bet · GA01BoU1 · 1986-12-31 00:00:00 — Enligt 21 § skogsvårdslagen får regeringen eller myndighetsom regeringen bestämmer meddela föreskrifter om den hänsyn som skall tas tillnaturvårdens intressen vid skötseln av skog, såsom i fråga om hyggens storlekoch utläggning, beståndsanläggning, kvarlämnande av trädsamlingar och skogsbilvägarssträckning. En förutsättning för bemyndigandet är att föreskrifterna inte ärså ingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras. Någonersättningsrätt för skada genom restriktioner enligt skogsvårdslagen finnsnämligen inte. Med stöd av bemyndigandet i lagen har meddelatföreskrifter och allmänna råd till skogsvårdslagen (SKSFS 1986:6). Däridetaljeras en rad olika hänsynstaganden som berör inte bara skogen ochvegetafionen som sådan utan även stigar, inägor, kulturhistoriska objekt,dikning m.m. Föreskrifterna ansluter i sak till uttalandena i den nyssnämndapropositionen. Föreskrifterna skall som nämnts följas utan att ersättningsrättuppstår. Det får dock beaktas att föreskrifterna i flera avseenden är flexibeltutformade och att den grundläggande begränsningen - att avsevärt-gränsen intefår passeras - medför att det finns ett tolkningsutrymme rörande hurföreskrifterna skall tillämpas i enskilda fall. Detta framgår av proposition1974:166. Där anförs också följande (s. 108): Ägare av skogsmark är emellertid skyldig att tåla sådanaav naturvårdshänsyn betingade restriktioner som inte avsevärt försvårarrationellt skogsbruk. Föreskrifter om konkreta åtgärder av det slag som enligtvad jag förut utvecklat bör iakttas i skogsbruket av hänsyn till naturvårdenkan självfallet inte grunda rätt till ersättning. Det gäller bl. a. vissaåtgärder såsom kvarlämnande av träd eller trädridåer i anslutning till bebyggelseoch vattendrag och på impediment samt anpassning av hyggesgeometrin tilllandskapsformen. På samma sätt bör kunna genomföras sådana begränsningar ikalhyggesytornas storlek eller jämkningar i hyggenas förläggning ellerrum som är möjliga bl. a. med hänsyn till skogsbeståndets ålder ochskogstillståndet i övrigt. Medför det i skogsvårdslagen uppställda kravet påjämn avkastning att skogen på en fastighet inte får avverkas vid önskadtidpunkt, kan givetvis av naturvårdsskäl betingade restriktioner av motsvarandeinnebörd inte grunda rätt till ersättning. Detsamma torde i regel gälla i frågaom förbud mot s. k. hyggesplöjning eftersom ett sådant förbud oftast har endastmarginell betydelse för markägaren. För att närmare bestämma om en viss restriktion innebäratt avsevärt-gränsen överträds fordras ställningstagande till bl.a. följandefrågor. Är gränsen beloppsmässig så att restriktioner som innebär endast mindrebetydande beloppsmässiga skadeverkningar alltid är ersättningsfria eller omväntmer betydande skadebelopp alltid skall ersättas? Skall skadeverkningarnaställas i relation till en markägares eller rättighetsinnehavares övrigaresurser och således ersättas efter en viss procentsats e.d? Med vilken enhetskall i sådant fall skadan jämföras? Påverkas bedömningen av skadans storlek avposifiva eller negativa verkningar av restrikfioner på mark som ligger utanförrestriktionsområdet? För skogsbrukets vidkommande har de ställda frågornadelvis besvarats i rättspraxis. I rättsfallen NJA 1981 s. 3411 BoU1986/87:1 75 Skyldighet all lösa mark och utge ersättning och II bedömdes frågor om ersättning i tvåfall åt innehavare av särskild rätt som genom förordnanden enligt NVL fåttavverkningsrätt inskränkt. Fallen, som båda rörde avverkningsförbud meddeladeföre ändringar i NVL och skogsvårdslagen, har i PBL-sammanhanguppmärksammats av lagrådet (prop. s. 217) och kommenterats i propositionen(s. 389). Högsta domstolens majoritet uttalade i de båda fallen bl.a. följande. Expropriationsrättsliga grundprinciper medför att ett relativtsynsätt skall anläggas. Frågan om en viss skada är ersättningsgill eller inteskall bedömas i förhållande till den ekonomiska bärkraften hos den enhet tillvilken skadan skall