bet · GA01KU33 · 1986-12-31 00:00:00 — Hur handlades ärendet i från det att detinkom från justitiekanslern? : På vanligt sätt som varje annat ärende. Detbereddes av tjänstemännen under expeditionschefens ledning, sedan bereddes detför mig och sedan drog jag det själv i allmän beredning. : Inhämtade man några informationer från t.ex. försvarsstaben? StenWickbom: Nej. AndersBjörck: Skedde något samråd med försvarsdepartementet? StenWickbom: Ja - gemensam beredning. AndersBjörck: Mellan vilka berörda.parter - var det på statsrådsnivå? : Ja, naturligtvis på statsrådsnivå. Jagföredrog ju ärendet i allmän beredning. Jag har ingen klar minnesbild av i vilken form beredningenmellan departementen hade. : De statsråd som var inkopplade före denallmänna beredningen var i så fall justitieministern och försvarsministern.Var inga andra statsråd inkopplade? 8 1986/87 4saml. StenWickbom: Utrikesministern. KU 1986/87:33 AndersBjörck: Skedde samråd med statsministern? StenWickbom: Jag kan säga bestämt att det inte skedde. : Ärendet kom in till departementet frånjustitiekanslern och , alltså tredagar senare, kiinde man expediera en fullt klar handling där män medgav åtal.Det gick alltså väldigt snabbt, om jag förstått rätt. Kunde man göra ennoggrann bedömning ? : Hade man någon information eller någotförberedelsearbete innan? : Kände ni till ärendet i departementet innandet kom in från justitiekanslern? : Nej, inte vad jag kan minnas. : Gjorde man en egen menbedömning fråndepartementets sida när man medgav åtal? : Som jag sade när jag fick den inledandefrågan hur jag allmänt såg på vad som var regeringens uppgift menar jag attregeringen inte helt och hållet kan lämna frågan om det gäller en åtalbargärning åt sidan. Därför tittade regeringen naturligtvis på själva åtalet somsådant. Och där noterade vi att överbefälhavaren och justitiekanslern var ensei sin bedömning att det var fråga om skada och att skadari bestod däruti attdet lämnades uppgifter om vad den svenska säkerhetstjänsten visste och intevisste och i någon mån också om inriktningen av den svenska säkerhetstjänstensverksamhet. Detta var det huvudsakliga menet. Jag följer den civila säkerhetstjänsten och råkar veta attdet är ett mycket allvarligt men för en säkerhetstjänst att sådana uppgifterblir kända. Det är alltså inte uppgifterna som sådana som är ett men utan attsäkerhetstjänsten vet detta och inte detta. : Handlar det då inte i första hand om denjuridiska bedömningen av fallet? Regeringen skall väl, som justitieministernvar inne på, göra en politisk bedömning av vilken politisk skada publicerandetav Svenska Dagbladets artiklar haft för vårt land? I den bedömning somregeringen skulle göra ingår något så utomordentligt viktigt och unikt som etttryckfrihetsåtal mot en känd tidning. : Jag ser inte regeringens uppgift så.Regeringens uppgift är att göra en mycket översiktlig bedömning av frågan om dettaär en åtalbar gärning, eller inte, enligt tryckfrihetsförordningen och enligtdärutöver tillämpliga straffrättsliga lagrum. Sedan skall regeringen pröva omdet finns några politiska skål mot att vidta ett åtal. För bedömningen av åtalbarheten, som hos regeringen skallgöras på ett KU 1986/87:33 översiktligt sätt, ligger huvudansvaret på myndigheterna. Regeringenskall naturligtvis också ha "instruktionen" i blickpunkten. Enligtregeringens bedömning fanns inga politiska skäl mot ett åtal. : Vad lägger regeringen då i begreppetpolitiska skäl? Ingår inte också i den bedömningen möjligheten att föra en fridebatt om vårt lands säkerhet? Diskuterade ni den aspekten? : Jag har redan svarat på den frågan. Vidbedömningen av åtalbarheten skall regeringen ha i blickfältet den s. k. instruktionen. Jag upprepar att regeringen inte skall göra någon detaljerad bedömning av åtalbarheten - det ankommer på myndigheten att göra den bedömningen. . \ : Jag har några kompletterande frågor somansluter till eventuell skada. I handlingarna från överbefälhavaren och frånjustitiekanslern upprepas