bet · GA01LU3 · 1986-12-31 00:00:00 — Utanför lagen faller ocksä försäkringar som grundas påkollektivavtal eller som grundas på gruppavtal och handhas av företrädare förgruppen (1 §), Konsumentförsäkringslagen innehåller regler om bl. a.informationen till konsumenterna, rätten att teckna försäkring, förnyelse avförsäkringen, premiebetalning, möjligheterna att sätta nedförsäkringsersättningen när den försäkrade inte har uppfyllt sina förpliktelseroch skadereglering. Ett försäkringsbolag som en konsument vänder sig till föratt få en försäkring skall på eget initiativ informera konsumenten om vadförsäkringen omfattar och vad den kostar (5 §). Sedan försäkring har tecknatsskall bolaget, om det inte har skett tidigare, i skriftligform underrätta försäkringstagaren om sådana begränsningar i försäkringsskyddetsom man kan anta att konsumenten inte utan vidare räknar med (6 §). Har den försäkrade drabbats av en skada och ärförsäkringsbolaget inte villigt att ge hela den ersättning som begärs, skallbolaget upplysa den försäkrade om de möjligheter som finns att få fråganprövad. Föreligger risk för preskription skall också detta påpekas förkonsumenten (7 §). Ett försäkringsbolag får i princip inte vägra en konsumentatt teckna en försäkring som bolaget normalt tillhandahåller allmänheten (9 §).Konsumenten har också en liknande rätt att behålla en sådan försäkring (15, 18och 25 §§). Konsumenten är inte hänvisad till bolagets ensidiga beslut ifrågorna utan kan få dem prövade av domstol (41-43 §§). När försäkringstiden går ut blir försäkringen i regelautomatiskt förnyad, om den inte sägs upp eller försäkringstagaren tar enannan, motsvarande försäkring i ett annat bolag (14 §). Detta innebär att denförsäkrade tills vidare behåller sitt skydd, även om han inte skulle ha fåttnägon ny premieavi eller om han skulle ha glömt att betala premien. Försäkringstagaren skall alltid ha minst en månad på sigatt betala premien för en försäkring som förnyas (22 §). Redan ett dröjsmål somsådant medför inte att försäkringsskyddet tar slut. Först sedan en uppsägninghar sänts till försäkringstagaren och har gått därefter utan attbetalning har skett upphör försäkringen (25 §). De flesta reglerna i konsumentförsäkringslagen ärcivilrättsliga, dvs. de reglerar förhållandet mellan parterna i försäkringsavtalet.Reglerna om informationsplikt är emellertid marknadsrättsliga. r 1986/87. att lämnainformation skall således tillämpas vad som föreskrivs i marknads- LU 1986/87:3föringslagen om underlåtenhet att lämna information vid marknadsföring. Genomden koppling som finns mellan konsumentförsäkringslagens informationsbestämmelseroch marknadsföringslagen ankommer det på /konsumentombudsmannen(KO) och i sista hand på att närmare fastställainformationens innehåll och på vilket sätt den skall lämnas. har utfärdat riktlinjer för information omvissa konsumentförsäkringar (KOVFS 1981:3). Den av staten och försäkringsgivarna gemensamt inrättadeKonsumenternas försäkringsbyrå har till uppgift att ge råd och hjälp åtkonsumenter i olika försäkringsärenden, bl. a. när det gäller information omförsäkringsvillkor. Rådgivningen är gratis. har som huvuduppgift att utövatillsyn över försäkringsbolagen och verka för en sund utveckling avförsäkringsväsendet (19 kap. 1 § försäkringsrörelselagen). I inspektionensuppgift ingår bl. a, att granska om försäkringsvillkor är skäliga med hänsyntill det skydd försäkringen är avsedd att ge och omständigheterna i övrigt (19kap. 6 §). I motion L253 (fp) framhålls att konsumentorganen ochlagstiftningen på konsumentområdet tillkommit för att hjälpa den enskildekonsumenten. Trots detta finns det enligt motionärernas mening fortfarandestora brister som gör att den enskilda människan ofta känner sig utlämnad ochtvingad att i underiäge föra sin talan mot organisationer som på sin sidaförfogar över mycket kunnig juridisk expertis. Motionärerna tänker därvid särskilt på de personer somvill hävda sin rätt i försäkringssammanhang. I motionen erinras om att