bet · GA01LU3 · 1986-12-31 00:00:00 — Däremot utgår inte ideellt skadestånd ur socialförsäkringen.Det ideella skadeståndet har därför fått en ökad betydelse inomskadeståndsrätten. Genom utökat försäkringsskydd har emellertid ocksåmöjligheten att i det enskilda fallet erhålla ideellt skadestånd utvidgats. Beräkningen av ersättningen för sveda och värk samt lyteeller annat stadigvarande men sker i försäkringsbolagen med stöd avhjälptabeller som utarbetats av trafikskadenämnden. Tabellerna reviderasärligen bl.a. med hänsyn till konsumentprisindex. Under förarbetena till en år1975 genomförd ändring av skadeståndslagen uttalade departementschefen att detfanns skäl att ha en något generösare inställning gentemot den skadelidande änvad som dittills kommit till uttryck i praxis (prop. 1975:12 s. 111). Dettaledde till en omedelbar höjning av labellersättningen vid ideell skada. Tämligen få fall angående skadestånd för personskada gårtill domstolar na. Förutom på det ökade försäkringsskyddet kan detta bero på att 25 domstolarnai enlighet med uttalanden i lagförarbeten (prop. 1975:12 s. 111) LU 1986/87:3och högsta domstolens praxis (se t. ex. NJA 1982 s. 793) allmänt tillämparBilaga 1 trafikskadenämndens nyssnämnda hjälptabeller. Avvikelser frånresultatet av den schablonmässiga bedömningen sker dock; framför allt vidallvarliga skador förekommer t, o, m. stora avvikelser. Det bör i det härsammanhanget också påpekas att domstolarna vid sin prövning är bundna avparternas yrkanden och att den skadelidande oftast företräds av ombud som ärväl bekanta med trafikskadenämndens ersättningsnivå och anpassar ersättningsanspråkenhärefter. När det gäller ersättningsnivån för det ideellaskadeståndet bör erinras om det nyssnämnda departementschefsuttalandet i prop.1975:12 och den möjlighet till ersättning för olägenheter i övrigt som infördespå grundval av förslag i samma proposition. Sistnämnda lagändring har givetvismedfört en höjning av ersättningsnivån för ideell skada, låt vara att samtidigtmöjligheten till invaliditetsersättning i viss mån minskades. Det kan antasatt lagändringen generellt sett har medfört en generösare inställning till denskadelidande i enlighet med departementschefens uttalande, även om några säkrabelägg härför ännu inte finns i rättpraxis. Beträffande den i motionen 1985/86:L206 särskilt berördafrågan om anhörigs möjligheter till ersättning bör framhållas att det enligtsvensk rätt i princip endast är den som själv lidit den fysiska skadan som ärberättigad till ersättning. Anhöriga kan dock få ersättning för utgifter underförutsättning att dessa kan antas ha skett i den skadelidandes intresse. Även idetta hänseende synes i rättspraxis tendensen vara att - om än med vissförsiktighet -visa större frikostighet än tidigare (NJA 1982 s, 668), I den månen skadad för sin rehabilitering är i behov av särskild vård i hemmet ellerannorstädes ersätts detta som en kostnad för den skadade. Vad gäller enförälders möjlighet till ersättning för inkomstförlust vid vård av sjukt/skadatbarn bör denna fråga regleras i sjukförsäkringen och inte inomskadeståndsrätten. Särskilt vid värd av sjukt barn är det angeläget attersättningen utgår automatiskt i omedelbar anslutning till vården. Sammanfattningsvis anser hovrätten att ersättningsmöjligheternavid personskada är relativt goda i vårt land. Den skadade får full ersättningför inkomstförlust, utgifter i anledning av skadan samt ersättning för denideella skada han lidit. Genom den schablonartade beräkningen av ideellt skadeståndmöjliggörs en snabb skadereglering vilket inte sällan är mer betydelsefulltfrån rehabiliteringssynpunkt än skadeståndets storlek. Trots den höjning somskett genom lagändringen 1976 kan ersättningsnivån för ideell skada emellertidinternationellt sett fortfarande synas låg. Till viss del torde dettaförhållande ha sin förklaring i vårt välutvecklade försäkringssystem. Enmeningsfull internationell jämförelse är dock svär att göra, inte minst medtanke pä det komplicerade