en del av den information som finns i artiklarna iSvenska . Där pekas flera främmande länder ut såsom deltagande i denmot vårt land riktade illegala verksamhet som genom tidningens påpekandenkommit till allmänhetens kännedom. Har det förekommit några protester frånutrikes makter mot denna publicering? : Jag har inget svar på den frågan. : Vet inte justitieministern, eller villjustitieministern inte svara? : Jag har inget svar på den frågan. : Det får jag tolka så, att om det harförekommit påtryckningar från främmande makt ... : Inte mot mig. Jag har ingen kännedom omnågon påtryckning. : Är det riktigt att justitieministern intekänner till något sådant vad gäller honom själv och inte vet om det förekommitpå annat sätt, på eller så? : Kan du precisera frågan? Jag har intekonspirationsteorin riktigt tydlig för mig. Skulle det ha varit påtryckningarfrån främmande makter före regeringens beslut, påtryckningar som skulle hapåverkat regeringens beslut? Om det är det din fråga gäller så kan jag svaraett obetingat nej. Om det efteråt har förekommit någon diskussion mellan någontjänsteman i utrikesförvaltningen och någon tjänsteman på någon främmande maktsutrikesförvaltning känner jag inte till. beslut var inte ettresultat av några påtryckningar från främmande makter, om det är det som ärteorin. : Jag ställer varken upp några teorier ellernågra konspiratio ner, utan jag försöker få underlag för att granska detta ärende från konstitutionell synpunkt, och då var min fråga om justitieministern kände till 115 om regeringen, före detatt beslut fattades, på normalt diplomatiskt sätt hade KU 1986/87:33mottagit några protester från de utpekade länderna mot att publicering Bilaga A 2 skedde i en svensk tidning. Som bekant är det inte ovanligt attländer med annat samhällsskick än vårt försöker tysta tidningar. StenWickbom: Såvitt jag känner till, nej. Något sådant fanns inte med i regeringensbeslutsunderlag. : Regeringens beslutsunderlag var väl då överbefälhavarens ochjustitiekanslerns uppdrag? StenWickbom: Ja. BertilFiskesjö: Jag vill ställa en litet annorlunda fråga till justitieministern. Somnämnts har reglerna ändrats . prövadejustitieministern alla sådana här frågor innan det blev åtal. Sedan blev det enkategoriklyvning så att justitiekanslern måste gå till justitieministern medvissa frågor och i andra frågor ta ställning själv. Är denna ordning enligtjustitieministerns mening lämplig och bra, eller kan det finnas behov avändring av de regler som gäller? StenWickbom: Jag har ingen bestämd uppfattning i den frågan, men jag har följtdebatten i den frågan med stort intresse. BertilFiskesjö: Jag vill tillägga att när justitiekansler var här menade hanatt skyldigheten aft begära regeringens tillstånd är något för vitt angiven -jag tror det var så han uttryckte det. Jag kan förstå att det kan finnas vissatyper av frågor där det är bra om regeringen har möjlighet att göra något slagsövergripande bedömning. Å andra sidan kan det inte vara särskilt lyckligt om regeringen,som ju dock är ett politiskt organ, blir inblandad på ett sätt som kan tolkassom partiskhet i sådana här frågor. Det är väl där som den principiellakonflikten finns på det här området. Men justitieministern har alltså intenågra synpunkter på denna problemställning. StenWickbom: Inlägget från justitiekanslern är ett av de många inlägg i debattensom jag har tagit del av med intresse, men för dagen har jag inte någon annanuppfattning i den här frågan än den självklara, att gällande rätt skall tillämpas. : Då ingen har några ytterligare frågor att ställa ber jag att få tackajustitieministern för att han ställt sig till förfogande och kompletterat vårdokumentation med dessa svar. Utfrågningav ku 1986/87:33 1987angående arbetsmarknadskonflikten 1986 Bilagaa 3 : Den särskilda föredragningslistan upptarsom punkt 1 arbetsmarknadskonflikten 1986, ärende nr 11 på vår granskningslista.I dag har vi glädjen att se ordförande igen. Du är hjärtligt välkommen till oss. Vi har