bet · GA01BoU1 · 1986-12-31 00:00:00 — I den mån bristande försäkringsskydd leder till att skadanpå byggnaden i ett sådant fall inte täcks, bör kommunen givetvis inte varaskyldig att ta något ersättningsansvar. Vad kommunen bör görasersättningsskyldig för är ju inte skadan på byggnaden utan den skada som kanuppkomma genom att en ny byggnad, i huvudsak likadan som den förstörda, inte fåruppföras. Hur stor denna skada i det enskilda fallet blir, kan dock i viss månbero på försäkringsförhållandena. De försäkringsvillkor som, enligt vadutskottet erfarit, torde vara allmänt tillämpade i sakförsäkringsbranschenförutsätter nämligen vid fullvärdesförsäkring att den förstörda byggnaden fåråteruppfö-ras för att full ersättning skall utgå. Om byggnadeninte får återställas, kan detta leda till att lägre ersättning betalas ut frånförsäkringen än som skulle motsvara värdet av en motsvarande, återuppfördbyggnad. Härigenom uppstår en skada genom vägrat återuppförande som kommunenbör vara ansvarig för. Skulle denna skada ligga under kvalifikationsgränsenmedför detta - om inte också andra ersättningsgilla skador finns, som gör att gränsenpasseras - att ingen ersättning utgår enligt propositionens förslag. Även omersättning skulle utgå, kommer den del av skadan som understigerkvalifikationsgränsen inte att ersättas. Utskottet finner detta vara mindreskäligt i förhållande till den som förlorat byggnaden genom en olyckshändelse.Skador genom vägrat återuppförande av byggnader som förstörts genomolyckshändelse bör därför ersättas utan krav på att skadan skall varakvalificerad. För denna ståndpunkt talar också att motivet för att upprätthållaen kvalifikationsgräns i de aktuella fallen bl. a. är att onödiga rivningar börmotverkas. Att en byggnad går förlorad genom olyckshändelse kan givetvis intehindras av att ersättningsregeln utformas med en kvalifikationsgräns. Med olyckshändelse avser utskottet en olyckshändelse seddur fastighetsägarens synvinkel. Att en byggnad förstörs genom brott som ägareninte har någon befattning med, bör alltså likställas med olyckshändelse. Föreskriften om ersättningsskyldighet utankvalifikationsgräns enligt utskottets förslag bör inte tas in bland skadornamed kvalifikationsgräns i 14 kap. 8 §. Egentligen borde ersättningsfalletregleras i en särskild paragraf, men utskottet finner det olyckligt att brytaden löpande paragrafnumreringen i propositionens lagförslag. Regeln rörandeersättning på grund av olyckshändelse kan utan större olägenheter tas in i 14kap. 7 § som ett tredje stycke av följande lydelse: Om bygglov vägras till att ersätta en genom olyckshändelseförstörd byggnad med en i huvudsak likadan byggnad och ansökan om bygglov hargjorts från det att byggnaden förstördes, har ägare eller BoU1986/87:1 75 Skyldighet all lösa mark och utge ersättning innehavareav särskild rätt till fastigheten rätt till ersättning av kommunen för denskada han lider. Vidare bör ersättningsfallet i 14 kap. 8 § första stycket1 anges som: "bygglov vägras till att ersätta en riven eller på annat sättän genom olyckshändelse förstörd byggnad ..." BoU1986/87:1 75 Skyldighet att lösa mark och utge ersättning Hur stor en skada skall vara för att vara betydande iförhållande till värdet av berörd del av fastigheten har i propositionen (s.391) angetts böra bedömas med vägledning av vad en fastighetsägare enligtdagens praxis anses skyldig att tåla när det gäller begränsningar i byggrätten.Enligt finns ju ingen rätt till ersättning för skador som kanuppkomma genom byggrättsbegränsning vid en planändring. En planändring sominnebär att enskilda intressen inte tillbörligen beaktas skall dock intefastställas (4 § BL). Utskottet instämmer i denprincipiella utgångspunkten att endast sådan skada som går utöver utrymmet föratt med fillbörligt beaktande av enskilda intressen fastställa planer enligtdagens ordning bör anses vara betydande skada i PBL:s mening och därmed grundarätt till ersättning. Denna principiella ståndpunkt kan dock behöva förtydligasi vissa hänseenden. I de ersättningssituafioner som kan bli aktuella enligt 14kap. 8 § första stycket punkt 1 har den befintliga byggnaden rivits ellerblivit förstörd på annat sätt än genom olyckshändelse. Fastighetsägaren har somen följd av bestämmelsen en