relateras. Uttalandena i proposition 1972:111 bil. 335om bagatellartade skador medför dessutom att skadan inte i absoluta tal fårframstå som obetydlig. Den enhet med vilken skadan skall jämföras är - medtillämpning av uttalanden av lagrådet vid tillkomsten av NVL (prop. 1964:148 s.150) -den ekonomiska enhet i vilken restriktionsområdet ingår. I de aktuellafallen ansågs den ekonomiska enheten vara resp. avverkningsföretag. I bådafallen hade resp. markägare genom trädköpskontrakt sålt avverkningsrätt förvissa rotposter eller visst antal träd till ett bolag, vars totala rätt enligtresp. kontrakt sålunda bestämdes vara relateringsenhet. Situationen i de båda HD-fallen var så till vida speciellatt den gällde innehavaren av en särskild rätt och inte en markägare, som själveller genom en förvaltare sköter sin skog och därvid drabbas av restriktioner.Enligt HD:s uttalanden gäller dock generellt att det är vederbörande sakägaresekonomiska enhet som skadan skall jämföras med. Frågan om vilken enhet som enskada skall relateras till har i ett sådant vidare perspektiv tagits upp såväli motiven till motion 69 (c) yrkande 10 som ay jordbruksutskottet i dessyttrande. föreslår att bostadsutskottet prövar möjlighet enatt relatera intrånget till ett snävare fastighetsbegrepp än vad begreppenekonomisk enhet resp. brukningsenhet innebär. anser att den enhet med vilken skadanskall jämföras i fråga om skogsbruket bör vara en behandlingsenhet, dvs. ettskogsbestånd eller flera mindre bestånd, som avses bli behandlade med sammaåtgärd . Beståndsindelningen får i detta sammanhang bedömas enligtnormala fackmannamässiga grunder. Att en behandlingsenhet skall ligga tillgrund för bedömningen av om kvalifikationsgränsen överskridits eller ej börklargöras genom att ersättning enligt bestämmelsen anges utgå om skadan medföratt pågående markanvändning avsevärt försvåras inom berörd del av fastigheten. När det avgjorts hur stor den berörda delen är återståratt bestämma hur stor restriktion som på den delen får tålas utan ersättning.Lagrådet anförde i sitt yttrande över lagrådsremissen med förslag till PBL, atten kvalifikationsgräns på inte kunde anses vara oförenlig med vad somenligt tidigare praxis och lagstiftning ansetts godtagbart. Utskottet anser atten fastighetsägare endast skall behöva tolerera ett intrång som ärbagatellartat för honom och därför kan en fast procentsats inte anges. Entoleransgräns på inom berörd del får anses vara den högsta som i något faUskall behöva accepteras. Den gäller om den berörda delen representerar ett ipengar litet belopp. Representerar den ett högt värde, är det en i relativa talväsentligt mindre BoU1986/87:1 75 Skyldighet an lösa mark och utge ersättning värdenedsättningfastighetsägaren behöver tåla. Ett för ägaren i absoluta tal stort belopp kanaldrig vara bagatellartat. Det relativa betraktelsesättet innebär attersättningströskeln uttryckt i absoluta belopp ligger högre för ett stortskogsbolag än för en liten skogsägare. Storskogsbruket har vanligen störrebestånd och avverkningsenheter än privatskogsbruket. Vad som ter sig sombagatellartat för ett skogsbolag är ofta ett stort intrång för en privatskogsägare. Storskogsbrukets gängse indelning i behandlingsenheterinnebär att mindre områden med avvikande skogsfillstånd förs till det omgivandeeller angränsande beståndet. En strikt indelning i biologiska bestånd görsalltså inte då åtgärder bestäms. När det skall avgöras vad som skall hänförastill berörd del inom storskogsbruket skall följakfiigen den vanligen tillämpadeomfattningen och generaliseringen av behandlingsenheter utgöra grund förbedömningen. Det bör beaktas att ersättningsreglerna avseende skogsmarkställer kommunerna inför tillämpningsproblem som de inte tidigare haftbefattning med. För lösningar av konkreta tillämpningsfrågor villbostadsutskottet hänvisa fill tidigare nämnda föreskrifter- somger vägledning när det gäller att bedöma vilka hänsynstaganden som bör iakttasav markägare utan rätt fill