samspelet mellan skadestånd och försäkring. Något bestämt uttalande om i vad mån en höjning aversättningsnivån är motiverad kan, bl. a, mot denna bakgrund, svårligen görasutan en närmare utredning. En sådan utredning, som inte kan begränsas tillfrågor av rättslig natur, synes inte ha högsta prioritet.Hovrätten vill dock inte motsätta sig att den kommer till stånd i lämpligtsammanhang. Stockholmstingsrätt LU 1986/87:3 Vi har i ett genomarbetat system för bestämmandeav ideell ersättning vid personskada. tabeller har härvidspelat stor roll. Även om rättspraxis på området inte är omfattande finns dockett flertal rättsfall i vilka högsta domstolen ochframåt har haft att ta ställning till ersättningsnivån i tabellerna och i deaktuella fallen godtagit denna. Även i lagstiftningssammanhang har tämligen nyligenersättningsnivån diskuterats (prop. 1975:12 s. 109 ff). Därvid har uttalats attden dåvarande i praxis tillämpade nivån något borde höjas. Detta har ocksåskett, framför allt genom införandet av bestämmelsen om ersättning förolägenheter. Inom trafikskadenämnden sker efter vad tingsrätten har sigbekant fortlöpande arbete med att se över tabellerna mot bakgrund av penningvärdetsförändringar och av andra faktorer såsom standardökning och ändradelevnadsförhållanden i övrigt i samhället. Nya rön t. ex. inom medicinen omolika kroppsliga organs funktioner och därmed betydelse påverkar också de itabellerna rekommenderade ersättningarna för skador på eller förlust av dessaorgan. Det bör observeras att trafikskadenämndens tabeller inteinkluderar någon ersättning för det lidande som, då skadan fillfogats genombrott, brottsoffret - utöver själva den fysiska skadan och följderna av denna-åsamkats genom den kränkande och nesliga brottsliga handlingen. För sådantlidande, som naturligtvis ofta kan vara svårt att särskilja från lidandehärrörande från själva skadan sedd för sig, har domstolarna vanligen utdömtnjugga ersättningar. Under senare är synes dock en utveckling mot att döma uthögre ersättningar ha skett. Vad gäller ersättning vid våldtäkt t. ex. torde . numera utgöra en minimiersättning och högre ersättningar döms ut alltefterden grad av hänsynslöshet som gärningsmannen visat. De frågor som motionärerna tar upp jämte synpunkter iövrigt pä frågan om på vilken nivå som ideell ersättning vid personskada börligga diskuteras utförligt i den här förut nämnda propositionen 1975:12 samt ien artikel i nr 12 . Tingsrätten hänvisar till depåpekanden som där görs och ansluter sig till de synpunkter som i artikelnframförs av rättschefen och kanslichefen . Av vad somsägs i artikeln framgår bl. a. att internationella jämförelser är svåra attgöra bl. a. beroende på att det i med dess omfattande och riktdifferentierade försäkringssystem råder ett komplicerat samspel mellanskadestånd och försäkring. Det bör i detta sammanhang påpekas att skadade som försitt lidande får ersättning ur någon försäkring är gynnade i förhållande tillalla andra skadelidande. Till dem som drabbas av invalidiserande sjukdomar med,förutom själva handikappet, ständig värk eller annat lidande som följd utgåröver huvud taget inte någon ideell ersättning. Det gör det inte heller tillalla dem som föds med invalidiserande handikapp eller till dem som, utan attdet finns någon försäkring till hands ur vilken ersättning kan utgå, genom egetvållande eller helt oförskyllt, genom rena oturen råkar ut för skador. Omskadevållaren är en enskild person och det inte finns någon försäkring ur vilkenersättning kan utgå torde den skadelidande ofta heller inte få ut någon nj1986/87:3 ersättning, eftersom skadevällarens ekonomi för det mesta inte tordemedge Bilaga 1 detta. Frågan om pä vilken nivå den ideella ersättningen börligga vid personskada är av allmänmänsklig, politisk och ekonomisk natur snarareän rättslig. Det är uppenbart svårt, egentligen omöjligt, att göra enuppskattning i pengar av lidandet. Hur stor ersättning den skadade än får,finns skadan ändå kvar. Dessutom är olika människors