bet · GA01SoU9 · 1986-12-31 00:00:00 — Utskottet tar i det följande upp frågan om vissomformulering av den föreslagna 18 § smittskyddslagen. Detta medför emellertidinte någon ändring i vad som sagts. I motion 1986/87:Sol03 av m.fl. (c)hemställs att beslutar att ge 18 § smittskyddslagen den utformningsom motionärerna föreslår (yrkande 3). Motionärerna anser propositionensformulering olycklig genom att 'varje myndighet" ålagtsuppgiftsskyldighet. Denna bör enligt motionärerna inskränkas till demyndigheter som nämns i motiveringstexten i proposittonen (s. 32), dvs.myndigheter inom , hälso- och sjukvården, polisen, kriminalvårdenoch försvaret. Även beträffande denna motion anförs avkonstitutionsutskottet att förslaget syftar till att ge de föreslagnalättnaderna i sekretessen minsta möjliga integritetskränkande effekt och attutskottet från de synpunkter det har att företräda inte har några invändningarmot förslaget. tionsutskottetbör det ankomma på socialutskottet att göra den närmare SoU 1986/87:9materiella prövningen därav. delar motionärernas uppfattning attpropositionens förslag till 18 § i denna del fått en alltför generellformulering. En inskränkning i skyddet för den personliga integriteten måstesom utskottet ovan anfört begränsas till det absolut nödvändiga. Ipropositionen (s, 32) anförs att samttiga myndigheter avses men attskyldigheten i praktiken främst torde beröra myndigheter inom hälso- ochsjukvården samt . Därutöver anges myndigheter inom polisen,kriminalvården och försvaret. Beträffande den kommunala familjerådgivningenbör enligt propositionen uppgifter inhämtas från denna verksamhet endast dådet är absolut nödvändigt. Utskottet gör för sin del den bedömningen att det intefinns tillräckliga skäl att låta uppgiftsskyldigheten omfatta alla myndigheteroavsett karaktären på deras verksamhet. Som framgår av propositionen är detfrämst inom hälso-och sjukvården och inom som det kan finnasuppgifter som behövs för smittskyddsverksamheten och som enligt nuvaranderegler inte kan lämnas ut. Smittskyddsläkaren kan emellertid ha behov avuppgifter även från annat häll, t, ex, om vistelseort och familjeförhållanden.Det skulle enligt utskottets mening föra för långt att i själva lagtexten angealla de myndigheter och verksamhetsgrenar inom myndigheter där uppgiftsskyldighetgentemot smittskyddsläkaren bör föreligga. Utskottet har därför stannat för att föreslå en mergenerellt utformad avgränsning av kretsen myndigheter. Utskottets lagförslagframgår av bilaga 2 till detta betänkande. Utskottet föreslår sålunda att uppgiftsskyldighetenbegränsas till myndigheter som genom sin verksamhet fär kännedom om uppgifterav betydelse för smittskyddsverksamheten. Härmed avses att det skall vara frågaom uppgifter som en myndighet får kännedom om till följd av sin reguljäraverksamhet och inte t, ex, sådana uppgifter som mera av en tillfällighet kommertill en myndighets kännedom. Inte heller avses en myndighetspersonaladministrativa och personalsociala verksamhet. Verksamheter somföretagshälsovård eller studerandehälsovärd räknas däremot till hälso- ochsjukvård. Den kommunala familjerådgivningen bör enligt utskottets mening inteutnyttjas för inhämtande av uppgifter annat än om det är fråga om uppgifter avstor betydelse för smittskyddsverksamheten och det är omöjligt försmittskyddsläkaren att få uppgifterna på annat sätt. Paragrafen har till följd av den nu föreslagna ändringengetts en annorlunda utformning än i propositionen. Någon annan saklig ändringän den nu diskuterade är emellerttd inte avsedd. Utskottet föreslår sålunda att med anledning avpropositionen och mofion Sol03 (c) yrkande 3 antardet av utskottet framlagdaförslaget fill lydelse av 18 § smittskyddslagen. I propositionen föreslås införande av en ny 28 § ismittskyddslagen enligt vilken smittskyddsläkaren skall underrätta berördsocialnämnd, polismyn- ,q dighet ochskyddskonsulent om att han anmanat en person att följa SoU 1986/87:9föreskrifter som en annan läkare har meddelat. Om