bet · GA01JuU6 · 1986-12-31 00:00:00 — JuU 1986/87:6 Idetta betänkande behandlar utskottet en motion som gäller åtgärder motbufikssnatterier. I motionen föreslås en utredning i syfte att göra det möjligtatt införa en avgift vid snatteribrott. Utskottetavstyrker bifall till motionen. Till betänkandet har fogats två reservationer,en (m) och en (m, fp, c). Imofion 1985/86:Ju618 av () hemställs att hos regeringenbegär en utredning i avsikt att skapa lika villkor för skilda verksamheter vadgäller uttagande av skäliga kontroll- eller tilläggsavgifter. Mofionärenframhåller att butikssnatterierna numera uppgår fill miljardbelopp,vilket påverkar handelns prisnivå. Flera olika metoder används i syfte att fåned antalet snatterier, bl. a. elektroniska larm och andra kontrollåtgärder. butiker har valt att kräva snattare på en "snatteriavgift",något som emellertid kommit att ifrågasättas från visst håll. Denna kritikavvisar motionären, som bl.a. jämför med de lagenliga möjligheter som finns förkommunikationsföretag att kräva en särskild avgift av resenärer som inte hargiltig färdbiljett. Densom olovligen tar något som fillhör annan med uppsåt att tillägna sig det dömsenligt 8 kap. 1 § (BrB) för stöld till fängelse i högst . Ienlighet med nordisk rättstradition hänförs emellertid mindre allvarligastöldbrott till en särskild brottstyp, i kallad snatteri.Bestämmelsen härom finns i 8 kap. 2 § BrB; Ärbrott som i 1 § sägs med hänsyn till det tillgripnas värde och övrigaomständigheter vid brottet att anse som ringa, skall för snatteri dömas tillböter eller fängelse . Gränsenmellan stöld och snatteri drogs fidigare så att det var fråga om snatteri närdet tillgripnas värde understeg en viss, i lagen angiven gräns. Riksdagen1986/87. Genomändringar i den då gällande strafflagen avskaffades emellertid JuU1986/87:6 den fasta värdegränsen (som uppgick till .) och istället fick bestämmelsen en lydelse som i sak motsvarar den nuvarande. I den praktiska tillämpningen arbetar man emellertidfortfarande i princip med en viss värdegräns när det gäller att bestämma om etttillgrepp skall bedömas som stöld eller snatteri. Denna gräns justerasfortlöpande med hänsyn till förändringar i penningvärdet och anses förnärvarande ligga vid . (se högsta domstolens avgörande i NJA 1985 s.384). Regler om förundersökning och åtalsprövning m.m. Butikstillgrepp hör under allmänt åtal, vilket innebär attreglerna om förundersökning i 23 kap. (RB) ochförundersökningskungörelsen (1947:948) är tillämpliga. Förundersökning skallinledas så snart anledning förekommer att ett brott har förövats.Förundersökningen leds av åklagare eller - vilket vanligen är fallet videnklare butikstillgrepp - av polis. Vid förundersökningen skall som regelprotokoll föras men i mindre utredningar - där brottet inte kan antas föranledaannat än böter och förundersökningen är av mindre omfattning - får i ställetföras enbart anteckningar. Vid butikstillgrepp kan det bli aktuellt att användatvångsmedel mot den misstänkte. Ofta sker beslag (27 kap. RB) av gods som hartillgripits och ett annat vanligt tvångsmedel i dessa fall är husrannsakan (28kap. RB), som kan ske bl. a. i form av genomsökning av den misstänktes bostad.I vissa fall kan det även bli aktuellt med kroppsvisitation (28 kap. RB) föratt söka efter varor som den misstänkte har dolt på sig. Som en form av tvångsmedel kan man också betrakta denunder 14 § lagen (1964:163) om införande av BrB intagna bestämmelsen "attvarje besittningsförhållande som någon utan rätt rubbat må å färsk gärningåterställas av den vars besittning rubbats eller den som är i hansställe". Detta innebär att vid t. ex. tillgrepp i butik personalen harrätt att genast återta gods från en snattare om denne tas på bar gärning elleromedelbart därefter. När en polisman får kännedom om ett brott som hör under allmäntåtal skall han enligt 9 § första stycket polislagen (1984:387) lämnarapport om det till sin förman. Polismannen kan emellertid enligt 9 § andrastycket i stället meddela