upplevelse av lidande ochförmåga att bemästra lidande mycket olika beroende på sådana faktorer sompsyke, karaktär, ålder, aktuell social situation m. m. En skada som för den eneblir totalt nedbrytande och medför att livsviljan försvinner blir för den utmaning. Vad som erfarenhetsmässigt är viktigt är attskaderegleringen sker snabbt och effekfivt. Det bidrar till att den skadadebättre och snabbare kan anpassa sig till ett - med hänsyn till skadan - sånormalt liv som möjligt. Det finns uppenbar risk för att motsatsen, enlångvarig och segdragen skadereglering verkar nedbrytande för den skadelidandesom innan ersättningsfrågan är löst knappast kan få ro att anpassa sig tillsitt liv som skadad och åter kunna blicka framåt. Det system som vi har iSverige med tämligen schablonmässigt bestämda ersättningar underlättar en snabbskadereglering genom att både den skadade och den som skall betala vet påvilken nivå ersättningen skall ligga. Det är tingsrättens uppfattning attskaderegleringen i sker snabbt och effektivt. Uppmärksammade fall på motsatsentorde vara undantag mer beroende på alltför långsam handläggning i det enskildafallet av enskild skadereglerare än på systemets utformning. Sammanfattningsvis anser tingsrätten att det knappastfinns något behov av en utredning om de ideella skadestånden vid personskada.Den ersättningsnivå som framgår ur trafikskadenämndens tabeller finnertingsrätten rimlig. Värt system underlättar och möjliggör en snabb och effektivskadereglering. En undersökning som eventuellt skulle kunna göras för defall där ersättningen betalas genom försäkring, t. ex. trafikskadeförsäkringen,är hur stor del av den samlade ersättningen för personskador som utgörs aversättning för ideell skada. Kanske skulle man finna att vad som utbetalas iideell ersättning sammantaget utgör en förhållandevis liten del och att denstora och tunga posten är ersättning för inkomstförlust och att därför enhöjning av ersättningen för ideell skada inte skulle ha mer än marginellbetydelse för det samlade försäkringstagarkollektivet när det gäller premiernasstorlek. Eventuellt skulle man, om detta visar sig vara fallet och en höjningav de idella ersättningarna med hänsyn härtill ansågs böra ske, göra denprioriteringen att man lade höjningen på de svåraste skadorna. har i uppdrag att förbereda nylagstiftning på försäkringsavtalsrättens område. Vi skall under detta år lägga fram ett förslag till ny personförsäkringslagstiftning och därefter arbeta vidare med skadeförsäkringen, i första hand sådan som inte omfattas av konsumentför- 28 säkringslagen.Denna senare del av arbetet kan inte beräknas vara slutförd LU 1986/87:3 förrän . Frågor om ideellt skadestånd ligger bara såtillvida inomramen för vårt uppdrag, som vi i samband med arbetet på en nyskadeförsäkringslag har att behandla bl. a. reglerna om ansvarsförsäkring ochäven vissa bestämmelser om trafikförsäkring i trafikskadelagen; flertaletideella skadestånd för personskada lär i praktiken betalas av dessaförsäkringar. Vi torde emellertid inte få anledning att överväga någraförsäkringsregler som särskilt tar sikte på ideellt skadestånd och för övrigtknappast heller några allmänna regler om vilka ersättningar som skall utgå vidolika typer av skador. Allmäntvill vi emellertid anföra följande om de frågor motionerna berör. Frågor om ideellt skadestånd föll till stor del utanförden tidigare verksamma skadeståndskommitténs uppdrag och kom därför endast ibegränsad utsträckning att beröras av de skadeständsreformer som företogs på1970-talet. Det torde vara riktigt att de ideella skadestånden för personskadaenligt mångas mening är ganska låga enligt svensk rätt. I ännu högre grad tordedetta kunna sägas om den ersättning för lidande som enligt 1 kap. 3 §skadeståndslagen utgär vid sådana brott som våldtäkt och ärekränkning. Också iannan nordisk rätt ligger emellertid skadestånden för personskada lågt (jfr t.ex. §§ 3 och 4 i den nya danska erstatningsansvarsloven av 1984), medanmöjligheterna till ersättning