ersättning - och fill skrift (SNVRR 1984:4) Beräkning av ersättningar för naturvårdsintrång inom skogsbruket -allmänna råd. BoU 1986/87:1 75 Skyldighet an lösa mark och utgeersättning 15.5.6.7 Avsevärt försvåras: tillämpningen för jordbruket Beträffande avsevärt-gränsen i fråga om jordbruket finnsskäl att erinra om de hänsynsregler som gäller enligt 6 a§ lagen om skötsel av jordbruksmark. Liksom i fråga om motsvarandehänsynsregler för skogsbruket gäller att skötselföreskrifter meddelade avregeringen eller den myndighet regeringen bestämmer inte får vara så ingripandeatt pågående markanvändning avsevärt försvåras. Enligt de av lantbruksstyrelsenmeddelade föreskrifterna (intagna i lantbruksstyrelsens allmänna råd 1984:1)gäller bl. a. skyldighet att i vissa fall bevara åkerholmar, odlingsrösen,stenmurar, skyddsplanteringar, alléer, våtmarker och mindre ytvatten m. m.Föreskrifterna är vägledande för vilka ingripanden som är möjliga utan attavsevärt-gränsen kan anses ha överskridits. I likhet med de principer somutskottet berört i fråga om skogsbruket, innebärande bl. a. att fastighetsägareendast skall behöva tåla ett intrång, som är bagatellartat för honom, anserutskottet att inte heller för jordbrukets vidkommande ett så vitt begrepp somhela brukningsenheten bör komma i fråga. Med den berörda delen avses härnärmast det åkerskifte eller den äng som framstår som en brukningsmässigtavgränsad del. 15.5.6.8Avsevärt försvåras: tillämpningen för skyddsvärda byggnader Enligt propositionen är en av anledningarna till attinföra ersättningsregler rörande bevarandet av särskilt värdefulla byggnader -för vars vidmakthållande ersättning i vissa fall kan utgå endast efteren byggnadsminnes- förklaring-att aktiva skyddsåtgärder skall kunna fordras. Bl.a. skall särskild merkostnadskrävande arbetsteknik kunna krävas. Enligt utskottets mening torde demerkostnader som kan bli följden av skyddsbestämmelser ofta balanseras av etthögre fastighetsvärde. Skyddsbestämmelser för kulturhistoriskt värdefullabyggnader kan innebära t. ex. särskilda krav på materialval och färgsättning.Ofta innebär inte sådana krav att några nämnvärda extrakostnader uppkommer förfastighetsägaren. Kraven grundar då heller inte någon rätt till ersättning. Hävdas däremot krav på särskilt kostnadskrävandematerialval eller krav på underhåll av ett byggnadsbestånd som ägaren inte kannyttiggöra leder detta ofta till ersättningsskyldighet för kommunen. Detsammabör också gälla om fastighetsägaren till följd av skyddsbestämmelser tvingasuppföra en annan byggnad för att tillgodose en verksamhet som han bedriver påfastigheten. I övrigt bör de principer som utskottet uttalat i fråga omskogs-och jordbruket kunna i fillämpliga delar överföras även till ersättningsbedömningarrörande skyddsvärda byggnader. BoU1986/87:1 75 Skyldighet att lösa mark och utge ersättning Som framgått förut föreslås i propositionen att allabeslut som kan medföra ersättning för de angivna kvalificerade skadorna och somfattas bör beaktas när det gäller att avgöra omkvalifikationsgränsen överskridits eller ej genom det senaste beslutet. Deändringar som utskottet förespråkat i fråga om utformningen avkvalifikationsgränserna medför att de skador, vars sammanlagda verkan skallbeaktas, måste avse samma del av fastigheten. Om exempelvis marklov förstvägras för trädfällning inom en viss del av fastigheten och därefter vägras fören annan del som inte ingår i samma behandlingsenhet, skall skadorna sålundainte ackumuleras. I motion 1985/86:Bo518 (c) begärs att även skador som kanuppkomma enligt NVL och skogsvårdslagen skall beaktas enligtackumuleringsregeln. Regleringen i PBL och NVL samt de hänsynsregler enligtskogsvårdslagen och lagen om skötsel av jordbruksmark som utskottet berörtförut (avsnitten 15.5.6.6 och 15.5.6.7) kan i vissa situationer användas påsamma områden oeh för liknande ändamål. Ett beslut enligt en av lagarna kanföljas av beslut enligt någon av de andra. Det vore enligt utskottets meningstötande