vi harett väl utbyggt frivilligt försäkringssystem och att det i normalfallet inteuppstår några problem vid skaderegleringen. Motionärerna påpekar att det dockunder senare tid alltför ofta har visat sig att försäkringsbolagen med hjälp avsin juridiska expertis och finstilta för den enskilde försäkringstagarensvårtolkade bestämmelser vägrar utbetala ersättning för skador som rimligenborde ersättas. Motionärerna hänvisar till att försäkringsbolagen bedriveren aktiv marknadsföring och menar att det är rimligt att det skall vara så i en fungerande marknadsekonomi. Bolagen kan dock enligt motionärernas mening kritiseras för bristfällig information om vad försäkringen inte omfattar. I de fall ersättning vägras känner sig den enskilde försäkringstaga ren helt utlämnad. För att hävda sin rätt måste han kanske föra skadestånds talan mot bolaget som har all expertis på sin sida. Enligt motionärernas uppfattning är det mer angeläget att försäkringsbolagen upplyser konsumen terna om vad försäkringen inte gäller för än att upplysa om de förmåner den ger. Motionärerna framhåller vidare att KO måste ges utökade möjligheter att bistå enskilda konsumenter och försäkringstagare i allmän domstol. Över huvud taget behöver konsumentorganisationen, påpekas det vidare, ges större möjligheter att stärka försäkringstagarens ställning, I motionen 10 erinras omatt försäkringsbolagen själva givetvis kan åstadkomma mycket för LU1986/87:3 att ge försäkringstagarna en heltäckande information. Det äremellertid också angeläget att får utökade möjligheter attpåverka marknadsföringen. Med hänvisning till det anförda yrkar motionärerna attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs ombehovet av översyn av konsumentförsäkringslagstiftningen i syfte att stärka denenskilde försäkringstagarens ställning mot försäkringsbolagen. behandlade utskottet en motion (m) medliknande syfte som den nu aktuella. I den motionen framhölls attförsäkringsbolagens information om försäkringsvillkor ofta varotillfredsställande. Det var enligt motionären i många fall svårt förförsäkringstagarna att kunna få en klar bild av vad försäkringen omfattar.Motionären beklagade vidare att det samarbete mellan försäkringsbolagen somresulterat i ett sammanställande av normvillkor för hem-, villa-ochfritidshusförsäkringar hade upphörtår 1982. I sitt av godkända yttrande (LU 1984/85:39 s.17-18) anförde utskottet att det för den presumtive försäkringstagaren är enfördel om han har flera olika försäkringslösningar att välja mellan. Han får dåmöjlighet att välja en lösning som passar just hans förhållanden. var det således inte för försäkringsbranschen gemensammaförsäljningsvillkor vid olika slag av försäkringsobjekt som behövde tillskapas.Det var i stället viktigt att försäkringsbolagen talar samma språk, dvs. attett försäkringsvillkor hos en försäkringsgivare betyder samma sak som ettmotsvarande försäkringsvillkor hos en annan försäkringsgivare. Utskottet ansågatt det fanns ett stort behov av standardiserade termer och villkor samt attdet var angeläget att försäkringsvillkoren presenteras på ett lättfattligt ochinformativt sätt. Ett uppfyllande av nu angivna krav var enligt utskottetsmening nödvändigt för att försäkringstagaren skall ha en reell möjlighet attvälja mellan olika försäkringslösningar. Enligt vad utskottet inhämtat hadekonsumentverket och försäkringsinspektionen fortlöpande överläggningar medförsäkringsbranschen i frågor som rör utformandet av olika försäkringsvillkor.Utskottet hänvisade också till den verksamhet som bedrivs av Konsumenternasförsäkringsbyrå. Med hänsyn till den verksamhet som bedrevs i fråga omutformandet av försäkringsvillkor och infoi-mation om dessa ansåg utskottet attsyftet med motionen redan var tillgodosett och avstyrkte därför bifall tillmotionen. har i uppdrag att se överlagstiftningen om försäkringsbolagens och försäkringsinspektionens verksamhet m.m. I kommitténs uppdrag ingår bl. a, att överväga hur granskningen från samhäl lets sida skall