för lidande är något större än i (jfr t.ex. för del , Skadeog ansvar, 3utg. 136ff om"oppreisning" enligt § 35 lov om skadeserstatning). Ersättningsnivån i svensk rätt beror emellertid intefrämst på någon rättstillämpning utanför domstolarna, utan de nuvarandenormerna - som väsentligen framgår av i försäkringspraxis utarbetade tabeller -har stöd av flera domar av (bl. NJA 1969 s. 469, NJA 1972s. 81, NJA 1982 s. 793). Vid tillkomsten av nuvarande regler ompersonskadeersättning har de också godtagits av departementschefen, som dockförordade en något generösare inställning mot den skadelidande än enligtdittillsvarande praxis (prop. 1975:12 s. 111 f). Ett viktigt skäl till den återhållsamma inställningentorde ha varit uppfattningen, att de begränsade resurser som finns tillgängligaför att kompensera personskador i första hand bör tas i anspråk för atttillgodose ekonomiska förluster på grund av skadan, och inte ideell skada (jfrsärskilt jusfitierådet yttrande i NJA 1969 s. 469 och även SOU 1973:51s. Man kan å andra sidan göra gällande, att ju mer inkomstförluster täcksav socialförsäkringen och kollektiva försäkringar av olika slag, desto störrerelativ betydelse får det ideella skadeståndet. Möjligheterna torde vara begränsade för domstolarna attövergå till en mera generös ersättningspraxis utan lagstiftningens stöd; ivarje fall är det uteslutet att utvidga området för ideella skadestånd till t.ex. skadades anhöriga utan sådant stöd. Även om det torde råda delade meningarom lämpligheten av en sädan utveckling, kan det finnas anledning att exempelvisi samband med en översyn av skadeståndslagstiftningen särskilt ta upp olikafrågor om ideellt skadestånd. SverigesAdvokatsamfund LU 1986/87:3 Samfundet upplever det somotillfredsställande med en rättstillämpning som innebär att ersättning skallkunna reduceras om den skadade är så dålig att han inte kan använda pengarnaeller t.o.m. att ersättning helt kan bortfalla om den ersättningsberättigadeavlider innan utfästelse om betalning lämnats eller dom på ersättning harmeddelats. En översyn av skadeståndsrätten i detta hänseende synes påkallad. Storieken av de ideella skadestånden kan förefalla låg.Frågan är väl ägnad att närmare utreda. Samfundet erinrar emellertid om attersättningsbeloppen inte får tillåtas skjuta i höjden så, attförsäkringsbolagen kan komma att vägra att lämna försäkringar, vilket är entendens som börjat skönjas bl. a. i . Huvudsyftet i motionerna synes vara att fä till ståndåtgärder för höjning av ersättningsnivån vid ideell skada. Ersättningsbeloppsom belysande exempel har hämtats bl. a. frän de hjälptabeller nämndentillämpar. Det kan vara på sin plats att inledningsvis nämna något om nämndenoch dess ställning och funktion i ersättningssystemet, Nämnden började sin verksamhet . Nämndenhar till uppgift att verka för en enhetlig och skälig personskadereglering inomtrafikförsäkringen. Nämnden avger rådgivande yttranden tilltrafikförsäkringsbolagen i ärenden om ersättning för personskada. Detföreligger skyldighet för bolagen att hänskjuta frågor utom rättegång vad gäller främst ersättning för inkomstförlust, förkostnader och för ideell skada (lyte eller annat stadigvarande men, olägenheteri övrigt till följd av skadan) om invaliditeten är . Föreskrifterhärom och om nämndens ställning (författningsmässiga grund) samt bestämmelserom dess verksamhet finns, med stöd av 7 § trafikskadelagen, i 6 §trafikförsäkringsförordningen (1976:359) ävensom i det av bolagen ochTrafikförsäkringsföreningen antagna och av regeringen godkända reglementet.Nämnden avger också på begäran yttranden till domstol eller annan myndighet ifrågor som rör ersättning för personskada, som inte behöver ha någon anknytningtill trafiken. Enligt nu gällande reglemente, som tillämpas fr. o. m. den1 , skall i nämnden finnas 29 ordinarie ledamöter, av vilka femtillhör gruppen ordförande/vice ordförande, som skall vara lagkunniga (vilketanses kräva domstolserfarenhet), tolv är lekmän och tolv är bolagsledamöter. Förde