rapporteftergift. De närmare föreskrifterna häromfinns i 5 kap. 5 § andra stycket polisförordningen (1984:730). Där anges att enpolisman har rätt att lämna rapporteftergift eller låta bli att vidarebefordrarapport till åklagare - och i stället nöja sig med ett påpekande eller enerinran fill den felande - under förutsättning 1) att det är uppenbart att ihändelse av lagföring annan påföljd än böter inte skulle komma att ådömas och2) att brottet med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet ärobetydligt. Reglerna om rapporteftergift fick sin nuvarande utformning isamband medpolislagens fillkomst (prop. 1983/84:111, JuU 27). Reglerna innebär att JuU1986/87:6 möjligheterna till rapporteftergift allmänt har vidgats något genomatt det nu är möjligt att lämna rapporteftergift utan hinder av att fängelseingår i Straffskalan (något som beträffande snatteri var möjligt även tidigaremed stöd av en särskild bestämmelse i den då gällande polisinstruktionen). Dockskall enligt vad departementschefen särskilt framhöll (prop. 1983/84:111 s. 44)utrymmet för rapporteftergift alltjämt vara snävare än det som gäller föråtalsunderlåtelse och enbart den omständigheten att en polisman anser sig kunnautgå från att åtalsunderlåtelse kommer att ske får inte utgöra skäl förrapporteftergift. Departementschefen betonade vidare att de nya reglerna hadetill syfte att vid butikstillgrepp komma ifrån den fixering till enbart värdetav det tillgripna som enligt uppgift förekom på sina håll vid tillämpningen. I de särskilda föreskrifter för tillämpningen avrapporteftergift som har utfärdat (RPS FS 1984:6, FAP 100-2)fiamhålls - i enlighet med det redovisade uttalandet i propositionen - attvärdet av det tillgripna inte får vara ensamt avgörande för om rapporteftergiftskall ges utan ett beslut om rapporteftergift för snatteri skall liksom förandra brott grundas på en samlad bedömning av omständigheterna vid brottet. De grundläggande bestämmelserna om åtal finns i 20 kap.RB. Enligt 20 kap. 6 § skall åklagare väcka åtal för brott som hör underallmänt åtal om inte annat är föreskrivet. Denna princip om absolut åtalspliktinnebär att åklagaren är skyldig att väcka åtal så snart utredningsläget ärsådant att åklagaren på objektiva grunder kan räkna med att den misstänkte blirfälld i domstol. Principen är dock försedd med åtskilliga undantag, och manskulle kunna säga att åklagaren i stor utsträckning har anförtrotts enlämplighetsprövning av åtalsfrågan. Exempel härpå utgör den särskildaåtalsprövning som enligt BrB skall ske för vissa brott (t. ex. 7 kap. 6 § BrBsom föreskriver att åtal för egenmäktighet med barn får ske endast om det ärpåkallat ur allmän synpunkt). Mera allmänna bestämmelser om åtaisprövning finnsi reglerna om åtalsunderlåtelse i 20 kap. 7 § RB och 1 § lagen (1964:167) medsärskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL). Dessa regler fick sitt nuvarande innehåll genomlagstiftning som trädde i kraft (prop. 1984/85:3, JuU 10).Enligt 20 kap. 7 § RB - som gäller oavsett gärningsmannens ålder - får enåklagare under förutsättning att något väsentligt allmänt eller enskiltintresse ej åsidosätts besluta om åtalsunderlåtelse i några i bestämmelsennärmare angivna typfall, hänförliga till brottets art (första stycket 1-3 p. ),gärningsmannens person (första stycket 4 p.) eller andra speciellaomständigheter (andra stycket). Av särskilt intresse när det gäller snatteri ärbestämmelsen i första stycket första punkten. Där stadgas att åtal fårunderlåtas om det kan antas att brottet inte skulle föranleda annan påföljd änböter. Beträffande ungdomar som vid tiden för brottet inte fyllt18 år finns ytterligare bestämmelser om åtalsunderlåtelse i LUL. åklagarenunder vissa förutsättningar besluta om åtalsunderlåtelse utöver JuU1986/87:6 vad som följer av 20 kap. 7 § RB. Ett beslut om åtalsunderlåtelse innefattar ettkonstaterande av åklagaren att den misstänkte har begått ett visst brott förvilket åtal emellertid inte skall väckas. I princip förutsätter således