principiell rätt att återuppföra en i huvudsaklikadan byggnad. Den skada som kan uppkomma genom att kommunen beslutar attvägra återuppförande kan således bestämmas som skillnaden mellan fasfig-hetens- eller fastighetsdelens - värde före och efter beslutet. Värdet före är då enobebyggd tomt med en byggrätt som i huvudsak motsvarar det tidigare husetsbruttoarea. I detta led av bedömningen saknar det betydelse vilken byggrätt somanges i en eventuellt gällande detaljplan. Värdet efter motsvarar en obebyggdtomt med den byggrätt som kommunen är beredd att medge på tomten. Finns engällande plan, framgår byggrätten av denna. Om fastigheten däremot inte liggerinom detaljplan och det inte heller finns några områdesbestämmelser som angerbyggnadens storlek eller användning, kan det vara ändamålsenligt förersättningsfrågans bedömning att kommunen i samband med sitt avslagsbeslut pålämpligt sätt anger vad slags byggnad som eventuellt kan medges. Man får eljestutgå från att beslutet att vägra bygglov innebär att ingen byggnad kantillåtas. I fråga om hur stor skillnad mellan värdet före resp.efter beslutet, dvs. frågan om storleken av den skada som skall tålas, villutskottet som en vägledning påpeka att det är vanligt med stadsplaner somanger en nybyggnadsrätt som är väsentligt mindre än den befintliga byggnaden.Som exempel på sådana fall kan anges de stadsplaneändringar som godtogs genomregeringsbeslut () , (Pl 1251/76 ),(Pl 2458/81) och (Pl 135, 164/82). Förett stort antal fastigheter inom dessa planområden utgör nybyggnadsrättenmindre än av de befintliga husen. Vid vägrat återuppförande enligt PBL ärdet därför naturligt att fastighetsägare inom ramen för samma medgivnaanvändning av fastigheten får tåla en motsvarande lägre nybyggnadsrätt iförhållande till den befintliga byggnaden utan att ersättning utgår. Utskottet vill i detta sammanhang också erinra om densituation som uppmärksammas i propositionen (s. 391), nämligen attnybyggnadsrätten redan har bestämts i en detaljplan som har fastställts förePBL:s ikraftträdande. I dessa fall har ju bedömningen av hur stor skadafastighetsägaren skall tåla utan ersättning redan prövats enligt bestämmelsernai BL. Någon rätt fill ersättning vid vägrat återuppförande enligt PBL skalldärför givetvis inte kunna komma i fråga i sådana situationer. BoU1986/87:1 75 Skyldighet att lösa mark och utge ersättning Ersättningsbestämmelsen i 14 kap. 8 § första stycket 2 gerfastighetsägaren rätt till ersättning han vägras riva enbyggnad, antingen genom att rivningsförbud utfärdats eller då han sökt, menvägrats rivningslov. Även i dessa fall har fastighetsägaren anledning att medstöd av punkt 1 räkna med en principiell rätt att efter rivning uppföra en ihuvudsak likadan byggnad, oavsett vad en eventuell detaljplan anger. I likhet med vad som anfördes beträffande vägratåteruppförande kan skadan till följd av kommunens beslut att vägra rivningbestämmas som skillnaden mellan fastighetens eller fastighetsdelens värde föreoch efter beslutet. Vill fastighetsägaren riva är det sannolikt så - vilketockså framhålls i propositionen (s. 841) - att den befintliga byggnaden ger sålåg avkastning att den inte räcker till att förränta det markvärde som grundaspå den principiella rätten till återuppförande. I dessa fall har således denbefintliga byggnaden inte något värde. Värdet före kommunens beslut att utfärdarivningsförbud eller vägra rivningslov kan i sådana fall i princip bestämmasfill värdet av en obebyggd tomt med en byggrätt som motsvarar den befintligabyggnadens bruttoarea. Värdet efter beslutet kan bestämmas till detmarknadsvärde fastigheten har med den befintliga byggnaden som inte får rivas.Härvid skall beaktas dels att nybyggnadsrätten inte får utnyttjas, dels att denbefintliga byggnaden måste underhållas enligt bestämmelserna i . Det kan isammanhanget påpekas att om skyddsbestämmelser dessutom utfärdats förbyggnaden, kan dessa medföra ytterligare skada i form av extra underhållskravoch förlorade ombyggnadsmöjligheter. För dessa skador gäller en annankvalifikationsgräns, men skadorna kan i praktiken ofta vara att bedömasamtidigt som skada av vägrad rivning. I propositionen (s. 841) pekas också på den situationenatt fastighetsägaren inte får riva s.k. överloppsbyggnader. I