de nämnda myndigheterna isin verksamhet uppmärksammar förhållanden som tyder på att den anmanade inteföljer föreskrifterna skall de i sin tur underrätta behörig smittskyddsläkare.Enligt den föreslagna paragrafens tredje stycke får smittskyddsläkaren låta bliatt skicka underrättelse om han bedömer att den inte behövs. När han anser attmyndigheternas medverkan inte längre behövs skall han meddela myndigheternadetta. Syftet med 28 § är att förbättra smittskyddsläkarens möjligheter attkontrollera att de smittade följer de föreskrifter som de fått. Enförutsättning för paragrafens tillämpning är att regeringen föreskrivit detbeträffande en viss venerisk sjukdom. Av motiveringstexten framgår att härmedendast avses infektion av HTLV-III, I motion 1986/87;Sol01 av m.fl. (fp)hemställs att ger 28 § smittskyddslagen den utformning som föreslås imotionen (yrkande 2). I motionen betonas att sekretessgenombrottet måste görasså snävt som möjligt. Därför bör det inte enbart i motivtexten utan även ilagtexten markeras att smittskyddsläkaren för varje särskilt fall skall prövaom en information enligt denna bestämmelse än ändamålsenlig. Motionärernaföreslår att det i stället för regeringens förslag om en skyldighet attunderrätta polis, socialtjänst och övervakare modifierad genom en rätt attunderlåta sådan underrättelse om läkaren inte anser den behövlig, bör införasen möjlighet för läkaren att ge sådan underrättelse, anför i sitt yttrande att det intekan riktas någon principiell invändning mot den lösning som valts iproposittonen. konstaterar att om man i stället nöjersig med att öppna en möjlighet för smittskyddsläkaren att underrätta berördamyndigheter en ändring måste göras i sekretesslagen. ankommer det i första hand på socialutskottet att göraden sakliga bedömningen. delar regeringens och mottonärernasbedömning att underrättelseförfarandet inte skall vara rutinmässigt och attsmittskyddsläkaren för varje enskilt fall har att bedöma om en underrättelsekan underlåtas. Utskottet konstaterar emellertid att sekretesslagensregelsystem är sådant att en uppgift som skyddas av hälso- och sjukvårdens ochsocialtjänstens stränga sekretess i princip inte får lämnas ut till annanmyndighet annat än då det finns en i lag eller förordning stadgad skyldighetatt lämna uppgiften. Detta framgår av 14 kap. 1 § sekretesslagen. Om man baravill öppna en möjlighet att efter en individuell bedömning utlämna uppgifterkrävs en ändring i sekretesslagen. Mot denna bakgrund finner utskottet det tillräckligt attunderstryka de motivuttalanden som görs i proposittonen om attsmittskyddsläkaren bör göra en individuell bedömning av patienten och hanssituation innan uppgifter inhämtas och att rutinmässigt inhämtande av uppgifterbör undvikas. Utskottet fillstyrker propositionens förslag fill lydelse av 28 §smittskyddslagen och avstyrker motion 1986/87:Sol01 (fp) yrkande 2, övrigasekretessfrågor SoU 1986/87:9 I propositionen föreslås ett tillägg till 7 kap, 19 §sekretesslagen. Härigenom kommer sekretess att råda hos polisen för sådanauppgifter om en enskild person som polisen får del av i sin verksamhet med attbistå smittskyddsläkaren enligt smittskyddslagstiftningen. I motion 1985/86:K409 av i (fp)hemställs om en ändring av 7 kap. 19 § sekretesslagen så att den också kommeratt omfatta ärenden om handräckning enligt smittskyddslagen. Enligt utskottets mening är det betydelsefullt att bl.a.uppgifter om att någon är bärare av HTLV-III-smitta skyddas av sekretess ihandräckningsärenden och andra biståndsärenden hos polisen. Utskottettillstyrker sålunda den i propositionen föreslagna ändringen av 7 kap. 19 §sekretesslagen. Utskottet delar uppfattning att motion1985/86:K409 (fp) är tillgodosedd genom propositionens förslag. I motion 1985186:K415 av m.fl. (c) hemställs attriksdagen beslutar att eventuella hinder i sekretesslagen för attsmittskyddslagen skall kunna tillämpas undanröjs. Även i fråga om denna motion delar utskottet den avkonstitutionsutskottet gjorda