bet · GA01JuU5 · 1986-12-31 00:00:00 — Idetta betänkande behandlar utskottet en motion i vilken begärs ettförtydligande av bestämmelser om nödvärn. Utskottetavstyrker bifall till motionen. Ett särskilt yttrande avges av utskottets m-,fp- och c-ledamöter. Imotion 1985/86:Ju620 av () hemställs att riksdagenbeslutar om sådan ändring i som i motionen anförts omförtydligande av nödvärnsrätten. Motionären åberopar isammanfattning följande skäl. Brottslighetenmot enskilda människor ökar. Särskilt oroande är utvecklingen av våldsbrotten.Reglerna om nödvärn ger den enskilde rätt att försvara sig vid angrepp ochvarje medborgare rätt att komma medmänniskor till hjälp. Nödvärnsrätten ärdock förknippad med två allvarliga problem. Först och främst har allmänheten enbristfällig kunskap om nödvärn och dess omfattning. Dessutom är domstolspraxisi fråga om nödvärnsfall otillfredsställande och i vissa fall upprörande.Förbättringar är därför angelägna, främst genom förtydligande av lagtexten. Ensådan åtgärd skulle rikta behövlig uppmärksamhet mot nödvärnsrätten och spridakunskap till allmänheten. Detta skulle i sin tur få en förebyggande effekt påpresumtiva våldsverkare. Bestämmelserom nödvärn finns i 24 kap. 1 och 5 §§ (BrB). Av 24 kap. 1 §framgår att en gärning som i och för sig är ett brott inte skall medförastraffansvar, om den begås i nödvärn. I paragrafen anges i vilka situationernödvärn föreligger. 124 kap. 5 § regleras bl. a. det fall att någon i ennödvärnssituation gjort större våld eller svårare skada än som är tillåtet(s.k. nödvärnsexcess). Nödvärnföreligger i fyra situationer. Den första är att försöka avvärja ett påbörjateller överhängande brottsligt angrepp på person eller egendom. 1986/87. Den andrabeskrivs som försök att "betvinga den som med våld eller hot om JuU1986/87:5 våld ellerpå annat sätt hindrar att egendom återtas på bar gärning". tredje äratt försöka hindra någon att olovligen tränga in i rum, hus, gård eller fartyg.Som en fjärde situation anges försök att avlägsna den som redan har trängt inolovligen i någon av de uppräknade lokalerna eller som vägrar att på tillsägelselämna en bostad. För att en nödvärnshandling skall medföra ansvarsfrihetkrävs att handlingen med hänsyn till angreppets beskaffenhet och det angripnasbetydelse inte är uppenbart oförsvarlig. I uttrycket uppenbart oförsvarligligger enligt straffrättskommittén (SOU 1953:14 s. 377) att man bör räkna meden relativt bred marginal till förmån för den angripne vid bedömande av om hanhållit sig inom gränserna för nödvärnsrätten. Nödvärnsrätten är alltså inteabsolut utan beroende av en avvägningmellan motstående intressen. Uppräkningen i 24 kap. 1 § BrB av de situationer dånödvärn föreligger är uttömmande. Nödvärnsrätt föreligger alltså inte mot varjebeteende som kan betecknas som brottsligt. Det ärinte en förutsättning att det är den angripne som utövar nödvärn. Men ennödvärnshandling måste vidtas mot angriparen själv eller möt något som är hansintresse. Nödvärnshandlingen har i lagtexten inte beskrivits närmare än genomuttrycken att söka avvärja, betvinga, hindra eller avlägsna. Handlingen kanalltså bestå i våld eller hot. Även den som har handlat uppenbart oförsvarligt kan gå frifrån ansvar, "nämligen enligt bestämmelserna om nödvärnsexcess i 24 kap. 5§,BrB. Om den handlande visserligen har gjort större våld eller svårare skadaän som är tillåtet men omständigheterna var sådana att han svårligen kundebesinna sig, skall han likväl inte dömas till ansvar. Paragrafen innehållervidare en regel om strafflindring för det fall svårigheten att besinna sig intehar varit så betydande att straffrihet bör följa. Reglerna om nödvärnsrätt fick sin nuvarande utformning närBrB tillkom . Bestämmelserna överensstämmer i allt väsentligt medmotsvarande reglering i strafflagen när det gäller själva nödvärnssituationernaoch beträffande nödvärnsexcess. Frågan om nödvärnsrättens gränser enligt BrB har prövatsav högsta domstolen (HD) i flera fall som