bet · GA01BoU3 · 1986-12-31 00:00:00 — I två motioner framförs kritik mot den föreslagnaundantagsbestämmelsen för utvinning av m. m. Denna innebär att skyddetför de områden som omfattas av de särskilda geografiskahushållnirigsbestämmelserna' urholkas, sägs det i motion1985/86:89. Bestämmelsen borde därför utgå. Samma yrkande framförs ivänsterpartiet kommunisternas motion 1985/86:93 med avseende särskilt på deobrutna fjällområdena. Om mineralbrytning inom dessa områden i ett visst fallbedöms angelägen av särskilda skäl bör frågan underställas prövning,anser motionärerna. Med hänsyn lill att i princip inte får fullgöraen förvaltningsuppgift torde sistnämnda motionsyrkande böra tolkas så allriksdagens ställningstagande skall ske genom särskild lagstiftning. finner det från sina utgångspunkterrimligt att mineralutvinning och gruvdrift i särskilda fall skall kunnatillåtas i områden som åtnjuter skydd enligt 3 kap. NRL. Såsom framgår avpropositionen är tanken att sådan verksamhet i de obrutna fjällområdena skal!kunna komma i fråga endast om mycket starka samhällsintressen talar härför,varmed avses t. ex. för landet starka näringspolitiska eller sysselsättningsmässigaskäl eller försörjningsberedskapsskäl. Det kan uppstå fall dåexploatering av mineralfyndigheter inom de berörda områdena ler sigutomordentligt angelägen såväl för de närmast berörda bygderna som från allmänsamhällssynpunkt. Avvägningen mellan exploateringsintresset ochbevarandeintresset - som båda har karaktären av riksintresse - får då ske ivarje särskilt fall i samband med den föreslagna prövningen enligt 4 kap. NRL.Krav på en särskild prövning av , såsom föreslås i motion 1985/86:93(vpk), skulle enligt näringsutskottets mening i praktiken kunna innebära attall prospektering inom de berörda områdena upphörde, vilket givelvis skulledrastiskt minska möjligheterna till framtida fynd. BoU1986/87:3 Bilaga 6 NU1985/86:3 y Med hänsyn till del nu sagdaansluter sig näringsutskottet till regeringens BoU 1986/87:3 förslag. Motionerna 1985/86:89 (fp) och 1985/86:93 (vpk) avstyrks iberörda Bilaga 6 delar. yvt/ 1985/86:3 y Tillåtlighetsprövningav industrianläggningar m. m. Enligt regeringens förslag skall 4 kap. NRL innehållabestämmelser om att vissa industrianläggningar m. m. inte får utföras utanfillstånd av regeringen. Bestämmelserna ersätter 136 a § byggnadslagen omregeringsprövning av sådana anläggningar i vad avser hushållningen med landetssamlade mark-och vattentillgångar. I överensstämmelse med vad som gäller skall enligt 4kap. 3 § NRL tillstyrkan av fullmäktige i den berörda kommunen utgöra enförutsättning för tillstånd av regeringen. En viss försvagning av detta s. k.kommunala veto föreslås emellertid genom en undantagsbestämmelse i paragrafensandra stycke. Sålunda skall regeringen "om det från nationell synpunkt ärsynnerligen angeläget att en viss anläggning kommer till stånd inom landet ochom ingen annan i tekniskt, ekonomiskt eller annat hänseende lämpligare platsför anläggningen har stått att finna än den som ansökningen avser" kunnalämna tillstånd även om kommunfullmäktige inte har tillstyrkt det. Som exempelanges i propositionen (s. 137) anläggningar av betydelse för rikets försvar oehsäkerhet, anläggningar för kärnavfall eller annat avfall samt mycketbetydelsefulla mineralfyndigheter. Det förutsätts att stora ansträngningarskall göras för att vid ett kommunalt veto finna alternativa lokaliseringar somkan tillstyrkas. Frågan om inskränkning i det kommunala vetot haruppmärksammats i ett antal motioner. 