ske av de avtalsvillkor som försäkringsbolagen använder. Översynen omfattar villkorsgranskningens roll, inriktning och intensitet särskilt i fråga om de försäkringsvillkor som används på konsumentområdet. I delbetänkandet (SOU 1986:8) Soliditet och skälighet iförsäkringsverk- LU 1986/87:3 samheten behandlar kommittén bl.a. den förförsäkringsverksamheten gällande skälighetsprincipen som innebär krav på attsåväl försäkringspremier som övriga försäkringsvillkor skall vara skäliga.Kommittén tar också upp frågan om hur skaderegleringen bör ske. Det samband sområder mellan villkorsutformning, information och skadereglering belyserkommittén genom några praktiska exempel (betänkandet s. 222238). Beträffande villkorsskäligheten diskuterar kommittén omdet i försäkringsrörelselagen uttryckligen bör anges att försäkringar skallvara utformade pä ett ändamålsenligt sätt. Kommittén avvisar tanken på attinföra ett i lagen inskrivet krav på försäkringars ändamålsenlighet medåtföljande offentlig kontroll, eftersom en sådan ordning enligt kommitténsmening i praktiken skulle innebära att ansvaret för produktutveckling ochproduktutformning till viss del skulle komma att ligga på annat håll än hosden som har det praktiska och ekonomiska ansvaret för verksamheten.Försäkringsinspektionen bör i stället även i fortsättningen granska villkorenfrån skälig-hetssynpunkt, vilket enligt kommitténs uppfattning också innefattaren viss grad av produktpåverkan. Granskningen bör inte vara inriktad på enallmän bedömning av försäkringarna i syfte att styra produktutvecklingen utan istället närmast avse enskilda villkor och förändringar i försäkringarnasomfattning. Skälighetsbedömningen av försäkringsvillkor bör enligt kommitténsförslag göras enligt nuvarande riktlinjer med det tillägget att villkoren ochderas tillämpning i största möjliga utsträckning bör anpassas till vad som fåranses vara rimligt med avseende på normala beteenden hos försäkringstagarna. Kommittén framhåller att försäkringsbolagens behandling avförsäkringsfallen, skaderegleringen, är av utomordentligt stor betydelse förförsäkringstagarna. Några av de krav på skaderegleringsförfarandet som enligtkommitténs uppfattning måste ställas och iakttas av bolagen är att förfarandetskall vara säkert, snabbt, billigt, konsekvent, enhetligt och rättvist.Kommittén anser sig inte böra föreslå lagregler som allmänt skall gälla vid allskadereglering utan hänvisar i stället till de av antagna grundläggande principerna förskadebehandling, vilka bör kunna tjäna som en viktig utgångspunkt för bolagenoch deras personal i arbetet med skadeärenden. Kommittén konstaterar att privatpersoner somförsäkringstagare normalt får anses befinna sig i underläge när de har kontakt med försäkringsgivaren i skadeärenden. Handläggaren i ett försäkringsbolag bör därför, påpekar kommittén, på ett lättförståeligt sätt informera och förklara för den skadelidande vilka regler som gäller vid reglering av en skada och verka för att den skadelidande verkligen får den ersättning han är berättigad till. Försäkringsbolagets beslut skall vara utförligt motiverat och bör i möjligaste mån lämna upplysning om det utredningsmaterial som legat till grund för ställningstagandet. Enligt kommitténs mening bör försäkringstagaren också under ärendets handläggning eller efter det att beslut fattats få ta del av relevant utredningsmaterial. Beträffande försäkringstagarnas möjligheter att få ta del av läkarintyg och yttranden från försäkringsbolagens sakkunnig läkare föreslår kommittén att försäkringstagaren, om han vägras att få ta del 12 avifrågavarande handlingar, skall få möjlighet att vända sig tillförsäkrings- LU 1986/87:3 inspektionen för att fä utlämningsfrågan prövad.Kommittén erinrar vidare om att försäkringstagaren också bör fä entillfredsställande information om olika möjligheter till överprövning avbolagets beslut i skadeprövnings-ärenden. Kommittén understryker att försäkringsinspektionensgranskning av försäkringsbolagens handläggning av