refererats i Nytt juridiskt arkiv(NJA). För att belysa HD:s praxis skall här kortfattat redogöras för någraavgöranden. NJA 1969 s. 425. A var åtalad för att ha misshandlat B somi berusat tillstånd hade angripit A med ett knytnävsslag. A svarade med ettknytnävsslag mot B. Därefter utväxlades flera slag. HD:s majoritet fann att A hade misshandlat B för attavvärja ett påbörjat brottsligt angrepp på honom själv. Det våld som A hadeutövat hade rried hänsyn till angreppets beskaffenhet inte varit uppenbartoförsvarligt och hade inte heller- fortsatt efter det angreppet upphörde. Denåtalade gärningen var enligt HD alltså - oavsett om A kunnat undgå vidareangrepp genom att avlägsna sig från platsen - begången i nödvärn och skulleinte medföra ansvar. Den för misshandel åtalade A hade besökt en korvbar där hanangripits av B som var berusad. B hade först utdelat ett knytnävsslag mot JuU 1986/87:5 A men missat. I avsikt att lugna ned B hade A däreftertagit ett "brottargrepp" på B så att denne hamnat på golvet. B haderest sig upp och kommit mot A med höjda armar och knutna nävar. A gav då B ettknytnävsslag i ansiktet så att denne föll i golvet och ådrog sig enskallfraktur. HD fann att A utdelat knytnävsslaget för att avvärja ettöverhängande brottsligt angrepp på honom själv. A :s handling kunde enligt HD -även med beaktande av att B var berusad och att andra män uppehöll sig ilokalen - med hänsyn fill angreppets beskaffenhet och omständigheterna i övrigtinte anses ha varit uppenbart oförsvarlig. HD fann alltså att den åtaladegärningen var begången i nödvärn och lämnade åtalet utan bifall. NJA 1971 s. 442. A hade åtalats för grov misshandel. Bhade utsatt' A för hemfridsbrott. I samband därmed hade B misshandlatA och uttalat allvarliga hotelser mot honom. A utdelade i detta läge ett antalknytnävsslag i ansiktet på B så att denne fick förhållandevis svåra skador. HD ansåg att det från B:s sida förelegat sådant angreppsom berättigat A fill nödvärn. HD;s majoritet fann därvid att A inte handlatuppenbart oförsvarligt och lämnade alltså åtalet utan bifall. 1 domskälenuttalade HD:s majoritet bl. a. att, då annat inte visats, det fick antas attsamtliga slag från A utdelats för att avvärja pågående angrepp elleröverhängande fara för fortsatt angrepp. NJA 1977 s. 655. A hade när han angripits av B tagit uppen laddad pistol som han medfört i en axelremsväska. I avsikt att skrämma Briktade A på ca 2 meters avstånd pistolen mot denne, varvid ett skott gick avoch dödade B. Upprinnelsen fill händelsen var att B i en restauranglokal hadeuppträtt provocerande mot A och tilldelat denne ett eller två slag på hakan. B hadeskyndat efter A ut på gatan med flera kamraters följe och farit ut i svårahotelser mot A. A åtalades för grovt vållande till annans död. HD anförde att B inte var beväpnad eller utrustad mednågot tillhygge och att händelsen utspelades på en upplyst gata, där folk var irörelse. Med all sannolikhet skulle A ha kunnat hejda B :s angrepp redan genomatt göra klart för denne att han var beväpnad. Den för B livsfarliga åtgärd somA vidtog måste enligt HD med hänsyn härtill anses uppenbart oförsvarlig. HD anförde vidare att det av vad A själv uppgett framgickatt ett av hans motiv för att inneha pistolen var att han med vapnet skullekunna freda sig i händelse av överfall. Han var således i förväg inställd påatt använda vapnet i situationer av den typ han råkade i genom B;s angrepp. Medhänsyn till detta samt till den förtrogenhet med vapnet A besatt och till attangreppet inte kunde ha kommit helt överraskande för honom efter vad som kortdessförinnan utspelat sig inne i restauranglokalen kunde omständigheternaenligt HD inte anses ha varit sådana att A svårligen kunnat besinna sig. HD fannatt A inte hade befunnit sig i en situation där han haft rätt att tillgripa ettså riskfullt förfarande som han gjort. Han kunde inte heller anses ha haftgrundad anledning att uppfatta situationen på ett sätt som skulle berättigahonom