om lagstiftningen utnyttjades på ett sådant sätt att enfastighetsägare genom skilda på varandra följande restriktioner enligt olikalagstiftning tvingades acceptera ett större intrång än om skadan bedömts i ettsammanhang. I vissa situationer är det dock ofrånkomligt att restriktionerbeslutas med stöd av skilda lagar och med ett visst tidsmellanrum. mening bör därför ackumuleringsregeln i PBL kompletteras så atthänsyn tas även till skador enligt annan lagstiftning. En förutsättning ärgivetvis att det är fråga om sådana skador som kan relateras till den del avfastigheten som berörs av en skada enligt 14 kap. 8 § första stycket 1-5 PBL. De skador genom restriktioner enligt annan lagstiftningsom det enligt utskottets mening ligger närmast till hands att beakta är de somkan uppkomma genom vissa beslut enligt NVL. Såväl i beslut om bildande avnaturreservat som naturvårdsområde skall anges de inskränkningar i rätten attförfoga över fasfighet som befinns nödvändiga för att trygga ändamålet medbeslutet, såsom förbud eller föreskrifter rörande bebyggelse, uppodling,plantering och avverkning m.m. Ägare får också förpliktas att tåla intrånggenom röjning, plantering m.m. (8, 9, 11 och 19 §§ NVL). Graden av inverkangenom restriktioner av detta slag på den pågående markanvändningen äravgörande för om det är ett naturreservat eller naturvårdsområde som bör inrättas.Enligt utskottets mening är det naturligt att beakta skador av detta slag vidbedömningen av om ett beslut enligt PBL medför att kvalifikationsgränsenöverskrids. De föreskrifter om hänsynstagande till naturvårdensintressen som utfärdats av resp. lantbruksstyrelsen med stöd avbemyndigandena i skogsvårdslagen och lagen om skötsel av jordbruksmark hargenerell giltighet. Vad föreskrifterna har för inverkan på en viss fastigheteller fastighetsdel kan inte avgöras enbart med ledning av föreskrifterna somsådana. Underlaget för att bedöma skador är alltså annorlunda i dessa fall änvid de angivna besluten enligt NVL. Genom 22 § skogsvårdsförordningen harskogsvårdsstyrelserna med stöd av 21 § skogsvårdslagen getts i uppdrag att förområden som efter samråd med angetts vara av utpräglat intresseför naturvården eller det rörliga friluftslivet upprätta naturvårdsinriktadeskogsbruksplaner. Sådana planer, som givetvis inte tillkommer utan samråd ocksåmed markägaren, får till skillnad från de generella föreskrifterna en direktbetydelse för specificerade fastigheter och fastighetsdelar. En markägare kanockså på annat sätt få ta kännbar ekonomisk hänsyn i skogsbruket, t. ex. genomatt han frivilligt följer sådana allmänna råd som kan ge isin tillsynsverksamhet och som kan medföra att han får avstå från t. ex.önskvärda rationaliseringsvinster. I den mån en sådan direkt inverkanföreligger genom en naturvårdsinriktad skogsbruksplan eller eljest genom dokumenteradefrivilliga åtaganden i skogsbruket från en markägares sida, vore det enligtutskottets mening oskäligt om inte detta skulle beaktas även vid kvalifikationsgränsbedömningarenligt PBL. Dock måste det här röra sig om hänsynstaganden som är betydligtstörre än de som i allmänhet krävs av en fastighetsägare enligt de generellaföreskrifterna. När sådana särskilda fall av betydande hänsynstaganden som nuhar beskrivits föreligger, bör dessa alltså enligt utskottets mening kunnaackumuleras med andra restriktioner. I sådana fall skall all inverkan avhänsynstagandet beaktas. Något avdrag för det hänsynstagande som följer redanav de generella föreskrifterna enligt 21 § skogsvårdslagen skall alltså integöras, i den mån ett sådant avdrag över huvud taget skulle kunna beräknas förfastighetsdelen i fråga. De naturvårdshänsyn som skall tas enligt 6 a § lagen omskötsel av jordbruksmark har i föreskriftsform kommit till uttryckendast genom generella föreskrifter. Någon motsvarighet till de naturvårdsinriktadeskogsbruksplanerna förekommer inte. Rådgivningsverksamheten har, såvitt utskotteterfarit, inte heller fått någon sådan inriktning som i fråga