ettsådant beslut att utredningen är fullständig och att den misstänkte har erkänt. Riksåklagaren () har givit ut allmänna råd omåtalsunderlåtelse m. m. (RÅC 1:105 och 1:106). I dessa sägs (1:105 s. 17) attde nya reglerna såvitt avser åtalsunderlåtelse för snatteribrott inte medförnågon större förändring beträffande de allmänna omständigheter som kan påverkaåtalsfrågan, men att meningen dock är att åtal allmänt sett skall kunnaunderlåtas i större utsträckning . Därför anför RÅ; Vad som främst avses är butikssnatterier, dvs. tillgrepp iaffärslokal av varor som hålls till salu under sådana former att de är lätttillgängliga för kunden. Likartade bedömningsgrunder bör dock kunna tillämpasäven vid andra typer av snatterier. Omständigheter som kan tala för åtalsunderlåtelse är,liksom tidigare, att lagöverträdaren är mycket ung, gammal eller sjuk, attbrottet begåtts i en psykiskt pressad situation eller haft karaktären av en renimpulshandling eller att gärningen förövats under andra speciella förhållanden.Sammanfattningsvis kan sägas att åtal bör underlåtas om brottet vid en samladbedömning kan anses ha ringa straffvärde. Det fillgripnas värde harnaturligtvis betydelse vid denna bedömning. Ju lägre värdet är desto starkaretalar skälen för att åtal underlåtes. I RÅ-Nytt 1979 nr 7 har RÅ förklarat siggodta en värdegräns för åtalsunderlåtelse vid bagatellartade snatterier avengångsnatur om . Ett beaktande av penningvärdeförsämringen och de vidgademöjligheter till åtalsunderlåtelse som de nya reglerna ger talar i och för sigför en höjning av värdegränsen. Med hänsyn till det samhällsproblem somsnatteribrotten utgör bör dock någon sådan justering inte ske. Det finns dock skäl att betona att bedömningen inte skallske främst utifrån det tillgripnas värde. Åtal skall således inte alltidunderlåtas när det fillgripnas värde understiger det angivna beloppet.Omständigheter som talar för att åtal väcks i sådana fall kan vara att denmisstänkte använt hjälpmedel eller samarbetat med andra personer.Åtalsunderlåtelse bör heller inte förekomma när omständigheterna tyder på attbrottsligheten satts i system. Återfall i brott bör vidare kunna påverkabedömningen i åtalsfrågan. Det bör också påpekas att lokala aktioner motsnatteribrott under begränsade perioder kan kräva en restriktivare tillämpningav reglerna om åtalsunderlåtelse. Å andra sidan kan den rekommenderadevärdegränsen självfallet också överskridas om en åtalsunderlåtelse framstår sombefogad i det enskilda fallet. Detta torde framför allt kunna ske när fråga ärom snatterier av tillfällighetskaraktär av ungdomar. För de allra yngsta åldersgrupperna,, bör det under sådana förhållanden ofta vara befogat att medgeåtalsunderlåtelse även om det tillgripnas värde skulle närma sig stöldgränsen.Också för 17-åringar bör finnas ett motsvarande utrymme, även om skälen föråtal här är något starkare. Regler om strafföreläggande finns i 48 kap. RB och istrafföreläggandekungörelsen (1970:60). Strafföreläggande innebär att denmisstänkte skriftligen föreläggs ett bötesstraff. Ett godkänt strafföreläggandegäller som lagakraft-vunnen dom. Enligt 48 kap. 4 § RB får strafföreläggande utfärdasbeträffande brott för JuU 1986/87:6 vilket är stadgat böter och beträffandebrott för vilket är stadgat dagsböter eller fängelse . Omdagsböter skall användas får strafföreläggande utfärdas endast om brottetensamt eller tillsammans med andra brott förskyller högst 100 dagsböter. Föratt föreläggande skall få utfärdas krävs enligt 48 kap. 5 § RB attförutsättningar för allmänt åtal föreligger, att alla brott av den misstänktesom åklagaren har kännedom om tas upp i föreläggandet och att målsägandenförklarat att han inte begär vare sig att skadestånd skall utgå eller att åtalskall väckas. Strafföreläggandet godkänns av den misstänkte skriftligen ellergenom att förelagt belopp till fullobetalas. Ett med strafföreläggandet närbesläktat institut ärföreläggande av ordningsbot, ordningsföreläggande, som också regleras i 48 kap.RB samt i