skadeärenden är synnerligenväsentlig. betänkande övervägs förnärvarande i . I betänkandet behandlas två motioner om skadestånd förideell skada samt en mofion om konsumentförsäkringslagstiftningen. Skadestånd för ideell skada Skadeståndslagens regler om ersättning för personskadafick sin utformning genom en lagändring . Enligt 5 kap. 1 § skadeståndslagen(SkL) kan den som har tillfogats personskada få ersättning för både ekonomiskoch ideell skada. Som ekonomisk skada ersätts sjukvårdskostnader och andrautgifter till följd av skadan samt förlorad arbetsförtjänst och framtidainkomstförlust. Ideell skada gottgörs i form av ersättning för sveda och värksamt lyte eller annat stadigvarande men. Sveda och värk avser skadeföljderunder den akuta sjukdomstiden medan lyte eller annat men omfattar beståendelidande eller obehag. Till ideell skada hänförs även vissa olägenheter i övrigttill följd av skadan. Ideell skada kan ersättas även i vissa fall när enpersonskada inte föreligger. Sålunda skall enligt 1 kap. 3 § SkL bestämmelsernaom skyldighet att ersätta personskada tillämpas också i fråga om lidande somnågon tillfogar annan genom brott mot den personliga friheten, genomärekränkning eller genom vissa andra angivna brott mot den personligaintegriteten. Kostnad eller förlust som drabbar en anhörig till enskadad, en s. k. tredjemansskada, är enligt gällande rätt inte ersättningsbar. Ett utmärkande drag inom den svenska skadeståndsrätten äratt ersättningsnivån vid ideella skador i hög grad bestämts genom ett samspelmellan domstolspraxis och försäkringspraxis. Skadestånd för sveda och värk samtlyte och framtida men fastställs i praktiken med ledning av tabeller som upptarschablonbelopp vid olika grader av lidande och olika typer av skador.Tabellerna anger endast riktpunkter, och varje skadeärende bedöms efter enprövning av förhållandena i det enskilda fallet. Tabellerna används av bådedomstolar och försäkringsbolag. Att tabellerna fått denna genomslagskrafthänger samman med att en rättsfillämpning grundad på sådana normer uttryckligengodtogs under förarbetena till 1975 års ändringar i SkL och med att högstadomstolen i flera domar stött normerna. De tabeller som allmänt används har utarbetats avTrafikskadenämnden, vars verksamhet är författningsreglerad. Nämnden är liksomandra skade- prövningsnämnderfrämst ett rådgivande organ för försäkringsbolagen i LU 1986/87:3 frågor omersättning för personskador. Den som inte nöjer sig med Trafikskadenämndensbedömning och försäkringsbolagets därpå grundade ställningstagande har alltidmöjlighet att få skadeståndsfrågan prövad av allmän domstol. I motion L206 (c) hävdas att skadeståndsrätten är dåligtutvecklad i vårt land. Motionären framhåller att det i utgår lägreskadestånd för personskador än i en del andra länder, t. ex, i , Motionärenhänvisar vidare till att det till skillnad mot vad som gäller i i endel länder utgår ersättning även till en skadads anhörig. Enligt motionärensmening borde ersättning utgå exempelvis om en förälder tar tjänstledigt enmånad för att vårda ett skadat barn. Motionären kritiserar vidare den praxissom tillämpar och som innebär att ersättningen reduceras omden skadade är så dålig att han eller hon inte kan använda pengarna. Det ärenligt motionärens mening orimligt att skadeståndsbeloppets storlek anpassasefter en skadads medvetandegrad, I motionen betonas vikten av en skyndsamhandläggning av ersättningsfrågorna. Motionären anser att det är nödvändigt meden på internafionella jämförelser grundad översyn av reglerna och praxis närdet gäller det ideella skadeståndet och yrkar att hos regeringenbegär en sådan översyn. Även i motion L257 (m) hävdas att de ideella skadeståndenär låga i vårt land och att en praxis utvecklats som i hög grad strider motsåväl modern människosyn som allmänt rättsmedvetande. Motionären anser attönskemål om en högre ersättningsnivå inte behöver medföra att mycket storasummor bör utgå så som ibland sker i vissa andra länder. Det bör dockeftersträvas