framför allt att koncentrera oss på regeringensroll i samband med konflikten. Det har skett vissa organisatoriska förändringarsedan föregående gång du var här. Vi är tacksamma för att här har utdelats enganska färsk redogörelse från kommissionen. Jag har sagt i förväg att utskottetfår ta på sig mödan att läsa in den. Vi behöver alltså inte begära att Sven-HugoRyman skall alltför utförligt redogöra för den, men enligt praxis lämnar jagordet till dig, om du vill säga någonting inledningsvis. : Liksom förra gången har jag med nu definitivt färdiga medlingsrapport. Den justeradesi går och är på väg till regeringen och till förlikningsmannaexpeditionen. Medhänsyn till de speciella förhållanden som rådde och den komplexitet sommedlingen innebar år den relativt utförlig och anger, emot vad som är vanligt,åtskilliga problem som anmälde sig under medlingen. Det betyder attkonstitutionsutskottets ledamöter i mån av intresse och engagemang harmöjlighet att i efterhand ta del av den problematik som förelåg. Jag ser min uppgift vara att innan det sker enöverläggning här lägga fram, i varje fall kortfattat, ett underlag av denkaraktären att del underlättar en överläggning om de problem som det innebäratt regeringen företräder staten som arbetsgivare och dessutom är ett politisktorgan. Det är det speciella förhållandet som skiljer den offentliga sektornfrån den privata, där vi inte har denna dualism i agerandet, som i och för sigär mycket intressant och såvitt jag förstår inte är så alldeles lätt attbemästra. för den offentliga sektorn tillsattesi anslutning till den läkarkonflikt som /SR-K hade utlöst. Regeringenförordnade alltså om en för hela den offentliga sektorn medläkarkonflikten som utlösande faktor. Kommissionen hade till uppgift att försöka åstadkommaenighet kring ett avtal med inte mindre än nio parter, eller t.o.m. tio, om manlägger till kyrkan. Det var tre på arbetsgivarsidan - staten och de tvåkommunförbunden. På arbetstagarsidan var det sex parter: två , tvåTCO-karleller och två SACO-karteller. Omständigheterna kring tillkomsten av medlingskommissionenvar komplicerade. När vi började vårt arbete hade parterna framför allt påarbetstagarsidan inte givit sin anslutning till att kommissionen inrättades,och i huvudsak ville man nog agera utan kommission. Det blev emellertid intenågot dominerande problem, eftersom parterna lojalt ställde upp på medlingensvillkor i anslutning till att kommissionen tillsattes. Det dominerande problemet var att det den hår gångenförekom motsättningar inte bara i sedvanlig ordning mellan arbetsgivare ocharbetstagare. Genom att det var så många parter på arbetstagarsidan låg det isakens natur att detfanns motsättningar inbördes på arbetstagarsidan. 1 stora drag kan vi KU1986/87:33 säga var oense i fördelningsfrågorna. Arbetstagarsidan uppträdde Bilaga A 3. hela tidenrelativt samlat när det gällde nivåfrågor och kravet på följsamhet tillindustrin men hade olika uppfattningar om hur pengarna skulle fördelas. Det låg isakens natur att LO ville lägga tyngdpunkten på låglönegrupperna, TCO påmellanlönegrupperna och på höglönegrupperna. motsättningkom att prägla hela medlingen. Motsättningarna mellan arbetsgivare och arbetstagare varframför allt koncentrerade kring nivån och frågan om det samhällsekonomiskautrymmet och vidare den oerhört infekterade frågan om följsamhet. Ävenöverhängs-problemet var uppe igen. I och med de tvåårsavtal som är slutna bliröverhänget förhoppningsvis inte aktuellt 1988. Genom konstruktionen finns detinte förutsättningar att i nästa avtalsrörelse diskutera överhäng, och därmedkan man såga att den frågan tills vidare inte är så viktig. Om jag skall koncentrera mig på de viktiga händelsernavill jag säga att kommissionens svårigheter berodde på att det fanns så mångaparter. Det var två ting som i det sammanhanget dominerade. Det ena var att vi inte kunde hålla sedvanlig sekretesssom man gör i förhandlingar mellan två parter. Nio parter var för mycket föratt tillåta