bedömningen att motionen fär anses fillgodoseddgenom propositionens förslag. Med hänvisning härtill avstyrks motion K415 (c), I propositionen föreslås vidare en ändring i 37 § lagen(1974:203) om kriminalvård i anstalt. Härigenom åläggs hälso- ochsjukvårdspersonalen vid en kriminalvårdsanstalt skyldighet att tillstyresmannen vid anstalten lämna ut uppgifter att en intagen vid anstaltenlider av en sådan smittsam sjukdom som avses i smittskyddslagen. Detta skalldock bara ske om det behövs med hänsyn till fara för att smittan skall spridas.Av den föreslagna lagtexten framgår att hälso- och sjukvårdspersonalen inomkriminalvården skad underrätta styresmannen att en antagen lider av en smittsamsjukdom om det behövs med hänsyn till faran för att smittan skall spridas. Imotiveringstexten i propositionen anges emellertid (s. 41) att hälso- ochsjukvårdspersonalen utan hinder av den sekretess som annars gäller inom hälso-och sjukvården till styresmannen får lämna ut sådana uppgifter. Utskottet har ovan (s. 11) konstaterat att enförutsättning för att en uppgift som skyddas av hälso- och sjukvårdssekretessenskall få lämnas ut i princip är att det föreligger en uppgiftsskyldighet. Dennämnda formuleringen på s. 41 i propositionen skulle möjligen kunna uppfattassom att det i detta fall inte skulle vara fräga om en skyldighet för denangivna personalen att underrätta styresmannen. Utskottet vill därförunderstryka att underrättelseskyldighet föreligger så snart det finns risk försmittspridning. Utskottet konstaterar vidare att den föreslagna 37 §endast gäller hälso- och sjukvårdspersonalens underrättelse till styresmannen. Det ankommer sedan på styresmannen att ta ställning till frågan om information till berörd personal. I propositionen anges (s. 1 och 41) att styresmannen skall infor mera berörd personal i den utsträckning det behövs för vården av den intagne. Formuleringarna kan möjligen uppfattas som att styresmannens bedömning skall utgå från den intagnes behov av vård. Utskottet vill därför 22 framhållaatt bedömningen av i vad mån styresmannen skall underrätta SoU 1986/87:9 annanpersonal måste utgå från de förutsättningar som i allmänhet gäller för Utöver det nu anförda har utskottet inte någonerinran mot propositionens förslag i denna del. Vård av smittade narkotikamissbrukare Enligt 12 § smittskyddslagen år den som har anledning antaatt han lider av venerisk sjukdom skyldig att söka läkare och underkasta sigden undersökning och behandling som behövs. Han skall följa de föreskriftersom läkaren meddelar om sjukdomens vidare behandling och om åtgärder för atthindra spridning av smitta. Bestämmelsen innebär att den som haft könsumgängemed någon som han vet är smittad med HTLV-III-virus får anledning anta att hansjälv blivit smittad. Detsamma gäller den som brukat en injektionsspruta somhan vet kan föra smitta. I dessa fall inträder en skyldighet att söka läkareför provtagning och en skyldighet att följa läkarens föreskrifter för atthindra smittspridning. Om nägon åsidosätter sin skyldighet enligt 12 § kan han avden smittskyddsläkare som finns i varje landsting anmanas att söka läkare ochunderkasta sig undersökning och behandling eller, om det behövs, anmanas attfölja de föreskrifter som läkare kan ha meddelat honom (13 §), Om någon underlåter att följa smittskyddsläkarens anmaningkan besluta att han skall inställas hos läkare för undersökningoch behandling eller, om det finns grundad anledning befara att han skallsprida smitta, länsrätten besluta att han skall intas pä sjukhus (14 § förstastycket). Enligt 16 § smittskyddslagen får den som tvängintagits påsjukhus kvarhållas och ges nödvändig vård till dess grundad anledning befaraatt han skall sprida smitta inte längre föreligger. Polishandräckning kan lämnas för att verkställa ett beslutom inställelse hos läkare eller tvångsintagning på sjukhus och för att hämtanågon som avvikit frän sjukhuset (25 §). Beslut om utskrivning av den som tvängsintagits pä sjukhusmeddelas av överläkare