1 moderata samlingspartiets motion 1985/86:88tillstyrks regeringens förslag i sak. Mot bakgrund av att motionärerna yrkaravslag på NRL i dess helhet föreslås emellertid att bestämmelserna om prövningav industrianläggningar skall stå kvar i byggnadslagen. En viss ändring iprövningsordningen begärs dock. avvisar i motion 1985/86:89 utannågot särskilt yrkande förslaget till inskränkning i det kommunala vetot.Beslut om en lokalisering som inte har tillstyrks av den berörda kommunen börfå fattas endast av och detta endast i extrema undantagsfall, ansermotionärerna. Även avvisar, i motion 1985/86:85, regeringensförslag i denna del. a. anförs att partiet inte kan acceptera attkommunernas rätt att själva bestämma om miljöfarlig verksamhet i den egna kommuneninskränks. Yrkanden av samma innebörd framförs i motionerna 1985/86:83 (c) och1985/86:84 (c). En liknande inställning redovisas i vänsterpartietkommunisternas motion 1985/86:93. De närmast berörda människorna måste fåbehålla rättigheten att säga nej till miljöförstöring genom det kommunalavetot. Finns det anläggningar av sådan art att ingen människa vill ha dem i sinnärhet bör nationen avstå från dem helt och hållet, säger motionärerna. tar upp frågan om inskränkning i denkommunala vetorätten med hänsyn enbart till de intressen som faller inomutskottets område. Följaktligen avstår näringsutskottet från att beröra andraaspekter på regeringens förslag, t. ex. dess förenlighet med strävandena motökat Utskottet går heller inte in på de frågor om prövningsordningm. m. som tas upp i motion 1985/86:88 (m). bedömning av frågan utgår alltså från endiskussion av länkbara fall då ett oinskränkt kommunalt veto skulle kunna kommai konflikt med mycket starka nationella intressen inom näringspolitikens ellerenergipolitikens områden. Erfarenheterna av det kommunala vetot sedan detinfördes synes inte tyda på att det har uppstått några sådanakonflikter. har ett nittiotal stora projekt som rört verksamheter avväsentlig betydelse för hushållningen med mark och vatten prövats avregeringen. Den kommunala vetorätten har utnyttjats i fyra fall. Av dessa hartvå avsett värmekraftstationer. Övriga fall har gällt en oljelagringsanläggningoch viss provbrytning m. m. av uranhaltigt skiffer i . I de treförstnämnda fallen torde ifrågavarande utbyggnadsbehov ha kunnat tillgodosespå annat sätt. Frågan om provbrytning i blev inaktuell sedan delklarlagts att det saknades förutsättningar för kommersiell uranutvinning där. tolkar propositionen så att denföreslagna undantagsbestämmelsen är avsedd att utnyttjas ytterst restriktivt.Enbart det förhållandet att ett veto får stora negativa ekonomiska konsekvenserför det berörda företaget och för samhället skulle inte utgöra grund förregeringen att använda sig av bestämmelsen. Det skall finnas tvingandenationella skäl till att verksamheten bedrivs inom landet och det skall ocksåha klarlagts att lämpligare alternativ saknas till den valda lokaliseringen avanläggningen. Enligt näringsutskottets bedömning skulle undantagsbestämmelsenknappast vara tillämplig på sådana ärenden i vilka den kommunala vetorättenhittills har utnyttjats. I sammanhanget kan hänvisas till uttalandet i propositionen(s. 137) om att uranutvinning inte kan betraktas som en nationell angelägenhetav sådan karaktär att det skulle kunna bli aktuellt att inskränka det kommunalavetot. 1 propositionen anges lager för kärnavfall och annatavfall som exempel på anläggningar som måste kunna lokaliseras inom landet. 1flera av de motioner som behandlar frågan hävdas att den föreslagnaundantagsbestämmelsen tar sikte främst på anläggningar för förvaring avkärnavfall, särskilt använt kärnbränsle. I syfte att belysa denna fråga harutskottet i det föregående lämnat en kortfattad redogörelse för gällanderiktlinjer för sådan förvaring i . Av redogörelsen framgår att all lagring och slutförvaringav olika slags kärnavfall från den inhemska kärnenergiverksamheten förutsättsske inom landet. Omfattande förberedelser i forrri av forskning ochutvecklingsarbete rörande olika förvaringsmetoder m.m. pågår under statligtöverinseende. Val av plats för en anläggning för slutförvaring av använtkärnbränsle kan behöva träffas omkring . Mot den angivna bakgrunden finner näringsutskottet attregeringens förslag om viss inskränkning i den kommunala vetorätten bör godtas.När det gäller förvaring av kärnavfall måste uppenbarligen principen omnationellt