sekretess. Lade man fram ett förslag till en part, dröjde det intelänge förrän alla på olika vägar hade fått kännedom om det, och tyvärr blevibland parterna inte informerade innan allmänheten informerades. Det ledde tillatt kommissionen bestämde sig för att offentliggöra så gott som alla bud föratt inte skapa missförstånd kring vad kommissionen avsåg med sina förslag. Det andra var den tidsutdräkt som det innebar att tala mednio parter. Det förklarar måhända att det tog och . Arbetsgivarsidans utgångsförutsätlning var ennivåhöjning på . Det kan jämföras med uppgörelserna på SAF-LO- ochSAF-PTK-områdena, som låg på . Anledningen till att den offentligasektorns arbetsgivare lade sig så lågt var överhängsproblematiken. Vi hade ettstort överhäng på den offentliga sektorn, som gick upp till , varav 2skulle avräknas på grund av tidigare historier. Nivåhöjningen ville arbetsgivarsidani början lägga ut från , och budet innebar att det skulle blinoll . Detta var naturligtvis ett mycket svårt ingångsläge förkommissionen, så svårt att kommissionen bedömde att det var omöjligt att medlapå den grunden, så vi fick anstränga oss att åstadkomma en rörelse påarbetsgivarsidan. kom ett besked från arbetsgivarna att man varberedd att flytta sig i varje fall en del. Vi vidarebefordrade det, inte someget bud utan som arbetsgivarsidans förslag för att få i gång en rörelse. Då hade vi kommit så långt in och nära sommarenatt vi förstod att det inte fanns möjligheter alt åstadkomma något resultatföre sommaren. Kommissionen inriktade sig då på att försöka stoppaläkarkonflikten och få en ajournering till stånd med direktförhandlingar mellanparterna för att ta itu med problemen tidigt sedanparterna hade gått närmare i clinch med varandra. Ettolyckligt fenomen som har uppkommit i avtalsrörelserna ° ärparternas obenägenhet att gå in i realförhandlingar. Man bevakar KU 1986/87:33 gärna utvecklingen i industrin för att se hur det går medlöneglidning etc, och Bilaga A 3 viljan att ta itu med problemen i etttidigt skede av avtalsperioden har avtagit. Man vill helst se i facit och slutaavtal först när avtalsperioden är slut, eller i varje fall sent underavtalsperioden. Vi lyckades emellertid få ja till denna ajournering, ochSACO/SR-K ställde in läkarkonflikten. Vi uppnådde enighet om att det skulle gåut ett förskott på . till samtliga löntagare för att förseningen avavtalsrörelsen inte skulle försvåra deras möjligheter att få utsemesterpengar. sättet lyckades vi få en tillfällig fred. De direktförhandlingar som sedan skedde under sommarenledde väl inte så förfärligt långt, men man lyckades i alla fall diskuterakonstruktiva ting som gällde sektorisering av den statliga sektorn och attbryta sönder den generella löneplanen på det kommunala området för att få enstörre elasticitet, så uppehållet var inte helt ofruktbart, men när hösten komvisade det sig att de primära motsättningarna naturligtvis kvarstod. Kommissionen inriktade sig på några få ting. Detaljfrågorna skulle parterna sköta. Kommissionen ägnade sig åtavtalsperiodens längd, nivåfrågan, fördelningsfrågorna ochföljsamhetsfrågorna. De fyra tingen blev sålunda det som kommissionen sysslademed. Hela den inriktningen var, parterna ense om. , när vi hade förhandlat om detta, lade vi framvårt första egna förslag . Det förslaget förankrade intekommissionen hos någondera sidan. Det fanns ingen möjlighet att förankra det.Hade vi över huvud taget börjat tala om detaljerna, hade vi kanske inte haftmöjlighet att lägga fram ett förslag, men vi bedömde att det nu var angelägetatt få till stånd någon rörelse. I huvudsak innebar det att vi föreslog parterna attacceptera ett tvåårigt avtal, vilket var en mycket kontroversiell fråga. Mendet viktigaste i förslaget var måhända att hela den lönenivåhöjning som vikunde tänka oss skulle göras från . Detta innebar att underavtalsperioden skulle tiden fram till täckasuteslutande med förskottet, som sedan gjordes definitivt. Nivåhöjningen skullekomma , och hela den