eller motsvarande läkare. Ett beslut varigenom nägonvägrats lämna sjukhuset kan överklagas hos länsrätten (21 §), beslut om inställelse hos läkare ochlänsrättens beslut om tvångsintagning pä sjukhus kan överklagas hoskammarrätten. Besluten gäller dock om inte annat anges. Regeringen beslutade att tillkalla en särskildutredare (fid, statsrådet ) att göra en översyn avsmittskyddsförfattningarna. Utredaren antog namnet smittskyddskot/imittén.Kommittén överlämnade betänkandet Om smittskydd (SOU 1985:28). Idetta lades bl. a. fram ett förslag till ny smittskyddslag. Enligt förslagetskall samtliga sjukdomar som regleras i den nya lagstiftningen kallasallmänfarliga. Särregleringen av veneriska sjukdomar föreslås upphöra.Utredaren har inte tagit ställning till om AIDS bör ingå som en allmänfarligsjukdom i den nya smittskyddslagen. 1** 1986/S7. 12sa/nl. lats ochbereds i . Det är ovisst när ett SoU1986/87:9 förslag till ny lagstiftning kan läggas fram. Bestämmelser om tvångsvård av missbrukare finns i lagen(1981:1243) om värd av missbrukare i vissa fad (LVM). Enligt 2 § LVM kan densom till följd av fortgående missbruk av alkohol eller narkotika är i trängandebehov av värd för att komma ifrån sitt missbruk och värdbehovet inte kantillgodoses enligt socialtjänstlagen (1980:620) eller annan lag oberoende aveget samtycke beredas vård enligt LVM, förutsatt att också någon av desituationer som beskrivs i 3 § föreligger. Av 3 § LVM framgår att vård färbeslutas, om den enskilde till följd av missbruket utsätter sin fysiska ellerpsykiska hälsa för allvarlig fara eller om han till följd av missbruket kanbefaras komma att allvarligt skada sig själv eller någon närstående. Länsrättenbeslutar om beredande av vård med stöd av LVM (4 §). Vården skall enligt 7 §LVM upphöra så snart syftet med vården är uppnått och senast efterdet att vården påbörjades. Vårdtiden får dock förlängas med högst ,om den intagne till följd av sitt hälsotillstånd behöver ytterligare vård ellerom det finns andra synnerliga skäl för förlängning (16 §), Beslut omföriängning meddelas av styrelsen vid den institution där missbrukaren ärintagen. Socialheredningen (S 1980:07) arbetar meden utvärdering av LVM. Ett betänkande i dessa frågor beräknas bli klartsommaren . I propositionen föreslås vissa ändrade regler när detgäller narkotikamissbrukare som tvångsintagits på sjukhus enligtsmittskyddslagen. Som ett tillägg till 16 § smittskyddslagen föreslås attintagen som är narkotikamissbrukare kan få föras över till en institution därhan kan beredas lämplig vård och behandling för missbruket. Beslut om överföringfattas av den överläkare eller motsvarande läkare vid sjukhuset som ansvararför den intagne. Förutsättning för överflyttning är att den intagne självmedger det. Vid vistelsen anses intagningen på sjukhuset bestå. Devårdinstitutioner som i första hand bör komma i fråga är enligt propositionendels behandlingshem för narkotikamissbrukare, dels de hem för missbrukarvårdsom avses i 11 § LVM, Eftersom vården och behandlingen vid institutionen skerfrivilligt har det inte satts någon gräns för hur länge vården får pågå. Detförutsätts att vistelsen pågår så länge att syftet med behandlingen kan uppnås(prop. s. 31). Enligt förslaget skall föreskrifterna i 16 §smittskyddslagen om kvarhållande och tvångsvård inte tillämpas vid vistelsenvid institutionen. Tillämpningen av dessa föreskrifter bör enligtpropositionen som vara begränsad till fall då tvängsingripande krävsför att få till stånd den sjukhusvård som krävs från smittskyddssynpunkt (prop.s. Handräckningreglerna i 25 § smittskyddslagen bör dock kunna tillämpasför att återföra någon till sjukhuset. Behovet av att överföra någon som tvångsintagits påsjukhus enligt smittskyddslagen har bedömts föreligga endast vid den veneriska sjukdomen infektion av HTLV-III (prop. s. 31). I 16 § tredje stycket i förslaget anges därför att bestämmelserna endast får tillämpas om regeringen har föreskrivit det beträffande en viss venerisk