vice ordförandena och övriga ledamöter finns ersättare. Ordförandenförordnas av regeringen. De vice ordförandena liksom lekmännen och bolagsledamöternautses av försäkringsinspektionen på förslag av respektive LO (5), TCO (4),/SR (1), (1), SHIO-Familjeföretagen (1) ochTrafikförsäkringsföreningen, I besluten deltar två ledamöter från var LU1986/87:3 och en av ordförande/vice ordförandegruppen, lekmannagruppen och bo-Bilaga 1 lagsledamotsgruppen, I nämnden finns också utsett ett råd som -förutom ordföranden och tre vice ordförande - består av fyra ledamöter från varoch en av de två övriga grupperna. Rådet handlägger frågor av principiellbetydelse, som innefattar riktlinjer för behandling av enskilda ärenden, såsomantagande av hjälptabeller beträffande ersättning för sveda och värk. samt förlyte och men. Nämndens verksamhet är mycket omfattande; under 1985behandlades inte mindre än 2 735 ärenden vid 122 sammanträden. Hjälptabeller för bestämmande av ersättning för sveda ochvärk samt för lyte och men I svensk ersättningsrätt kompenseras lidande och obehag ipersonlig livsföring med ersättning för sveda och värk under akut sjuktid ochmed ersättning för lyte och men under tid av invaliditetstillstånd. I syfte attuppnå en likformig och rättvis skadereglering har nämnden ochförsäkringsbolagen använt sig av hjälptabeller(ursprungligen grundade på domstolsavgöranden) såsom utgångspunkt vidbestämmande av ersättningsbelopp. Översyn av tabellerna har med jämna mellanrumvidtagits. Därvid har kompletteringar i olika hänseenden skett, och normernaför lyte och men har byggts ut med nya skadetyper. Det har även förekommitjämkningar i de inbördes relationerna i ersättningsnivån för olika skadetyperoch åldersgrupper, I samband med att nuvarande regler om personskadeersättningi skadeståndslagen trädde i kraft företogs en mer omfattandeöversyn av tabellerna. Därefter har omarbetningar gjorts med hänsyn till attnya "Grunder för gradering av kvarstående men efter skador (medicinskinvaliditet)" har blivit fastställda av Personskadekommitténinom Försäkringsbranschens Servicebolag. De senaste hjälptabellerna för svedaoch värk samt för lyte och men (cirkulär nr 2/1985 och nr 3/1985) antogs avnämndens råd . Vid revision av tabellerna har anpassning skett tillförändringar i penningvärdet. prövas frågan om sådan anpassningvarje år i nämndens råd med ledning av konsumentprisindex. har desenaste tabellernas belopp höjts (cirkulär nr 2/1986). Vilken verkan standardökningen och de ändradelevnadsomständigheter na i övrigt i samhället bör ha som förhöjande faktor vid bestämmandet av ideellt skadestånd har diskuterats i olika sammanhang. Vid tillkomsten av de nya personskadereglerna 1975 togs frågan upp av föredra gande statsrådet (prop, 1975:12 s. ), som uttalade i fräga om ersättnings nivån vid ideell skada - varvid framför allt torde ha åsyftats sveda och värk samt lyte och men - att det fanns skäl att ha en något generösare inställning gentemot de skadelidande än som dittills hade kommit till uttryck i praxis. Mot den bakgrunden skedde en "standardhöjning" av ersättningsbeloppeni sveda och värk-tabellen 1976 med koncentration till svår skada huvudsakli gen genom att höjningarna accentuerades . fastställde nämnden en hjälptabell angående ersättning för lyte och men, som 31 - förutomen anpassning till förändringar i penningvärdet - också innebar en LU 1986/87:3viss standardhöjning av ersättningsnivån. En arbetsgrupp inom nämnden Bilaga 1hade föreslagit en genomsnittlig höjning om 1,5 ä för lätta skador (10 %-19% invaliditet), för medelsvära skador (20 %-49 % invaliditet) och för svåra skador (invaliditet eller däröver). På grund av det ekonomiskaläget i samhället, bl.a. devalvering av kronan, prisstopp m. m., hade införbeslut i frågan ett nytt förslag framlagts, som gav till resultat att endastcirka hälften av den föreslagna höjningen genomfördes. ideell ersättning (sveda och värk samt lyte och men)vid s. k. maximalfall Vid total invaliditet, svåra