ansvar för avfallet kunna hävdas. Detta gäller i synnerhetförvaringen av högaktivt avfall från kärnkraftsreaktorer. kan bedöma finns det inget annat område där likatvingande skäl för lokalisering BoU1986/87:3 Bilaga 6 NU1985/86:3 y inomlandet av anläggningar för utvinning, tillverkning eller avfallsförvaring kanförutses. Del kan emellertid inte uteslutas alt det uppstår flerafall då en oinskränkt vetorätt skulle kunna få orimliga konsekvenser.Det .synes alltså befogal att möjligheten för regeringen att lämna tillståndutan tillstyrkan från kommunen skall gälla alla slag av anläggningar som kanbli föremål för prövning enligt 4 kap. NRL. En sådan möjlighet bör emellertidanvändas ytterst restriktivt. Av det sagda följer att näringsutskottet avstyrkermt)tionerna 1985/86:83 (c), 1985/86:84 (c), 1985/86:86 (c) och 1985/86:93 (vpk)i berörda delar. Utskottet kan inte instämma i vad som anförs om den kommunalavetorällen i mofion 1985/86:89 (fp). I anslutning lill frågan om den kommunala vetorättenbehandlar näringsutskottet två motionsyrkanden av innebörd altregeringsprövningen av industrianläggningar m.m. skall omfatta alla led ihanteringen av kärnbränsle. Motionärernas syfte är att ifrågavarandeverksamhet inte skall kunna komma till stånd utan tillstyrkan av berörd kommun. Två av motionerna är från allmänna motionstiden ,dvs. innan propositionen om NRL hade lagts fram. I partimotionen 1984/85:2878(c) om riktlinjer för energipolitiken anförs alt den kommunala vetorällen vidlokalisering av anläggningar avsedda för verksamheter inom kärnbränslecykelnmåste omfatta alla led i denna. Frågan utvecklas närmare i motion 1984/85:785(c), i vilken påpekas att uranbrytning och anläggningar för lagring ochslutförvaring av utbränt kärnbränsle skall prövas enligt 136 a § byggnadslagenendast om regeringen beslutar detta. Regeringens nu föreliggande förslag innebär attprövningsplikten för anläggningar inom kärnbränslecykeln genom 4 kap. 1 § NRLvidgas betydligt i förhållande till vad som gäller enligt byggnadslagen. Denskall gälla dels anläggningar som prövas av regeringen enligt lagen (1984:3) omkärnteknisk verksamhet (kärntekniklagen), dels anläggningar för brytning avuranhaltigt material eller andra ämnen som kan användas för framställning avkärnbränsle. Prövningen enligt kärntekniklagen omfattar bl.a. anläggningar förhantering, bearbetning, lagring och slutlig förvaring m. m. av kärnämne ochkärnavfall. Genom den föreslagna utformningen av 4 kap. 1 § NRL blir alltsåanläggningar inom alla led av kärnbränslecykeln från uranbrytning lill avfallsförvaringunderkastade prövningsplikt enligt denna lag. Regeringens förslag synes därmedtillgodose motionärernas önskemål beträffande prövningens omfattning. I motion1985/86:84 (c), som har väckts med anledning av den nu aktuella propositionen,framförs mer långtgående krav. Motionärerna vill att prövningsplikt enligt NRLskall gälla också prospektering efter uran och provborrning förkärnavfallsförvaring. Som redan framgått yrkas i samma motion även på all detkommunala vetot skall gälla oinskränkt vid prövningen, varigenom alltsåprospektering och provborrning skulle bli avhängig av att kommunfullmäktigetillstyrker verksamheten. Som motiv för en utvidgad prövningsplikl anförs bl.a. all en provborrning för ett avfallslager är meningslös om en majoritet ifullmäktige ställer sig avvisande till lokalisering av en sådan anläggning inomkommunen. vill först påpeka att syftet med de av regeringen BoU 1986/87:3 NU 1985/86:3 y föreslagnabestämmelserna i 4 kap. NRL, liksom med nuvarande bestämmelser i 136 a §byggnadslagen, är att möjliggöra en övergripande prövning av lokaliseringen avsådana stora anläggningar som har betydelse för. hushållningen med mark ochvatten. De verksamheter som enligt motionen skulle omfattas av prövningspliktenhar en annan karaktär. De innebär i sig obetydliga ingrepp i miljön. Här måerinras om alt motionsyrkandena från och vänsterpartietkommunisterna om förbud mot uranprospektering