att den enskilde i kompensation för de ofta skakande upplevelseroch svåra plågor som han kan drabbas av erhåller ersättning som pä ett bättresätt än relateras till arbetslöner i form av månadslön, årslöneller livslön. Motionären yrkar att regeringen bör ges i uppdrag att framläggaförslag till nya grunder för fastställande av de ideella skadeståndens storlek. Frågan om reducering av skadestånd på grund av denskadelidandes tillstånd tas också upp i motion L253 (fp) som behandlas iföljande avsnitt. Utskottet vill till en början erinra om att engrundläggande princip inom skadeståndsrätten är att en skadelidande skallerhålla full ersättning för sina skador. Den skadelidande skall med andra ordkompenseras inte bara för direkta ekonomiska förluster såsom inkomstbortfalloch sjukvårdskostnader utan även för det lidande och de inte rent ekonomiskaförluster som drabbat honom. Genom socialförsäkringen och privata kollektivaförsäkringar har skapats en ordning som vid personskador ger den skadelidandeett ekonomiskt grundskydd. Socialförsäkringen täcker emellertid inte ideellskada. Detta har lett till att ersättning för ideell skada har blivit enalltmera viktig del av skadeståndet för personskada. Till denna utveckling harocksä bidragit förkortningen av arbetstiden och höjningen av levnadsstandarden.Fritiden har därmed blivit mera betydelsefull än förut. En skadelidande som pågrund av personskada inte kan utnyttja fritiden på ett meningsfullt sätt hardärför ett berättigat krav på att få ersättning för sin förlust i form av skadeståndför ideell skada. Ett avsyftena med de ändringar som genomfördes i SkL var att 14 ersättningsnivån förideell skada skulle höjas. Lagändringen föranledde LU 1986/87:3 också en visshöjning av schablonbeloppen för sveda och värk samt för lyte och framtida men.Höjningen innebar att beloppen anpassades till förändringarna i penningvärdetoch i viss utsträckning även till den allmänna standardökningen i samhället.Sedan slutet av 1970-talet har vidare de nämnda schablonbeloppen kontinuerligtjusterats med hänsyn till förändringarna i penningvärdet. Någon motsvarandejustering har inte skett i fråga om ersättningen för olägenheter i övrigt. Somovan redovisats hävdar motionärerna att de ersättningsbelopp som utgårför ideell skada är låga vid en internationell jämförelse. I likhet med fleraav de instanser som yttrat sig över motionerna anser emellertid utskottet attnågra rättvisande jämförelser mellan förhållandena i och utomlands knappastkan göras eftersom det finns stora, principiellt viktiga skillnader mellan deolika rättssystemen. Utskottet vill också ifrågasätta huruvida det över huvudtaget är meningsfullt att göra sådana jämförelser. Bedömningen av en lämpligersättningsnivå här i landet bör nämligen främst ske med utgångspunkt i.svenskaförhållanden, varvid hänsyn måste tas inte bara till den skadelidandes intresseav att få en fullgod kompensation utan också till skadegörarens intresse av attskadeståndsbördan inte blir oskäligt betungande. Också de ekonomiskakonsekvenserna för försäkringskollektiven i form av kostnader förförsäkringspremier och för samhället i övrigt måste beaktas. Enligt utskottetsmening får den ersättningsnivå som gäller pä personskadeområdet anses innebäraen i stort sett rimlig avvägning mellan de motstridiga intressena. Motbakgrund av det anförda kan utskottet inte dela motionärernas uppfattning ombehovet av mera genomgripande ändringar av ersättningssystemet påpersonskadeområdet. Däremot kan det enligt utskottets mening finnas anledningatt närmare överväga om inte en viss höjning av ersättningsnivån vid ideellskada kan vara befogad. Som utskottet tidigare påpekat har den allmännastandardhöjningen medfört att fritiden fått allt större betydelse för de flestamänniskor här i landet. Därmed har också en skada som nedsätter en personsmöjligheter att utnyttja fritiden på ett meningsfullt sätt kommit att blialltmera kännbar. Den höjning av ersättningsnivån för sveda och värk samt lyteoch framtida