningen och nå fram till bedömningen, måste ta sig igenomen omfattande textmassa. Härigenom urholkas publikationens informations- värde. Kammarrätten vill därför ge sitt fulla stöd åt utredningensuppfattning att redovisningen av besluten i ämbetsberättelsen bör bearbetas meri informativ riktning, bl.a. så att redovisningen koncentreras på JO:s bedömningpå bekostnad av recitdelen. (): Tillhandahållandet avJO:s ämbetsberät telse fyller en viktig funktion, inte bara för uppdragsgivaren utan även för myndigheter och allmänhet. LRF har nytta av JO:s utredningar och beslut i 144 sinserviceverksamhet gentemot sina medlemmar. Det har KU 1986/87'2 varitmöjligt att med hänvisning till JO-utlåtanden komma till rätta med Bilaga 1egendomligheter i myndighets handläggning av enskilda medlemmars ärenden. Somexempel kan nämnas JO:s projekt och samlingsbeslut angående felaktigaskattekrav - synpunkter på några viktiga ADB-rutiner i skatteuppbörd ochindrivningsverksamhet - där JO kunde konstatera att bristfälliga rutiner leddetill felaktiga kreditupplysningar hos de privata kreditupplysningsföretagen.Andra exempel är JO:s beslut om muntlig förhandling i skatteprocessen och hansställningstagande till moderna efterforskningsmetoder. I den mån den nuvarandeutformningen av ämbetsberättelsen ändras bör detta ske i enlighet medutredningens förslag så att recitdelar tonas ned och tonvikten i stället läggspå JO:s bedömning av ärendet. LRF vill i detta sammanhang tillstyrka denutgivning som skett av samlingsbeslut. Det är därvid en fördelom de utlåtanden som JO gjort inom ett visst förvaltningsområde och som äraktuella ges ut i särskilda häften. i anser att det ärställt utom allt tvivel att ämbetsberättelsen är värdefull som vägledning förmyndigheternas arbete. instämmer i utredningens uttalande attbeslutsredovisning i en del fall kan komprimeras genom att redovisningen avutsagor och införskaffade uppgifter begränsas till förmån för referat av JO:segna bedömningar och slutsatser. När det gäller spridningen under det löpandeverksamhetsåret av enstaka vägledande avgöranden anser attförbättringar borde kunna göras. Enligt tycks det för närvarandevara en slump om sådana uttalanden når fram till dem det verkligen berör.Departementen, de centrala verken och borde kunnaengageras för att snabbt och mera målinriktat sprida viktigare avgöranden. Medborgarrättsrörelsen: JO:s rapportering till riksdagenfullgörs främst genom den årliga berättelsen till . Denna borderedigeras efter delvis andra principer än de som följs för att bättre fyllauppgiften att informera . En metod är att JO utvecklar den linje somav utredningen högtidligt kallas projektverksamhet men som helt enkelt innebäratt JO koncentrerar sina krafter på ett centralt rättsområde och mera ingåendeanalyserar hur gällande rätt tillämpas på detta område. JO har i dylikaanalyser sammanfattningsvis kritiserat vad han uppfattar som felaktigtillämpning av reglerna. Översikter av denna art ger värdefullinformation om rättsläget. Innehåller JO-berättelsen ett antal sådanaöversikter får underiag för en bedömning av rättstillståndet i landetoch för överväganden om eventuella förändringar. Berättelsen bör redigeras såatt den ger lättillgänglig information på detta område. (förvaltningsdirektören)tillstyrker vad utred ningen föreslår beträffande publiceringen av JO:s beslut. Kontoret vill, då det gäller ämbetsberättelsen, särskilt framhålla att tyngdpunkten i redovis ningen bör läggas vid JO:s bedömningar och att den s.k. recitdelen, åtminstone beträffande mindre komplicerade ärenden, begränsas till det som har omedelbar betydelse för bedömningen. 10 1986/87. Rättshjälpsnämndeni påpekar att genom en förkortad beslutsav- KU 1986/87:2 fattningskulle den fördelen nås att den årliga ämbetsberättelsen blir mindre Bilaga1 till sin omfattning och därmed lättare att tillgodogöra sig. ordförande uppger att vad utredningensäger om ämbetsberättelsen inte ger honom anledning till annat uttalande änatt den ofta är för lång. Ordföranden anger att han betvivlar att mångamänniskor läser ämbetsberättelsen i dess helhet. Särskilda synpunkter på utredningens förslag om rätt förJO att i vissa fall ta ut expeditionsavgift (bet. 8.8.2) framförs i fem avremissvaren. I det följande redovisas dessa. Hovrätten över och : Med hänsyn till denvikt hovrätten vill lägga vid klagomålsprövningen framstår det som ensjälvklarhet att klaganden utan avgift skall få del av de handlingar som ingåri skriftväxlingen i det aktuella ärendet hos JO samt JO:s beslut i ärendet.Hovrätten har ingen erinran mot att JO uttar avgift för övriga typer avexpeditioner. vid haringen erinran mot förslaget. anser dock att 1 § fjärde stycketexpeditionskungörelsen bör kompletteras med en hänvisning tillJO-instruktionen, förslagsvis formulerad på följande sätt: "Attkungörelsen i vissa fall äger tillämpning på expedition som utfärdas avJO-ämbetet framgår av lagen (1985:0000) med instruktion förjustitieombudsmannen." Kammarrätten i , som delar utredningensuppfattning att JO skall ha rätt att ta ut expeditionsavgift i vissa fall,anför följande. Den föreslagna regeln är alltför oprecis för att kunna godtas.En regel om avgift bör klart ange de fall då avgift kan tas ut. Regeln skullekunna utformas på så sätt att JO som huvudregel har rätt att ta ut avgift -vari då ligger att JO diskretionärt i alla fall kan välja att underlåta detta -och att därefter anges de fall då avgift inte skall utgå, t.ex. till enklagande i ett klagoärende. () tillstyrker attbestämmelser införs om avgiftsfrihet för expeditioner (31 § i förslaget till nyJO-instruktion). LRF fortsätter: Situationen kan jämföras medexpeditionsavgifter vid domstol, där avgift vid anhängiggörande kan återkrävasav en tappande motpart och i de fall motpart saknas, eriäggandet av avgift istället kan sägas vara förenat med en fördel för den sökande. Vad gälleranhängiggörandet vid JO är den enskildes uppfattning dock en annan och detskulle troligen av allmänhetens flertal uppfattas som stötande om expeditioneravgiftsbelades. : Den föreslagna möjligheten attavgiftsbelägga motiveras av utredningen med att man vill motverkaokynnesbeställningar. Enligt hovrättens mening kan det emellertid vara svårtatt avgöra vad som är en okynnesbeställning. Klagande och annan av saken direktberörd bör givetvis gratis få handlingar, som ingår i skriftväxlingen i detaktuella ärendet hos JO, samt JO:sbeslut i ärendet. I övrigt förefaller - trots vad utredningen anfört (s. KU1986/87:2 242) om JO:s uppgift att vara folkets ombudsman - rimligt att uttaavgift.