om skogsbruket.Detta talar för att lagen om skötsel av jordbruksmark lämnasutanför bedömningsområdet för ackumulerade skador. Om situationen skulleförändras, förutsätter utskottet att regeringen får anledning att återkommatill med erforderliga förslag. BoU1986/87:1 75 Skyldighet att lösa mark och utge ersättning Enligt skogsvårdslagen och lagen om skötsel avjordbruksmark får skogsvårdsstyrelse resp. lantbruksnämnd meddela föreläggandeeller förbud bl.a. för att föreskrifterna skall efterlevas. Sådana föreläggandeneller förbud kan givetvis medföra en direkt verkan för en viss del av enfastighet. Något skäl att särskilt beakta denna inverkan föreligger dock inteenligt utskottets mening. En förutsättning för att meddela föreläggande ellerförbud är nämligen att det visat sig att myndighetens råd eller anvisningarinte har följts. Det bör givetvis inte vara så att den som samarbetar mindreväl med myndigheterna premieras vid kvalifikationsgränsbedömningen. Utskottet förordar med anledning av propositionens förslagoch motion 1985/86:Bo518 (c) såvitt nu är i fråga att 14 kap. 8 § fjärdestycket ges följande lydelse: Vid tillämpningen av andra och tredje styckena skall ävenbeaktas andra beslut som avses i första stycket samt beslut enligt 8, 9, 11 och19 §§ naturvårdslagen (1964:822), under förutsättning att besluten meddelatsinom före det senaste beslutet. Dessutom skall beaktas sådan inverkan avhänsynstaganden enligt 21 § skogsvårdslagen (1979:429) som i särskilda fall harinträtt . I sitt betänkande med anledning av proposition 1985/86:90om följdlagstiftning med anledning av PBL kommer utskottet att behandla motion1985/86:Bo518 (c) i övrigt. 15.5.8 Kvalifikationsgränsernas betydelse förskadeersättningens storlek Utskottet ansluter sig till den lösning som föreslås ipropositionen och som innebär att vid betydande skada ersättningen skallminskas med det belopp som understiger den angivna kvalifikationsgränsen. Tillföljd av utskottets ställningstagande i fråga om kopplingen mellan ersättningsfalloch kvalifikationsgränserna kommer detta att gälla endast i ersättningsfallenenligt punkterna 1 och 2. Någon invändning mot propositionsförslaget i dennadel synes inte ha gjorts i någon motion. BoU1986/87:1 75 Skyldighet an lösa mark och utge ersättning . Även i de frågor som redovisats under denna rubriktidigare (15.4.6) delar utskottet de uppfattningar som redovisats ipropositionen. I motion 69 (c) aktualiseras i anslutning till yrkande 10såvitt nu är i fråga en fråga om likviditetsproblem som kan uppkomma under deår ett skogsbestånd inte får avverkas. Enligt motionären måstelikviditetsaspekten beaktas. tar upp liknande synpunkter isitt yttrande. Ett skogsbestånd häri sitt slutskede i regel en relativtlåg volymtillväxt men hög värdetillväxt. Ett kommunalt beslut om entidsbegränsad överhållning av ett skogsbestånd innebär därför ofta attvärdenedsättningen blir ringa. För en mindre skogsägare kan dock ett temporärtavverkningsförbud leda till likviditetsproblem, om han saknar alternativaawerkningsmöjligheter. Utskottet hänvisar i denna angelägenhet till att enligtde tillämpliga reglerna i ExL ersättning kan utgå även för s.k. annan skada. likviditetsaspektenbeaktas när det avgörs om kvalifikationsgränsen uppnåtts och när ersättningbestäms. Storskogsbruket torde regelmässigt ha alternativaavverkningsmöjligheter. Detta innebär att storskogsbruket i allmänhet fåracceptera tidsbegränsade avverkningsförbud utan att kvalifikafionsgränsenöverskrids. Även andra hänsyn bör tas inom ramen för "annanskada". Sålunda bör hänsyn tas till om ägarens arbetsinkomst påverkas merän marginellt. 1 de uttalanden i proposition 1972:111 bil. 2 som redovisades iavsnitt 15.5.6.5 uppmärksammas också frågor om ersättning för andra ekonomiskaskador än minskat marknadsvärde. partimofion 1985/86:69 (c) yrkande 10såvitt nu är i fråga är sålunda tillgodosedd och bör med hänvisning till detanförda avslås. BoU 1986/87:1 75 Skyldighet all lösa mark och utgeersättning Vad utskottet anfört ovan föranleder utskottet att föreslåriksdagen att anta nedanstående, i förhållande till propositionens lagförslagavvikande utformning av lagtexten. 