men som skedde innebar att de skadelidandei viss utsträckning fick del av standardökningen i samhället, och frågan är omtiden inte nu är mogen för en ytterligare anpassning till den ökadelevnadsstandarden. En sådan höjning bör avse inte bara sveda och värk samt lyteoch framtida men utan också olägenheter i övrigt. Vad gäller sistnämndaersättningspost vill utskottet även ifrågasätta huruvida inte den i likhet medposterna sveda och värk samt lyte och framtida men bör anpassas tillförändringarna i penningvärdet. Flertalet remissinstanser, bl. a.försäkringsinspektionen, , , LO och TCO, har ocksåställt sig positiva till en höjning av ersättningsbeloppens storlek iproportion till standardökningen. Utskottetanser vidare att det kan finnas skäl att överväga i vad män den nuvarande ersättningsnivån står i överensstämmelse med den allmänna rättsuppfattningen. Inte bara de ökade möjligheterna till en meningsfull fritid utan också andra livskvaliteter kan för många människor te sig 15 De nu aktuella motionerna visar att det finns LU1986/87:3 sådana utvecklingstendenser. Det är därför tänkbart attersättningsnivån allmänt anses för låg och inte ger tillräcklig kompensationför förluster av olika livskvaliteter. Utan en närmare kartläggning anser sigemellertid utskottet inte kunna ta nägon slutlig ställning i denna fråga. I den allmänna debatten liksom i motionerna har särskildkritik riktats mot den i försäkringspraxis tillämpade regeln att ersättning förideell skada reduceras eller periodiseras när den skadelidande drabbats av ensvår skada som lett till långvarig medvetslöshet eller sänkt medvetandegrad.Bakom denna praxis ligger tanken att ersättningen för ideell skada har enstarkt personlig karaktär och därför bör minskas när den skadelidande inte harmöjlighet att tillgodogöra sig den. Utskottet har i och för sig förståelse fördenna princip. Otvivelaktigt är det emellertid så att allmänheten uppleverregeln som stötande. Åtskilliga remissinstanser har av denna anledning uttalatsig till förmån för en ändring. Enligt utskottets mening talar starka skäl föratt en praxis som står i strid med den allmänna rättsuppfattningen inte längrebör upprätthållas. Vad härefter gäller den i motion L206 aktualiserade fråganom ersättning till en skadelidandes anhöriga vill utskottet erinra om att somovan berörts s. k. tredjemansskada inte ersätts enligt gällande rätt, I praxisutges dock ersättning till tredjeman för kostnader och förluster när dessa pånågot sätt kan hänföras till den som drabbats av personskada. När exempelvis enförälder stannar hemma från arbetet för vård av ett skadat barn brukar sålundaförälderns inkomstförlust ersättas såsom en vårdkostnad för barnet. mening bör man inte utan starka skäl frångå den gällande principen ifråga om tredjemansskador. I likhet med bl. a. försäkringsinspektionen anseremellertid utskottet att det bör övervägas om man inte - utan att i principvidga kretsen av ersättningsberättigade - kan åstadkomma en ordning däranhörigas kostnader för besök och annan stimulans till den skadade kan ersättasi något större utsträckning än . Sammanfattningsvis anser utskottet att de skadelidandesställning när det gäller ersättning för ideell skada bör förbättras i vissa avseenden. I ärendet saknas emellertid ett tillfredsställande underlag för ett ställningstagandetill frågan i vilken mån sådana förbättringar kan genomföras. Frågan bör därför bli föremål för en översyn. Det bör ankomma på regeringen att närmare bestämma formerna för översynsarbetets bedrivande. Utskottet vill dock i likhet med remissinstanserna framhålla att något behov av ändring av bestämmelserna i egentligen inte föreligger. När det gäller frågor om storleken av skadeståndsbelopp är för övrigt lagstiftning ett trubbigt instrument eftersom sådana frågor smidigast och bäst avgörs i praxis. Lagstiftarens uppgift i sådana sammanhang fär därför i likhet med vad som skedde vid ändringar i SkL begränsas till allmänna uttalanden till vägledning för rättstillämpningen.