sjukdom. Bestämmelserna förutsätter alltså '* attregeringen fattar beslut om att bestämmelserna skall tillämpas på SoU1986/87:9 infektton av HTLV-III. I moUon 1986/87:Sol01 av m.fl. (fp)hemställs att ger regeringen till känna vad som anförts i motionen omén skyndsam utredning av lagregleringen av tvångsingripanden vidHTLV-Ill-smitta (yrka/ide 3). Motionärerna förklarar att man hyser starktveksamhet till om det över huvud taget kan vara ändamålsenligt att använda denform av tvångsåtgärd som tvångsintagning på sjukhus innebär. Mot bakgrund avatt det ännu inte finns någon känd terapi mot HTLV-III-smitta anser motionärernadet olämpligt att spärra in en misskötsam smittbärare på ett sjukhus. Omtvångsingripande bedöms vara nödvändigt bör i stället andra institutionerkomma i fråga. Mycket talar enligt motionärernas mening för att frågan börregleras inte i smittskyddslagen utan i LVM eller i särskild lag. Motionärernaanser att frågan bör utredas men man är beredd att som tillfälligförbättring av smittskyddslagen acceptera den av regeringen föreslagnaändringen av 18 § smittskyddslagen (16 § torde avses). Motionärerna föreslårdock att skall ge regeringen till känna att frågan omlagreglering av det tvång som undantagsvis kan behövas i kampen motHTLV-III-smittan bör tas upp till förnyad prövning och att socialberedningenbör behandla denna fråga med förtur. Utskottet gör följande bedömning. Varken den gällande smittskyddslagen eller LVM har skapatsför att reglera förutsättningarna eller formerna för värd av människor somsmittats av HTLV-III-virus. De särskilda problem som följer av att man här haratt göra med en livslång sjukdom mot vilken det inte finns någonbot kunde inte förutses vid dessa lagars tillkomst. Det är mot denna bakgrundinte särskilt förvånande att brister kan konstateras i såvälsmittskyddslagstiftningen som den lagstiftning som reglerar värden avnarkotikamissbrukare när det gäller tillämpningen pä AIDS-sjuka och dem sominfekterats med HTLV-III-virus. Det kan självfallet diskuteras om vård enligtsmittskyddslagen bör genomföras pä sjukhus om det gäller smittade som intesjälva har några sjukdomssymptom. Ä andra sidan ter sig sjukhus ändå som detmånga gånger lämpligaste alternativet med hänsyn till den medicinska ochpsykologiska sakkunskap som där finns tillgänglig. Utskottet delar emellertiduppfattningen att man måste försöka finna vårdformer som bättre beaktar deAIDS-sjukas speciella situation. Det nu framlagda propositionsförslaget bör enligtutskottets mening ses som ett uttryck för en sådan strävan mot en för HTLV-III-smittade mera lämpligt utformad vård. Det är välkänt att injektionsmissbruk innebär allvarlig risk för spridning av HTLV-III-virus. En smittad narkotikamissbru kare mäste därför kunna få adekvat hjälp att komma ifrån sitt beroende så att man inte längre behöver befara att han skall sprida smittan vidare. Värd enligt smittskyddslagen bör inte pågå än absolut nödvändigt. Utskottet ser därför med tillfredsställelse att regeringen nu föreslår en möjlighet att låta en HTLV-III-smittad narkotikamissbrukare som själv medger detta få vård på ett behandlingshem för narkotikamissbrukare eller j Utskottet ställer sig visserligen SoU1986/87:9 frågan om det på är en lämplig ordning att låtatvångsvård fortgå enligt smittskyddslagen medan den smittade vårdas inomsocialtjänsten. I avvaktan på resultatet av socialberedningens arbete medutvärdering av LVM samt de pågående övervägandena i rörandeny smittskyddslagstiftning anser emellertid utskottet propositionens förslagvara en ändamålsenlig lösning. Utskottet tillstyrker sålunda propositionensförslag till tillägg i 16 och 25 §§ smittskyddslagen. Syftet med motion SolOl (fp) yrkande 3 får ansestillgodosett genom vad utskottet nu anfört och avstyrks därför. Rättslig prövning av beslut enligt smittskyddslagen I motion I986/87:Sol02 av m.fl. (vpk) hemställsatt hos regeringen skall begära förslag till regelbundet återkommanderättslig prövning av tvångsåtgärder som