och uranbrytning har förekommitvid ett flertal tillfällen, (NU 1984/85:30 s. 62). Yrkandena haravslagits av sedan näringsutskoUet - med reservation från de tvåpartiernas sida - avstyrkt dem. Beträffande provborrning för kärnavfallslagerhar av den föregående redogörelsen framgått att de borrningar som harulförts och de som planeras ingår i ett forsknings- ochutvecklingsprogram som föreskrivs i kärntekniklågen. Det är fråga om allmännaberggrundsundersökningar som inte syftar till platsval. Även från dennasynpunkt synes det omotiverat att låta verksamheten prövas enligt NRL såsommotionärerna föreslår. avstyrker alltså motion 1985/86:84 (c)i berörd del. Till skillnad från 136 a §byggnadslagen innehåller 4 kap. NRL inga bestämmelser om tillatlighetsprövningav industrianläggningar m.m. med avseende på hushållningen med energi och medträfiberråvara. Av propositionen (s. 123) framgår att frågan om behovet av enprövning med hänsyn till dessa hushållningsaspekter övervägs i särskild ordninginom . Förslag till lagstiftning väntas komma attunderställas . Frågor om prövning av anläggningar i vad avserhushållningen med träfiberråvara tas upp i mofionerna 1984/85:548 (c) och1984/85:2677 (m) från allmänna motionstiden . I båda motionerna yrkas påatt byggnadslagens nuvarande bestämmelser om sådan prövning skall upphävas. Medhänsyn till vad som har anförts avstår näringsutskottet från attkommentera motionerna i sak. De synes lämpligen kunna behandlas i samband meddet aviserade förslaget till särskild lagstiftning. BoU1986/87:3 Bilaga 6 NU1985/86:3 y Reglering av mark och byggnader för handelsändamål 12 kap. PBL anges allmänna intressen som skall beaktas vidplanläggning och vid lokalisering av bebyggelse. Där sägs bl. (2 kap. 4 §)att det inom eller i nära anslutning till områden med samlad bebyggelse skallfinnas möjligheter att anordna kommersiell service. En precisering av kravet påplanläggning för kommersiell service görs sedan i 5 kap., som innehållerbestämmelser om detaljplan. I sådan plan skall (5 kap. 3 §) anges användningenav kvartersmark m.m. Därutöver får i detaljplan meddelas bestämmelser om bl.a.byggnaders användning (5 kap. 7 §). Planen får inte göras mer detaljerad än somär nödvändigt med hänsyn till syftet med den. I specialmotiveringen anförs (s. 576 f.) att del i vissafall kan finnas behov av en mer preciserad angivelse av byggnaders användning, l.ex. handelsändamål,än som sker . Föredraganden, bostadsminister , förutsätteratt dessa frågor kommer att närmare behandlas i allmänna råd till kommunerna.Han utvecklar dock i sammanhanget sin egen syn på preciseringen avhandelsändamålet. Därvid understryker han all konkurrensen - inom ramen förkommunens planering - bör ges ett så fritt spelrum som möjligt för att prisernaskall hållas nere och företagens effektivitet ökas till konsumenternas fördel.Detaljplanen måste, uttalar han, utformas så att den möjliggör förändring ochförnyelse, t. ex. etablering av nya butiksformer. Från dessa utgångspunkter börhandelsändamålet inte preciseras i detaljplan, om det inte finns särskildaskäl. Ett sådant skäl kan vara att en för konsumenterna lämplig butiksstrukturskall möjliggöras. Andra skäl för en precisering kan vara hänsyn till omgivningensamt kvartersmarkens och bebyggelsens lämpliga utformning i det aktuellafallet. 1 detaljplan bör då kunna meddelas bestämmelser i syfte att särskiljavissa ändamål, anförs det. En skarp gräns skall sålunda kunna dras mellanhandelsområden och industriområden. En huvudsaklig användning av kvartersmarkför partihandel eller detaljhandel skall också kunna bestämmas liksom attdetaljhandel får eller inte får avse skrymmande varuslag. Inom kategorindetaljhandel, anförs det vidare, kan livsmedelshandeln med hänsyn till kravetpå en lämplig samhällsutveckling i vissa lägen behöva begränsas eller heltförbjudas, vilket i enlighet med praxis bör kunna ske genom en bestämmelse idetaljplan som anger maximal yta som sammantaget får användas för