8 kap. 17§ andra stycket bör inte införas. 7 § fogas ett tredje stycke: Om bygglov vägras till att ersätta en genom olyckshändelseförstörd byggnad med en i huvudsak likadan byggnad och ansökan om bygglov hargjorts från det att byggnaden förstördes, har ägare ellerinnehavare av särskild rätt till fastigheten rätt till ersättning av kommunenför den skada han lider. 14 kap. 8 § bör med anledning av propositionens förslagoch centerparfiets partimotion 1985/86:69 yrkande 10, partimotion1985/86:80 yrkande 3 m och motion 1985/86:Bo518 (c) alla yrkandena såvitt nu äri fråga ges nedanstående lydelse: Ägare och innehavare av särskild rätt till fastigheter harrätt till ersättning av kommunen, om skada uppkommer till följd av att 1. bygglov vägras till att ersätta enriven eller på annat sätt än genom olyckshändelse förstörd byggnad med en ihuvudsak likadan byggnad och ansökan om bygglov har gjorts från detatt byggnaden revs eller förstördes, 2. rivningsförbud meddelas idetaljplan eller områdesbestämmelser eller rivningslov vägras med stöd av 8kap. 16 § 2 eller 3, 3. skyddsbestämmelser för byggnadersom avses i 3 kap. 12 § meddelas i en detaljplan eller i områdesbestämmelser, 4. bestämmelser om vegetation samt markytansutformning och höjdläge inom sådana områden som avses i 8 kap. 9 § tredje stycket meddelas i områdesbestämmelser. 5. marklovvägras med stöd av 8 kap. 18 § första stycket 2 eller 3. Rätt till ersättning föreligger, i fall som avses i första stycket 1 och 2, om skadan ärbetydande i förhållande till värdet av berörd del av fastigheten och, i fallsom avses i första stycket 3-5, om skadan medför att pågående markanvändningavsevärt försvåras inom berörd del av fastigheten. Medför beslut som avses i första stycket att synnerligtmen uppkommer vid användningen av fastigheten, är kommunen skyldig att lösafastigheten, om ägaren begär det. Vid tillämpningen av andra och tredje styckena skall ävenbeaktas andra beslut som avses i första stycket samt beslut enligt 8,9,11 och19 §§ naturvårdslagen (1964:822), under förutsättning att besluten meddelatsinom före det senaste beslutet. Dessutom skall beaktas sådan inverkan avhänsynstaganden enligt 21 § skogsvårdslagen (1979:429) som i särskilda fall harinträtt . Har kommunen efter föreläggande enligt 12 kap. 6 §beslutat om rivningsförbud eller skyddsbestämmelser som avses i första stycket2 eller 3 för att tillgodose ett riksintresse enligt lagen (0000:000) omhushållning med naturresurser m.m., är staten skyldig att ersätta kommunen desskostnader för ersättning eller inlösen. I fall som avses i första stycket 4 och5 är ägaren till den anläggning för vilken skydds- eller säkerhetsområdet harbeslutats skyldig att ersätta kommunen dess kostnader för ersättning ellerinlösen. Vidare föreslår utskottet att 14 kap. 10 § andra stycketges följande lydelse: Ersättning för skada i fall som avses i 8 § första stycket1 och 2 skall minskas med ett belopp som motsvarar vad som på grund av 8 §andra stycket skall tålas utan ersättning. BoU 1986/87:1 16 Domstolsprövning 16 Domstolsprövning 16.1 Inledning 1 15 kap. lagförslaget behandlas regler omdomstolsprövning. Den nuvarande ordningen enligt 137-146 §§ BL innebär ihuvudsak att expropriationslagens ( ExL) regler skall tillämpas om inte annatbestämts i BL. Enligt 15 kap. 1 § skall, utöver vad som följer av 6 kap.39 § och 14 kap. 9 §, ExL:s regler gälla för mål om inlösen och andraersättningar i den mån avvikande bestämmelser inte meddelas i PBL. De regler iExL som i första hand kommer att få tillämplighet är 5-7 kap. om rättegången iexpropri-ationsmål och betalning av ersättning m. m. I propositionen föreslås några fristregler om talansväckande som i viss utsträckning saknar motsvarighet i BL. En nyhetär regeln i 15 kap. 2 § att kommunen i inlösenmål enligt 6 kap. 17 §,dvs.