dessa fall torde- som framhålls i propositionen - skadan direkt kunna bestämmas som mervärdetav de framtida underhållskostnaderna. Även vid vägrad rivning skall fastighetsägaren tåla enbetydande skada innan han har rätt till ersättning. Skadans storlek skallsåledes vara lika i de Detta innebär att den ej ersättningsgilla skadan vid vägrad BoU 1986/87:1 rivning får uppgå till högst samma belopp som skulle bli fallet om 75 Skyldighet att fastighetsägarenefter rivning vägrades återuppföra en i huvudsak likadan lösa mark och utge 15.5.6 Avsevärt försvårande av pågående markanvändning Kvalifikationsgränsen att pågående markanvändning avsevärtförsvåras bör enligt utskottets mening gälla dels för det fall attskyddsbestämmelser utfärdas för särskilt värdefulla byggnader, dels för fall avmarkreglering i form av områdesbestämmelser rörande vegetation och markytaeller i form av vägrat marklov inom sådana områden som skall användas förbebyggelse eller där skydds- och säkerhetshänsyn gör sig gällande. Somframhållits förut infördes bestämningen avsevärt försvårande av pågåendemarkanvändning 1972 i NVL, byggnadsminneslagen och i 22 och 83 §§ BL. Utskottetdelar uppfattningen i propositionen (s. 373, 389, 392) att de principer som dåinfördes bör bestå och att nuvarande praxis i huvudsak bör gälla. Detta motsäger dock inte att den införda regelnenligt utskottets mening i visst hänseende kan behöva modifieras och attytterligare uttalanden nu görs i syfte att söka klarlägga några frågor somännu inte lösts i praxis. Detta kan vara så mycket mer motiverat som nuvarandeersättningsregler i 22 och 83 §§ BL sällan aktualiserats för kommunerna, medandäremot skadebedömningar enligt 14 kap. 8 § PBL kan komma att bli åtskilligtmer frekventa för dem. Utskottet anser det angeläget att det finns enöverensstämmelse i ersättningsreglerna mellan olika lagar. De preciseringar ochförändringar utskottet nedan föreslår bör därför även få genomslag iföljdlagstiftningen. Bedömningen av om kvalifikationsgränsen i ett visstskadefall uppnåtts eller ej får ske i två led. Vad ligger för det första ibegreppet pågående markanvändning? Hur ingripande skall för det andraregleringen vara för att den skall medföra ett avsevärt försvårande? Frågornakan lämpligen belysas var för sig. 15.5.6.1 Pågående markanvändning: bakgrund Det kan till en början erinras om att reform aversättningsreglerna gjordes mot bakgrund av ändringar iexpropriationsrätten (prop. 1971:122, CU 27). Dessa ändringar syftade till attersättning för s.k. förväntningsvärden, som inte skapats av fastighetsägarensjälv utan uppstått på grund av samhälleliga insatser i form av förberedelserför planläggning eller annan tätbebyggelseutveckling, inte skulle ersättas videxpropriation. En presumtionsregel infördes, som ålade fasfighetsägaren attvisa att viss värdestegring saknade samband med kommande ändring av markanvändningen.Vidare infördes regler om värdestegringsexpropriation. Reglerna överfördes år1972 till den nuvarande ExL. De nu berörda ändringarna iexpropriationslagstiftningen hade nära samband med reformerna inombyggnadslagstiftningen rörande den fysiska riksplaneringen och den därvid avriksdagen aktualiserade frågan om lämplighetsprövning även av glesbebyggelse(prop. 1971:118, CU 26). proposition (prop. 2 s. 328)angavs, som en utgångspunkt för översyn av bestämmelserna omtillåtlighetsprövning av glesbebyggelse och säkerställande av det rörligafriluftslivets och naturvårdens intressen, att samhällets ställning motspekulativa intressen borde stärkas. Med denna utgångspunkt borde, enligtpropositionen, bestämmelser om rätt till ersättning eller inlösen medanledning av enbart förväntningar om annan markanvändning än den pågåendeutmönstras. I propositionen angavs vidare (s. 334) att begreppetpågående markanvändning borde ges en relativt generös tillämpning. "Markägare som genom föreskrifter eller beslut enligt NVL ellerbestämmelser i generalplan hindras att vidta en normal och naturligrationalisering av pågående markanvändning bör få ersättning härför. "Bedömningen bör ske från utgångspunkt av vad som vid "varje tidpunktframstår som en naturlig fortsättning av den pågående markanvändningen".Man får därvid beakta bl.a. vad som är lämpliga bruknings- ochrationaliseringsmetoder