handel medlivsmedel. Som exempel pä fall då en begränsning kan bli aktuell nämnsstormarknader och bensinstationer. Det förutsätts att sådana begränsningarmeddelas endast om kommunen har gjort en utredning om serviceförhållandena iberörda områden och utredningen visar att begränsningarna är nödvändiga för entotalt sett ändamålsenlig handelsstruktur. Sådana utredningar sägs normaltingå i kommunala varuförsörjningsplaner. Enligt 8 kap. 1 § PBL krävs det bygglov bl. a. för att manskall få la i anspråk eller inreda byggnader helt eller till viss del förväsentligen annat ändamål än det för vilket byggnaden senast har använts ellerför vilket bygglov har lämnats. I spécialmotiveringen härtill (s. 678) sägs attdet skall krävas bygglov för en övergång mellan olika former av handel,förutsatt alt dessa är preciserade genom detaljplanebestämmelser omhandelsändamål. I sådant fall anses det nämligen vara fråga orn ett väsentligtändrat användningssätt för byggnaden eller lokalen. Av ett motivuttalande lill5 kap. 7 § (s. 576) framgår å andra sidan att någon ytterligare precisering iförhållande till detaljplanen inte får läggas till grund för prövningen avbygglov. Kommunen kan alltså inte vägra lov till en åtgärd som är förenlig meddetaljplanen. Mot de sålunda föreslagna möjligheterna för kommunerna altgenom bestämmelser i detaljplan påverka utvecklingen av handeln vänder sigfolkpartiet i motion 1985/86:80. Bestämmelserna kan i realiteten skapainskränkningar i etableringsrätten, hävdar motionärerna. I den marknadsekonomide eftersträvar ingår etableringsfrihet, konkurrens och näringsfrihet. När detgäller omfattning och lokalisering av handel är det konsumenterna som skallavgöra vad som är en lämplig samhällsutveckling. BoU1986/87:3 Bilaga 6 NU 1985/86:3 y skall intefå användas till att styra utvecklingen av handeln på det sätt som anges ipropositionen, menar motionärerna. 1 en motion från allmänna motionstiden år 1985.1984/85:2801, framför ett yrkande av liknande innebörd. Förslagetär där formulerat med hänsyn till att regeringens förslag vid den då aktuellatidpunkten fortfarande behandlades av lagrådet. 1 motion 1985/86:66 (m) finns uttalanden som ligger ilinje med det som sägs i motion 1985/86:80 (fp), utan att därmed något särskiltyrkande framförs. vill först erinra om bakgrunden till denaktuella frågan, nämligen den genomgripande omvandlingen avdetaljdistribulionen i . Det har skett ensnabb utveckling mot färre men större butiker, som - särskilt undersenare år - nya former av distribution har uppstått, t. ex. trafikbutiker ochlågprisbutiker av olika slag. Denna utveckling - som för dagligvaruhandelns delhar beskrivits i SPK:s förenämnda rapport - är ett resultat av ändradesamhällsförhållanden i ett marknadsekonomiskt system med i huvudsak frietablering oeh fri konkurrens. Kommunerna har dock givits vissa möjligheteratt genom byggnadslagstiftningen styra utvecklingen av främstdagligvaruhandeln. Syftet har varit att behovet av en allsidig service skallkunna tillgodoses. har statsmakterna genom bl.a.konkurrenslagstiftningen sökt att främja en effektiv konkurrens inom handeln.Näringsfrihetsombudsmannen () har ålagts att från konkurrenssynpunkt granskaolika slags etableringshinder -även sådana som är en följd av samhällsåtgärder- vilket har lett till ett antal uttalanden om kommunala beslut i frågor ometäbleringar inom dagligvaruhandel. Det kan alltså här uppstå konfliktermellan olika allmänna intressen. har tidigare vid ett flertal tillfällenbehandlat frågan om kommunernas inflytande över etäbleringar inomvarudistributionen. Senast skedde detta i yttrandet NU 1983/84:7 y tillbostadsutskottel. varmed näringsutskottet överlämnade fyra motioner om kontrollav detaljhandelsetablering. I tre av motionerna - alla från socialdemokratiskthåll - föreslogs att kommunerna skulle ges vidgade befogenheter på området, bl.a. genom ändringar i byggnadslagstiftningen. avstyrktemotionerna med hänvisning till att förslaget till ny