ordningsbotskungörelsen (1968:199). Ordningsföreläggande kan enligt48 kap. 13 § RB utfärdas endast beträffande brott för vilket inte är stadgat annatstraff än böter i pengar, en omständighet som redan den omöjliggöratt ordningsföreläggande kan komma till användning för snatteribrott. Bestämmelser om registrering av domar och andra beslut isamband med lagföring m. m. finns huvudsakligen i lagen (1963:197) om allmäntkriminalregister och i lagen (1965:94) om polisregister. Rapporteringsrutinerregleras i kungörelsen (1970:517) om rättsväsendets informationssystem. Den centrala registreringen bygger på att uppgifter ienlighet med rapporteringsrutinerna lämnas till polisens s. k. person- ochbelastningsregister, vilket är underkastat reglerna i polisregisterlagen.Åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 7 § första stycket första punkten RB liksombeslut om rapporteftergift står emellertid helt utanför denna centralaregistrering. I 9 kap. 2 § andra stycket BrB stadgas att den sombegagnar sig av t. ex. transport under förutsättning av kontant betalning ochsom inte gör rätt för sig kan dömas för bedrägligt beteende till böter ellerfängelse . Enligt lagen (1977:67) om tilläggsavgift i kollektivpersontrafik, som trädde i kraft , finns under vissa i lagennärmare angivna förutsättningar möjlighet att ta ut tilläggsavgift av enresenär som inte kan förete giltig biljeU (prop. 1976/77:11, ). Detta avgiftssystem i kollektivtrafiken infördes samtidigtmed att en regel om särskild åtalsprövning infördes i 9 kap. 12 § BrB. Dennaregel föreskriver att bedrägligt beteende enligt 9 kap. 2 § andra stycket BrBinte får åtalas om inte åtal är påkallat ur allmän synpunkt (prop. 1975/76:148,JuU 1976/77:11). Utredningaroch annat lagstiftningsarbete m. m. JuU 1986/87:6 Snatteribrottsligheten behandlades ingående av 1968 årsbrottmålsutredning som avgav sitt betänkande (SOU 1971:10) Snatteri. 1betänkandet-som särskilt avsåg tillgrepp i butiker och varuhus - konstateradesatt butikstillgrepp var ofta förekommande, och utredningen ansåg att samhälletborde vidta åtgärder i betydligt större utsträckning än tidigare inte minstgenom att satsa på planering och samordning av den allmänt brottsförebyggandeverksamheten. Bl.a. sådana överväganden ledde till inrättandet avbrottförebyggande rådet (BRÅ). Utredningen föreslog vidare vissa lagändringar. Sålundaskulle fängelse utgå ur straffskalan för snatteri, och snatteribrott, som avsågtillgrepp av varor utbjudna till försäljning under sådana former att de varitlätt tillgängliga för kunden, skulle få åtalas endast när det var påkallat frånallmän synpunkt. Dessa förslag genomfördes inte, men i reglerna omrapporteftergift och åtalsunderlåtelse har sedermera gjorts ändringar somligger i linje med utredningens förslag., I samband med att utredningen diskuterade ett system medkontrollavgifter redovisades i betänkandet ett avgörande av högsta domstolenfrån , enligt vilket en butiksägare hade dömts för utpressning beståendei att han krävt ertappade snattare på en avgift. Med hänvisning till dettaavgörande och med åberopande också av andra skäl avvisade utredningen tanken påett privaträttsligt avgiftssystem vid snatteribrott. a. framhöllutredningen att det var svårt att acceptera att personer som systematisktbedrev snatteribrottslighet skulle kunna köpa sig fria med en kontrollavgift.Ett sådant avgiftssystem skulle också, ansåg utredningen, medföra att många,människor, som saknar brottsuppsåt och vilkas beteende framstår som ursäktligt,ändå skulle bli förpliktade att betala denna kontrollavgift. Vidare fanns detenligt utredningen en påtaglig risk för missbruk, och tillämpningen av reglernaskulle få ett mycket varierande innehåll beroende på de enskildaaffärsföretagens växlande intresse och skilda förutsättningar. Riksdagsbehandling vid /80 Vid /80 behandlade ett parmotioner med förslag till åtgärder mot butiksstölder. I sitt betänkande (JuU1979/80:15) slog justitieutskottet fast att problemet rörande svinnet inomhandeln i