återstående avtalsperioden blev femkvartal. Därmed skulle vi bli av med all diskussion om överhäng. Vidare höjdes nivån för arbetsgivarsidan från 5,8 till 7,. Bakom det låg en bedömning av vad som var möjligt med hänsyn till vadsamhällsekonomin kunde tåla och med hänsyn till vad vi kunde förvänta oss attparterna skulle acceptera. Vi lade också in en vårdpott på den kommunala sidan föratt klara sjuksköterskor och läkare, som var de mest stridslystna och som försina grupper förde den allvarligaste intressekampen. Det härgick naturligtvis inte, utan det blev nej. Vi fick då gå vidare och lade fram vårt andra förslag den16 september. Bakom det låg tanken att vi var tvungna att gripa tag i den verkligt stora kontroversiella frågan, nämligen följsamheten. Samtliga arbetstagarorgani sationer hade offentligen manifesterat sin totala uppslutning kring kravet om följsamhet till industrin, som innebar att man icke skulle i 11 förloramark i förhållande till den förväntade löneglidningen. Kravet på KU1986/87:33 följsamhet stod som ett sine qua non - det var inte möjligt attförmå Bilaga A 3 arbetstagarna till någon reträtt. Samtliga enades då - även arbetsgivarsidan - om att viskulle ägna oss åt att försöka lösa följsamhetsfrågan. Vi lade fram ett nyttförslag . Det förslaget skilde sig från det tidigare på så sättatt vi gjorde en följsamhetsmarkering som innebar att parterna skulleuppmärksamma löneutvecklingen inom industrin och års avtalsrörelseta upp överläggningar för den händelse det skulle visa sig att löneutvecklingenvar mycket ogynnsam. Det här var en förhandlingsklausul utan någon fixering vidrätten att få kompensation. Det gällde en rätt att få diskutera en kompensationinför avtalsrörelse. Men till det fogade vi att de skulle få ettförskott på i avräkning på en kommande kompensation. Vi hade klart föross att del var uppenbart att i vart fall fem tiondelar skulle täckas in i enkommande eventuell justering. Vi lade sedan till som en selekliv pott, såatt det blev en liten justering uppåt. Det här utlöste en kraftig reaktion framför allt påarbetsgivarsidan och ledde till att finansministern höll sin presskonferenstillsammans med företrädare för kommunförbunder och deklarerade att budet varför högt. Följden blev att kommissionen fick fundera ånyo över hurvi skulle få parterna att bli ense. lade vi fram ett nyttförslag, som innebar att man skulle återgå till det tidigare förslaget men tabort följsamhetsklausulen. Vi skulle alltså försöka få enighet kring dettidigare förslaget, men följsamhetsklausulen skulle bort. Det lyckades inte, och det vidtogs både stridsåtgärder ochannat. Arbetstagarsidan konsoliderade sig . Oenigheten i fördelningsfrågornaklingade av, och man koncentrerade sig på att kämpa för följsamhet. Kommissionen fann då ingen annan utväg än att försöka fåparterna att uppta direktförhandlingar utan att ställa upp några villkor. Tidenhade gått, och det var uppenbart att alla insåg alt en uppgörelse nu måstekomma till stånd på ett eller annat sätt. Arbetsgivarsidan hade i tydligaordalag angivit att det inte fick bli fråga om en automatisk följsamhet.Kommissionen bedömde att tiden nu var mogen för att parterna skulle idirektförhandlingar försöka finna en lösning. Vi ansåg att vi skulle hållatassarna borta och lade inte in några bindningar. Vi tänkte att vi nu måste påett eller annat sätt komma till en punkt. Vi lade fram det förslaget i förening med en hemställanatt alla pågående stridsåtgärder skulle frysas genom att man skulle inställadem men med rätt att utlösa dem på nytt utan varsel fö:r den händelsedirektförhandlingarna inte skulle leda till resultat. Parterna accepterade detta förslag. De ställde in sinastridsätgärder och satte sig på nytt vid förhandlingsbordet. Jag vill betecknadet som en remarkabel händelse i svensk avtalsrörelse att parterna fryser ochställer in stridsåtgärder utan att man har lyckats komma till ett materielltresultat. Det var en mycket stor ljusning i det skedet. Sedan uppstod