därtill. HD biföll alltså åtalet för vållande till annans död men fannatt omständigheterna var sädana att brottet inte var att bedöma som grovt. NJA1978 s. 356. Omständigheterna var följande. Under én fest på midsommaraftonmed dans utomhus hös en villaägare, A, infann sig B som JuU 1986/87:5 var engranne och begärde att ljudet från dansmusiken skulle dämpas. upprepadeuppmaningar att avlägsna sig stannade han kvar under förklaring att haninte tänkte gå sin väg förrän musiken hade dämpats. mota bortB från fastigheten föll denne och ådrog sig en bäckenfraktur. åtaladesför vållande till kroppsskada. HD ansåg att B:s uppträdande, som också skulle ses motbakgrund av att B tidigare hade avvisats från festen, hade givit A rätt attavlägsna B från fastigheten och därvid även använda ett visst våld. Enligt HDhade B:s uppträdande inte inneburit någon allvarligare kränkning. Även med beaktandeav detta kunde det emellertid inte anses att A handlat på ett sätt som medhänsyn till använt våld och förutsebara skaderisker varit uppenbartoförsvarligt när han i den uppkomna situationen sökt föra undan B. HD fannalltså att A handlat i nödvärn och ogillade åtalet. NJA 1980 s. 606. A och B som båda var alkoholpåverkadehade försökt tränga sig in på en personalfest. Slagsmål hade brufit ut mellanflera personer. C, D, E och F hade beväpnat sig med käppar. C, D och Emisshandlade A och B samt två andra personer med sina käppar. Misshandelnledde till bl. a. att en person förlorade synen på ett öga. F misshandlade medsin käpp A. Innan misshandeln ägde rum hade A jagat C med kniv nerför gatan.Vidare hade en kvinna blivit nerstucken av A innan C, D, E och F beväpnade sigmed käpparna. Hovrätten, vars dom fastställdes av HD, fann att C, D, Eoch F varit berättigade att under åberopande av nödvärnsrätt försvara sig motA. Utredningen visade emellertid att de inte begränsat sig till försvar utansjälva gått till angrepp. Härvid hade de även riktat slag mot personer motvilka nödvärnsrätt över huvud inte förelegat. Hovrätten fann att omständigheternavarit sådana att inte någon av de tilltalade kunde åberopa nödvärn. C, D och Efälldes till ansvar för misshandel och vållande till kroppsskada eller, sjukdommedan F fälldes till ansvar för misshandel. har inte något HD-avgörande om rätten tillnödvärn refererats. Frågan om nödvärnsrättens gränser behandlades avförsta lagutskottet. I en motion framhölls an det var angeläget aU BrB;snödvärnsregler fillämpades liberalt, särskilt i en fid då antalet gatuöverfallökat. I motionen yrkades att skulle anhålla om bl. a. en undersökningav tillämpningen av dessa regler. Utskottet (ILU 1970:61) uualade aU det vid BrB:s tillkomstgenomfördes en utvidgning av rätten för en angripen person att försvara sig.För att straffrihet nu skulle inträda vid nödvärn gällde att nödvärnshandlingeninte fick vara uppenbart oförsvarlig med hänsyn till angreppets beskaffenhetoch det angripnas betydelse. Reglerna medgav sålunda en relativt bred marginaltill förmån för den angripne men tillät också olika tolkningar beträffande Det var enligt utskottet självfallet av stor vikt att JuU 1986/87:5 reglernainte tillämpades på ett sätt som stred mot de tankegångar som legat till grundför bestämmelsernas utformning. Enligt vad riksåklagaren () uppgett iett remissyttrande över motionen gav utvecklingen av rättspraxis inteheller anledning till några betänkligheter. Utskottet hänvisade till två av HD dånyligen avgjorda fall (NJA 1969 s. 425 och NJA 1970 s. 58) och anfördeatt den angripne i båda målen hade frikänts från påstådd misshandel trots atthan hade kunnat undvika vidare angrepp mot sig själv på annat sätt än genom att utdela slag. Enligt första lagutskottet syntes dessa för domstolarnavägledande ställningstaganden tillgodose de syften som ytterst bar uppden aktuella motionen. Det var enligt utskottets mening inte påkallat attverkställa någon undersökning i enlighet med motionärens önskemål. Frågan om nödvärnsrättens omfattning