sig rymmer ett flertal frågor, bl. a. därför att stöldsvinnet bara ären del av det totala svinnet. Härav följde enligt utskottet att många av deåtgärder som kan vara motiverade för att minska svinnets omfattning måsteankomma på handeln själv. Utskottet framhöll emellertid att åtgärder för attstävja butiksstölderna naturligtvis också måste ses som en uppgift församhället. Med hänsyn till den allmänna laglydnaden var det enligt utskottetsärskilt viktigt att inte den uppfattningen spreds att samhället inte ingripermot butikstillgrepp utan det måste stå klart att alla former av varutillgrepp iprincip är straffbara. Utskottet påpekade att man måste beakta attdet i det enskilda fallet kan finnas starkaskäl att underlåta lagföring. JuU 1986/87:6 Erforderligt underlag fören bedömning av vilka åtgärder från samhällets sida som borde sättas in kundeenligt utskottets mening knappast anses föreligga förrän det hade skapats enklarare bild rörande omfattningen av stöldsvinnet. Utskottet ansåg det därförpåkallat med en närmare undersökning. Genom denna kunde det bli möjligt förstatsmakterna och ansvariga myndigheter att i samråd med handeln och dehandelsanställda bedöma i första hand behovet av ytterligare åtgärder iförebyggande och kontrollerande syfte. delade utskottets bedömning. Detnämnda riksdagsbeslutet resulterade i att stöldutredningen tillsattes i januari1980. Utredningen fick inte bara i uppdrag att kartlägga detaljhandelns svinnpå grund av butiksfillgrepp utan skulle också lägga fram förslag till åtgärderfrån handelns och samhällets sida. Utredningenavgav betänkandet (SOU 1982:39) Stöld i butik. I betänkandetredovisar utredningen ett antal undersökningar syftande till en ~ kartläggningav svinnet i detaljhandeln, bl.a. ett antal enkäter samt flera statisfiska ochkriminologiska undersökningar. Beträffandeförslag till åtgärder från handelns sida konstaterade utredningen att detfanns skäl att förbättra redovisningssystem och svinnkohtroll samt att det varangeläget att man försökte minska varuexponeringen bl, a. genom att i störreutsträckning förvara dyra och stöldbegärliga arfiklar på ett för kunden mindreåtkomligt sätt. Som komplement till dessa åtgärder kunde enligt utredningenelektroniska stöldskyddssystem även fortsättningsvis komma fill användning.Utredningen efterlyste också en mer konsekvent atfityd från företagens sida då butiksfillgreppupptäcks, och handeln ansågs ha ett väsentligt ansvar för spridningen av sakliginformation om tillgreppens verkningar. Vadgällde åtgärder från samhällets sida diskuterade utredningen vissa principiellaförändringar. Utredningen fann att en avkriminalisering av butikssnatteri intekunde komma i fråga och likaså avvisades tanken på att butiksägare skulle ta uten avgift av snattare. Vidare ansåg utredningen att ett straffbeläggande avoaktsamma tillgrepp inte borde införas av principiella skäl, och inte hellerfann utredningen anledning att föreslå någon ändring i straffskalan försnatteri. borde ordningsbotssystemet, som visat sig fungera väl, komma tillanvändning också vid snatteri. Därför föreslog utredningen att det skulle görasmöjligt att förelägga dagsböter genom ett ordningsföreläggande. Detta skullekunna ske i okomplicerade fall av butikstillgrepp där värdet av det tillgripnaundersteg . I föreläggandet skulle 20,25 eller 30 dagsböter kunna åläggasi enlighet med en mall grundad på tillgreppsvärdet och de av RÅ utfärdadereglerna för uträkning av dagsbotens storlek (RÅC 1:97). För att ytterligareförenkla handläggningen föreslog utredningen att förundersökning inte skulleerfordras vid enkla fall av snatteri. Utredningen kritiseradevidare reglerna om rapporteftergift. förhållandetatt en fast beloppsgräns tillämpades (i enlighet med ett av JuU 1986/87:6 regeringenutfärdat - numera upphävt - cirkulär) och utredningen föreslog därför attanvändningen av rapporteftergift skulle minska i omfauning. Ocksåtillämpningen av åtalsunderlåtelse borde enligt utredningen bli mer Även reglerna om registrering