plan- och bygglag - som dåförelåg som lagrådsremiss - tillgodosåg flera av önskemålen i motionerna ochtill att frågorna skulle komma alt ytterligare övervägas vid riksdagensbehandling av lagförslaget. (BoU 1983/84:13) avstyrkte medsanima motivering motionerna, vilka avslogs av . Företrädarna för moderatasamlingspartiet och gav vid behandlingen i resp. utskott uttryckför uppfattningen att det inte behövs någon kontroll av detaljhandelsetablering. konstaterar nu alt PBL bygger pånuvarande byggnadslagstiftning i vad avser kontroll avdetaljhandelsetablering. Dock innebär PBL något vidgade möjligheter förkommunerna att styra etäbleringar inom handeln. Som framgått skall markensanvändning för olika handelsändamål i detaljplan kunna preciseras närmare,varigenom kommunen ges ökade möjligheter att vägra bygglov för åtgärder sominnebär övergång mellan olika slag av handel. BoU1986/87:3 Bilaga 6 NU1985/86:3 v har att ta ställning till den aktuellafrågan främst i vad avser effekterna av ifrågavarande bestämmelser i påutvecklingen av detaljhandeln. Företrädare för denna har för utskottetredovisat olika meningar i frågan. a. kooperationens sida harframförts stöd för PBL, som anses kunna bidra till en ordnad utveckling påområdet. Företrädare för de stora privata blocken inom dagligvaruhandeln hardäremot hävdat att en låsning av markanvändningen till olika kategorier avdetaljhandel kan komma att hindra innovationer inom branschen. Frånpetroleumhandelns sida har anförts alt det återgivna motivuttalandet(prop. s. 578) om begränsning av handeln med livsmedel i bl. a. bensinstationerkan komma att medföra en diskriminering av denna bransch som försvarar desspågående strukturomvandling. Det har också gjorts gällande alt uttalandetinnebär en avvikelse från hittillsvarande praxis. Mot bakgrund av bl. a. petroleumhandelns synpunkter villnäringsutskottet något närmare belysa frågan om möjligheterna för kommunernaatt genom planinstrument reglera handeln med livsmedel. Denna fråga hardiskuterats under en följd av år. Man har därvid pekat på de risker som följerav att bensinstationer och externt lokaliserade butiksenheter, l.ex. stormarknader,börjar saluföra livsmedel i betydande omfattning och därigenom underlaget förlivsmedelsbutiker i närbelägna bostadsområden försvagas. Farhågor för attservicen för stora konsumentgrupper skulle försämras vid en sådan utvecklinglåg bakom ett förslag från distribulionsutredningen - i betänkandet (SOU1975:69) Samhället och distributionen - om tillståndsprövning avdetaljhandel med livsmedel. Förslaget avvisades i proposition 1977/78:8, varvidföredraganden, handelsminister , hänvisade till att destyrmedel som kommunerna förfogar över inom ramen för det kommunalaplanmonopolei i allt väsentligt gjorde det möjligt att undvika nämnda negativaverkningar. De styrmedel som åsyftades är - enligt den nuvarandebyggnadslagstiftningen - i första hand de av kommunerna upprättade stads- ochbyggnadsplanerna och till dessa knutna bestämmelser, som i regel grundas påstatens planverks detaljplaneanvisningar (senaste utgåva ). Ianvisningarna anges planbeteckningar för olika områden med åtföljandeplanbestämmelser. Exempel härpå är Bensinstation (Gt), som får användas endastför bensinförsäljning och därmed samhörigt bilserviceändamål. Handel (H), somfär användas endast för handelsändamål, och Handel med viss begränsning (Hj),som får användas för samma ändamål, dock att lokaler för livsmedelshandel ejfår anordnas. Det förekommer även att kommun i stadsplan för ett områdebetecknat för handelsändamål anger en högsta tillåten lokalyta förlivsmedelshandel. Flera stadsplaner med sådana bestämmelser avseende bl.a.stormarknader har fastställts av regeringen. En detaljplanebestämmelse ommarkanvändningen är styrande för beslut om byggnadslov. Sådant lov krävs försåväl nybyggnad - vilket innefattar även inredande av byggnad - somianspråktagande av byggnad för väsentligen annat ändamål än det som byggnadentidigare har använts för.