företagits med stöd av smittskyddslagen(yrkande 4). Motionärerna anför att läget rörande smittskyddslagens tvångsmomentär otillfredsställande ur fri- och rättighetssynvinkel och att en ändring måsteske. Då HTLV-III-infektion inte kan hävas, riskerar man att personer kantvångsförvaras . Motionärerna anser att en återkommande rättsligprövning måste föreskrivas. I motion 1986l87:Sol03 av m.fl. (c)hemställs att beslutar om sådan ändring i förslaget tillsmittskyddslag att möjligheter öppnas till om- och överprövning av länsrättensbeslut i enlighet med vad som anförs i motionen (yrkande 2). Motionärernakonstaterar att smittskyddslagen till skillnad från exempelvis LSPV och LVMsaknar stadganden om överprövningsmöjligheter liksom tidsgränser för omprövningav tvångsvårdsbeslutet. Eftersom HTLV-III-infektion enligt vad vi nu vet ärlivslång och kraven på ett förändrat livslångt beteende därför måste bli storaanser motionärerna det rimligt att reglera ocksä formerna för överprövning avbeslut rörande tvångsvård på sjukhus eller annan institution. En sådan ordningöverensstämmer också, anförs det vidare, med de principer som i övrigt präglarden lagstiftning som ger samhället rätt att ingripa på bekostnad av enskildamänniskors integritet. Vård enligt smittskyddslagen kan överklagas genom besvär iföreskriven ordning. Sålunda kan beslut om tvångsinställelse hosläkare överklagas till kammarrätten (33 § smittskyddslagen). Länsrättens beslutom tvångsintagning på sjukhus kan också överklagas till kammarrätten (33 §förvaltningsprocesslagen [1971:291]). Den som av läkare vägras att lämna detsjukhus där han intagits för vård enligt smittskyddslagen kan överklaga dettabeslut till länsrätten (21 § smittskyddslagen). Reglerna om besvär bygger på att den som är missnöjd medett beslut själv tar initiativet till en prövning i högre instans. Någonbestämmelse om automatisk överprövning eller regelbundet återkommandeomprövning finns inte i smittskyddslagen. En bestämmelse om omprövning med vissa tidsintervall finnsdäremot i lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk värd i vissa fall (LSPV). Enligt 20a § LSPV skall sålunda överläkaren, när en patient vårdats på SoU 1986/87:9sjukhus med stöd av LSPV och läkaren finner att patientenbehöver fortsatt sådan vård, anmäla detta till utskrivningsnämnden ochdärvid ange skälen för sitt ställningstagande. skall, omden finner skäl därtill, ta upp frågan om utskrivning eller försöksutskrivning.Överläkaren skall efter den första anmälan göra motsvarande anmälan var sjättemånad så länge patienten vårdas på sjukhuset. Bestämmelsen tillkom våren 1982på förslag av socialutskottet med anledning av bl. a. vissa motioner ochmotiverades framför allt av rättssäkerhetsskäl (SoU 1981/82:53). En annan konstruktion finns i LVM, enligt vilkentvångsvärden är begränsad fill högst med en möjlighet tillförlängning om ytterligare högst i vissa fall. Utskottet gör följande bedömning. Överprövning av beslut om tvångsåtgärder enligtsmittskyddslagen förutsätter ett initiattv från den smittade själv. En personsom konstaterats vara smittad med HTLV-III-virus är såvitt man för närvarandekan bedöma smittbärare under resten av sitt liv. Nuvarande regler innebär atten HTLV-III-smittad i princip kan berövas sin frihet utangarantier för att frågan om behovet av tvångsvård regelbundet prövas. Utskottetdelar den i motionerna framförda uppfattningen att detta är otillfredsställandefrån rättssäkerhetssynpunkt. Det finns enligt utskottets mening starka skäl somtalar för att införa någon form av obligatorisk återkommande prövning avbehovet av fortsatta tvångsåtgärder. Över huvud taget måsterättssäkerhetsfrågorna ägnas särskild uppmärksamhet om smittskyddslagenfortsättningsvis skall tillämpas på HTLV-III-infektion. Smittskyddslagstiftningen övervägs iregeringskansliet. Utskottet har i flera sammanhang understrukit att arbetetmed en ny smittskyddslagstiftning måste bedrivas skyndsamt (se SoU 1985/86:4,SoU 1985/86:15 och SoU 1985/86:25).