utsattes för kritik avutredningen som menade att en central registrering av beslut omrapporteftergift och åtalsunderlåtelse vid snatteribrott var en nödvändigförutsättning för en likformig och rättssaker tillämpning. Utredningen föreslogdärför att samtliga beslut enligt 20 kap. 7 § första punkten och fjärdepunkten RB och enligt LUL borde registreras samt att godkäntordningsföreläggande för snatteri skulle registreras centralt på samma sätt somett godkänt strafföreläggande. Sedan stöldutredningen avgav sitt betänkande har reglernaom rapporteftergift och åtalsunderlåtelse ändrats i väsentligen den riktningsom föreslogs i betänkandet. För övrigt har betänkandet inte föranlett någonlagstiftningsåtgärd. lade frambetänkandet (SOU 1983:50) Översyn av lagstiftningen om förmögenhetsbrott utomgäldenärsbrott. I betänkandet behandlas bl.a. frågor om utformningen avbrottsbeskrivningar och straffvärdet för de centrala förmögenhetsbrotten, dvs.bl.a. för stöld och snatteri. Betänkandet, som har remissbehandlats, innehållerförslag till en omfattande reform på förmögenhetsrättens område.Departementschefen har emellertid i samband med behandlingen av 1985 årsbudgetproposition uttalat att remissutfallet inte ger underlag för genomförandetav en så omfattande reform som den förmögenhetsbrottsutredningen föreslagit. , som haft i uppdrag att göra en översyn av , straffskalorna och de allmänna reglerna om påföljdsval,straffmätning och . villkorlig frigivning m. m., har avgivitsitt slutbetänkande (SOU 1986:13-15) Påföljd för bron. I betänkandet (SOU1986:14 s. 218) anför , kommittén att det beträffande skyddsvärdet vidstöldbrott har skett en förskjutning. Det straffvärda ligger enligt kommitténnu i betydligt större ; utsträckning än tidigare i den kränkning av denpersonliga integriteten och tryggheten som stöldbrottet i vissa fall kaninnebära. Långt ifrån alla stöldbrott är emellertid av det slag att denpersonliga integriteten kränks. För den stora mängden stöldbrott anserkommittén därför, mot bakgrund av den minskade betydelsen av renaförmögenhetsförluster, att straffskalorna allmänt sen bör sänkas. När det gäller snatteri föreslår kommittén att fängelseutgår ur straffskalan och att snatteri således blir ett "rent"bötesbrott. Detta skulle medföra dels att gripande av snattare inte skulle blimöjligt, dels att vid seriebrottslighet husrannsakan inte skulle få tillgripasoch dels att domstolen, även vid aldrig så många snatterier avsamme gärningsman, skulle vara förhindrad att ådöma JuU 1986/87:6 annan påföljdän böter. Dessa konsekvenser anser kommittén vara olämpliga och föreslårdärför ändringar som innebär att tillämpligheten av de straffprocessuellasäkerhetsåtgärderna vid snatteri blir i huvudsak oförändrade och att enmöjlighet tillskapas att i vissa fall av seriebrottslighet döma till annanpåföljd än böter. Beträffandetillämpningen av straffskalan för stöld - som enligt förslaget skall inrymmaböter - är det kommitténs uppfattning att det i ett inte obetydligt antal fallskall vara tillräckligt att utdöma ett bötesstraff. För detta krävs emellertidatt det tillgripnas värde inte får vara alltför högt men någon beloppsgränsanser kommittén inte att det är lämpligt att ange. Frågai vid /86 Användningenav en avgift vid snatteribrott var föremål för behandling i med anledning av en fråga (1985/86:332) till jusfitieministern av SvenMunke (m). Frågan, som huvudsakligen gällde lagligheten av ett system medsnatteriavgifter, besvarades av justitieministern med bl. a. en hänvisningtill gällande regler om olaga hot och utpressning -varvid det fidigareredovisade avgörandet av högsta domstolen åberopades.Justitieministern framhöll vidare att snatterier och tillgrepp i butiker ochvaruhus utgjorde ett allvarligt problem, som det var viktigt att alla kraftersattes in emot. Inte minst var enligt justitieministern köpmännens egnainsatser av stort värde. Information och andra brottsförebyggande åtgärder regi inleddes en samlad kampanj mot butiksstölderunder måttot Närkamp 85.