det ytterligare problem. Vi fick /SR-Satt ställa in sina stridsåtgärder och TCO-S att skjuta på sina i ytterligare 48timmar. Såsmåningom lade vi fram vårt sista slutbud . Det skilde sig 120 från dettidigare i ganska ringa utsträckning. Nivån bibehölls, och följsam- KU1986/87:33 hetsskrivningenändrades på så sätt att vi införde en förhandlingsklausul, som Bilaga A 3 innebaratt parterna skulle avtalsrörelse få ta upp diskussioner om följsamhet.Det ändrades från "års avtalsrörelse" till "( 1988års avtalsrörelse".Det innebar att under hela avtalsperioden som slutar den 1 januari1988 skulle arbetsgivarsidan vara befriad från skyldighet att över huvudtaget diskutera följsamhet. För att man skall förstå problematiken vill jag säga attparterna nog är på det klara med och ense om att man inte kan tänka bortföljsamheten. Den privata och den offentliga arbetsmarknaden måste i huvudsakvara likvärdiga, så att man kan få en rörlighet hos arbetskraften och undvikasnedsitsar. Problemet är nog inte följsamheten i sig utan att denstatistik vi har är ett trubbigt instrument om man vill skapa en följsamhet somär anpassad till olika delar av arbetsmarknaden och olika yrken. Det förklararvarför de offentliga arbetsgivarna icke vill ha en automatisk följsamhet, som kanlyfta upp hela lönenivån ovanför det som följsamheten egentligen motiverar. Parterna godtog slutbudet. Sedan gjorde vi efteråt någrainsatser av mindre betydelse. Därmed blev det fred, och vi fick slut påavtalsrörelsen. De diskussioner som försiggår på den privataarbetsmarknaden om prisutvecklingsgarantier och omförhandlingsklausuler ärrelevanta också för den offentliga sektorn. Det problemet står måhända införsin lösning. Hur det går vet ingen av oss säkert, men det pågår diskussioner omdetta. Därmed harjag redovisat underlaget för den diskussion som förekommer. : Jag vill ställa ett par frågor som liggerkanske litet i periferin. Du sade att förhandlingarna i rätt stor utsträckningkom att föras i offentlighetens strålkastarljus. Hade delta enbart negativaföljder? Kan man säga att del påverkade parternas attityder? : Det är väl både-och. Det år egentligeningen fördel. Jag tycker nog att förhandlingar i första hand skall föras mellanberörda parter och att man helst inte skall förhandla inför offentligheten. Meni en öppen demokrati finns det självfallet tillfällen då det kan främja sakenatt man ställer vissa väsentliga problem under debatt. Jag tycker man kan görabedömningen att situationen här var sådan att detta kunde vara lämpligt. Mendet är inte bra om hela förhandlingspanoramat kommer ut till offentligheten itid och otid. : När jag tog upp den här frågan förra åretvar syftet konstruktivt. Tanken var att man genom en ordentlig genomlysning avvad som hade hänt skulle kunna komma fram till ett förfarande som skullemedverka till att det inte blev en upprepning. har vi kunnat se attsituationen på den offentliga arbetsmarknaden snarastvarit mer komphcerad . Jag skulle vilja ställa en generell fråga till Sven-HugoRyman, som ju har stor erfarenhet. Kan det tänkas att någon annan uppläggning skulle kunna leda till att man undvek en del av de blindskär som har förekommit? Det är ju en märklig situation att man håller på att medla och tar semester från konfliktandet för att sedan med friska tag J2l hugga in istriden igen. Det är nästan en makaber upplevelse för en KU 1986/87:33 utomstående. Regeringsföreträdarna sade förra gången att man skulle setill att det blev en klarare ansvarsfördelning mellan regering ocharbetsgivarverk, att arbetsgivarverket skulle få distinkta uppgifter och haansvaret för arbetsgivarsidans förhandlingar. Har du kunnat se någraförändringar härvidlag jämfört med ? Sedan har jag en tredje fråga som berör tidpunkten förtillsättandet av . Del har sagts här att det var tillnackdel att parterna inte själva hade drivit förhandlingarna i botten, sommassmedia brukar uttrycka det, och att förutsättningarna för skulle ha varit bättre om man hade fått färdigt.