aktualiserades igengenom en motion . Den tilltagande otryggheten och brottsligheten ilandet motiverade en översyn av nödvärnsreglerna menade motionären. remissbehandlade motionen.Remissyttrandena redovisas utförligt i utskottets betänkande JuU 1982/83:3 s.6-16. Sammanfattningsvis ansåg remissinstanserna allmänt att reglerna omnödvärn inte hade fillämpats på ett sätt som strider mot de tankegångar somhade legat fill grund för dem. Nästan alla avstyrkte motionen eller uttalade attdet saknades anledning att se över reglerna. En remissinstans, , ansåg dock attdet fanns anledning att ifrågasätta om inte en omarbetning av lagtexten varnödvändig. Samfundet menade att underrättspraxis hade varit ojämn och företettexempel på försummelse att iaktta de principer för tillämpningen somunderstrukits i förarbeten, kommentarer och HD-domar. Utskottet avstyrkte motionen med i huvudsak följandemotivering. Det är viktigt att det finns regler om nödvärn som ger en angripenperson tillräckligt utrymme för att försvara sig och sina intressen. Samtidigtär det angeläget att reglerna inte sträcker sig så långt att det uppstår riskerför en upptrappning av våldet i samhället, t. ex. genom att enskilda börjarbeväpna sig på olika sätt i självförsvarssyfte. BrB:s regler om nödvärn innebären lämplig avvägning mellan dessa intressen. Det finns en gräns för hur noga nödvärnssituationen kanbeskrivas i lagtext. Därför får rättspraxis särskild betydelse när det gälleratt fastställa rättsläget. hade prövat frågan omnödvärnsrättens gränser i flera fall fram . Rättsläget hadeförtydligats och preciserats genom högsta domstolens avgöranden. Av dessa kundeinte utläsas någon njugg inställning när det gäller att bedöma huruvida denangripne handlat i nödvärn eller inte. Principerna för bevisbördans fördelningi nödvärnsfall tillgodoser också väl den angripnes intressen. Det saknadesföljaktligen skäl att se över reglerna om nödvärn. De kritiska synpunkter på rättstillämpningeni underrätterna som hade framfört stämde dock till eftertanke.Därför borde vikten av en enhetlig rättstillämpning understrykas. Riksdagenföljde utskottets förslag och avslog motionen. JuU 1986/87:5 Efterförslag inom utskottet refererades utskottets betänkande i ärendet utförligti tidskriften informerar 1982 nr 13. a. alla allmänna domstolar i landet. (Ju 1979:04) , som avlämnade sitthuvudbetänkande (SOU 1986:13-15) Påföljd för brott, fick vissatilläggsdirekfiv (dir. 1983:43). Bland de uppgifter som därvid lades påkommittén finns den att pröva i vad mån det är möjligt och lämpligt attbegränsa straffrättens tillämpningsområde genom regler i lag om mer allmännaundantag från det straffbara området. Som exempel på redan lagfästaansvarsfrihetsregler nämns i direktiven reglerna om bl. a. nödvärn. Kommittén arbetar med frågorna om allmännaansvarsfrihetsregler. Det har upplysts för utskottet att kommittén som ett ledj detta arbete kommer att överväga om det behövs ändringar ellerkompletteringar i nödvärnsreglerna. I detta betänkande behandlar utskottet motion 620, varibegärs ändring av nödvärnsreglerna. Syftet med lagändringen anges vara attreglerna skulle göras mer kända för allmänheten och klarare för derättstillämpande myndigheterna. En beskrivning av gällande rätt och högsta domstolenspraxis på området finns ovan. Som har framgått av redovisningen i det , efter en omfattanderemissbehandling, avvisat krav på en översyn av nödvärnsreglerna. Utskottetgör nu följande bedömning. De gällande reglerna om nödvärn ger den enskilde rätt atti självförsvar eller till försvar av någon annan tillgripa allt det våld sominte är uppenbart oförsvarligt. Även om den enskilde skulle använda ettuppenbart oförsvarligt våld skall han inte straffas, om situationen var sådanatt han hade svårt att besinna sig. I utskottets båda tidigare betänkanden har konstateratsatt nödvärnsreglerna erbjuder en ganska bred marginal till den angripnesförmån och också utgör en lämplig avvägning mellan motstående