förlamningsfall ochfullständig blindhet, särskiljer nämnden i allmänhet inte ersättning för svedaoch värk och gottgörelse för lyte och men utan föreslår som regel ettsammanlagt belopp. Enligt nu gällande normer förordar nämnden ersättning 25-åring med . i s.k. större maximalfall (bl.a. förlamning i armaroch ben) och med . i s.k. mindre maximalfall (t. ex. förlamning ibåda benen). ideell ersättning vid svår hjärnskada (medvetslösheteller sänkt medvetandegrad) Den praxis som nämnden tillämpar vid denna skadetyp harutförligt redogjorts för i cirkulärreferat nr 3/1985. Hittillsvarande praxisinnebär att nämnden föreslår ersättning med ett lägre belopp än vad normernaför maximalfall utvisar. Denna praxis har emellertid ifrågasatts vid nämndenssenaste rådsmöte . En arbetsgrupp inom nämnden har därförtillsatts för att bereda frågan. Något yttrande av arbetsgruppen väntas inteförrän tidigast . Ersättning för lyte och men vid sexuella funktionsnedsättningar Ersättningsnivån vid totalt sexuellt bortfall(innefattande även sterilitet) ligger på . för en iövrigt oskadad 25-årig person. Vid en jämförelse mellan sterilitet och förlustav förmågan att reagera sexuellt (impotens) ses i ersättningshänseende någotmindre allvarligt på sterilitet. I de rekommendationer - enligt beslut av rådetvid sammanträdet - som tjänar som vägledning då nämnden haratt bedöma enskilda skadefall uttalades att i förhållande till ett totaltfunktionsbortfall ersättningen för endera skadan klart borde överstiga hälftenav ersättningen för totalskadan. Vid bestående funktionsnedsättning som innebären försämrad förmåga i något avseende men inte helt bortfall uttalades attersättningen kunde bedömas utifrån en glidande skala ner till endast mindreersättningsbelopp beroende på skadans svårighetsgrad. Även vid andra skador änsådana som direkt drabbar organ eller nerver som har med sexualfunktionen attgöra ansågs ersättning kunna utgå om den sexuella upplevelsen försämrats tillföljd av trafikskadan på ett mer påtagligt sätt. Därvidlagavsägs främst svårare rörelseinskränkningar, deformiteter eller 32 För en uppföljning och utvärdering av tillämpningen har enarbetsgrupp LU 1986/87:3 varit verksam med uppdrag att, efter studium av nämndens hittillsvarande Bilaga 1 praxis, komma med synpunkter och rekommendationer. Arbetsgruppens överväganden har överlämnats till nämndens råd , Ersättning för olägenheter i övrigt olägenheter i övrigt, som fillkom vidändringarna i skadeståndslagen 1975, är av huvudsakligen ideell karaktär, låtvara att i nämndens praxis kostnader och kostnadsrisker liksom risker försmärre inkomstförluster vägts samman med den renodlat ideella delen. Dessviktigaste funktion är att kompensera skadelidande som trots skadan verkligenanstränger sig för att upprätthålla sin prestationsförmåga. ningutgår således främst för anspänning i förvärvs- och hemarbete.Olägenhetsersättningen bedöms individuellt i varje skadeärende med hänsyn tillolika faktorer såsom ålder, kön, yrke, miljö och levnadsvillkor. I nämndenspraxis har utvecklats vissa ersättningsnivåer. Frågan om en anpassning av dessatill den förändring av penningvärdet som har skett behandlas nuav en arbetsgrupp. Det är oklart om arbetsgruppen kan redovisa något resultat iår. Det bör anmärkas att olägenhetsersättningen utgör en inteoväsentlig del av den totala ideella ersättningen. Den utomrättsliga skaderegleringen är dominerande påpersonskadeområdet. I den masshantering som det är fråga om måste finnasgenomarbetade system för normbildning, inte minst när det gällerersättningsposterna sveda och värk samt lyte och men. Nämnden har i sinverksamhet medverkat till att få fram sådana hjälpmedel. Tillämpade normer harfått stöd av flera domar av högsta domstolen (se NJA 1969 s, 469, NJA 1972 s,81, NJA 1979 s. 129 och NJA 1982 s, 793). Metoden att använda standardiseradenormer som utgångspunkt för uppskattningen av skadeföljder av ideell natur harockså godtagits av departementschefen i den förut nämnda propositionen.