intressen. Dettagäller enligt utskottets mening alltjämt. Något skäl att göra sakliga ändringari bestämmelserna föreligger alltså inte. Motionären har två motiv för sin motion. Det första gällerbehovet av information till allmänheten. I denna fråga delar utskottetmotionärens uppfattning att det är viktigt att allmänheten känner till vilkenrätt till självförsvar som nödvärnsreglerna ger. Bristände kunskap härom kanleda till oönskade effekter. Okunnigheten kan å ena sidan medföra en omotiveradunderlåtenhet att ingripa mot brottsliga angrepp. Å andra sidan kan den ledatill ett ökat våld genom att vapen och andra tillhyggen används i oträngt läge. Det är, menar utskottet, infe uteslutet att många saknar tillräckliga JuU1986/87:5 kunskaper om sina rättigheter att ingripa och om dessa rättighetersgränser. Bristande kunskap avhjälps dock inte genom lagstiftning utan genomlämpliga informationsåtgärder. Det andra motivet för motionärens begäran är att få tillstånd en riktig rättstillämpning. Utskottet fann ärende efter enbred remissomgång dels att det finns én gräns för hur noga nödvärnssituationenkan beskrivas i lagtext, dels att rättsläget hade förtydligats och preciseratsgenom högsta domstolens flertaligä avgöranden. Det har inte, såvitt utskottetkänner till, därefter framkommit något som visar några egentliga brister irättstillämpningen. Utskottet saknar därför anledning att ändra den uppfattningsom utskottet redovisade . Som har framgått i det föregående avserfängelsestraffkommittén att i sitt fortsatta arbete överväga om det behövsändringar eller kompletteringar i . systemet med allmänna ansvarsfrihetsregler,bl. a. nödvärnsreglerna. Under hänvisning till vad utskottet har sagt omvikten av goda kunskaper i ämnet förutsätter utskottet att kommittén i dettaarbete också överväger hur allmänhetens behov av information om nödvärnsrättensinnehåll och gränser kan mötas på ett lämpligt sätt. kan naturligtvisockså undersökas om det finns något ytterligare behov av informationsinsatserriktade till rättstillämpande organ. Med dessauttalanden avstyrker utskottet bifall till motion 620. attriksdagen avslår motion 1985/86:Ju620. Närvarande: (), (),(), (), (), (),(), (), (), (),(), (), (), ()och (). (), (), (),(), (), () och ()anför: Vi vill - även om vi delar utskottets uttalade uppfattningi fråga om nödvärnsreglerna - något utveckla de tankar som motion 620 geranledning fill. I då brottsligheten ökar och då våldsinslagen i denfår en alltmer JuU 1986/87:5 framträdande plats måste alla goda kraftersamverka för att begränsa skadeverkningarna. Det är då viktigt att människorvågar och vill reagera när någon blir utsatt för ett brottsligt angrepp. Mendet är en ofta omvittnad och alltför vanlig företeelse att människor i sådanasituationer inte ingriper till försvar för sig själva eller andra ochinte heller kommer till polisens hjälp. En orsak till det kan, som utskottethar funnit, vara bristande kunskaper om rätten fill nödvärn. Som komplementtill vad utskottet har anfört i frågan om behovet av information tillallmänheten vill vi i det sammanhanget framhålla massmediernas ansvar för engod nyhetsförmedling där saklig information, också om t. ex. rätten tillnödvärn, är ett naturligt inslag. En annan orsak till allmänhetens obenägenhet att gripa ini brottssituationer kan enligt vår mening vara de brister som för närvaranderåder i fråga om rätten att få ersättning för eventuella skador till följd avingripandet. Vi vill understryka att staten här måste ta ett ökat ansvar. Deersättningsregler som finns, t.ex. i brottsskadelagen (1978:413), behöver görasgenerösare och klarare. Ersättning måste ges snabbt. Polis och åklagare börsjälvfallet upplysa den som har ingripit om hans rätt till ersättning och hurhan skall gå fill väga för att göra sin rätt gällande. Vi förutsätter att dessasynpunkter beaktas i det pågående arbetet med att se över brottsskadelagen ochmed att förbättra brottsoffrens ställning. gotab stocktiolm 1986 11691