enligt den jord- och skogsbrukspolitiska lagstiftningen.Om ett förfarande är generellt tillståndsplik-tigt, t. ex. uppförande av en s.k. svinfabrik, bör man utgå från att det innebär en förändring avmarkanvändningen. Kalavverkning av skogsmark eller plantering av granskog istället för bokskog nämndes i propositionen däremot som exempel på naturligrationalisering. I pågående markanvändning borde enligt propositionenvidare "inräknas vad fastighetsägaren enligt detaljplanebestämmelse ellertillståndsbeslut får använda marken till, under förutsättning att ändringen imarkens användning framstår som aktuell". Utöver detaljplanebestämmelsernämndes som exempel byggnadslov och tillstånd enligt NVL. Aktualitetskravetborde bedömas från objektiva utgångspunkter, inte från fastighetsägarenssubjektiva förutsättningar. gjordes den ändringen i NVL att ersättning förvägrat täkttillstånd inte skulle utgå (prop. 1973:101 s. 26). I samband med vissa ändringar i NVL uttaladesbl.a. att trakthyggesbruk, som bl.a. innebär att avverkningen koncentreras yta av viss storlek, måste betraktas som en normaldriftsmetod i skogsbruket (prop. 1974:166 s. 108). Bärigheten uttalanden ändrades i ett vissthänseende genom införandet av lag om bevarande av bokskog. Den omföringav bokskog till barrskog som nämndes proposition som exempel på ennaturiig rationalisering gjordes därmed tillståndspliktig. Ersättning förvägrat tillstånd skulle därefter utgå endast i fråga om inte utvecklingsbarbokskog. ädellövskogslag, som ersatt bokskogslagen, har ersättningsrättenför vägrat tillstånd tagits bort. BoU1986/87:1 75 Skyldighet att lösa mark och utge ersättning 15.5.6.2Pågående markanvändning: tillämpningen för skogsbruket För skogsbruket kan den kommunala regleringen inombebyggelseområden eller skydds- eller säkerhetsområden få betydelse främstgenom områdesbestämmelser om vegetation och genom vägrat marklov förträdfällning eller 10 1986/87. skogsplantering.Eventuellt kan skogsbruket beröras av marklovsplikt för schaktning. Vad som ingår i begreppet pågående markanvändning ärsådant som framstår som naturliga drifts- eller rationaliseringsåtgärder, t.ex. avverkning i olika former, markberedning för att främja tillväxten av nyskog samt plantering. Åtgärder som innebär en ändring eller omföring avproduktionsinriktningen innebär ändrad markanvändning om de kräver tillstånd,t. ex. omläggning från ädellövskogs- till barrskogsproduktion. Sedan den 1 juli1986 gäller också tillståndsplikt enligt NVL för vissa dikningföretag vilketkan ha betydelse för skogsbruket. Det kan emellertid finnas andra tillståndspliktigaåtgärder som inte innebär ändrad markanvändning. Införande av marklovspliktsäger t.ex. inte i sig något om huruvida lovpliktiga åtgärder medför någonändring av markanvändningen. BoU1986/87:1 75 Skyldighet all lösa mark och utge ersättning 15.5.6.3Pågåendemarkanvändning: tillämpningen för jordbruket har funnit att de förevarandeersättningsbestämmelserna i inte bör bli aktuella för jordbruketsvidkommande, under förutsättning att schaktning och fyllning normalt inteingår i jordbrukets markanvändning. Den ersättningsrätt som skyddas genom den aktuellaparagrafen är för det första fallet där områdesbestämmelser i fråga omvegetation och markytas utformning och höjdläge medför intrång.Jordbruksutskottets uppfattning att med vegetation avses träd, buskar ochliknande delas av bostadsutskottet. Gröda, bete o. d. är således intevegetation i PBL:s mening och kan därför inte regleras med områdesbestämmelser.Denna uppfattning får anses överensstämma med propositionen (s. 583, 606). Ifråga om den närmare regleringen genom områdesbestämmelser i fråga om markytansutformning och höjdläge saknas närmare uttalanden i propositionen. För att områdesbestämmelserna skall ha någon verkanuttalas i propositionen (s. 605) att även marklovsplikt måste ha införts. Närmarklov vägras för någon av de uppräknade åtgärderna under hänvisning till attolägenheter skulle uppstå i bebyggelse- resp. skydds- och säkerhetsområdena kansåledes en fråga om ersättning bli aktuell. För jordbrukets vidkommande torderegleringen av markytans utformning och tillståndskrav i fråga om schakt-nings-och fyllningsåtgärder kunna inverka t.ex. på vägbyggen och diknings-företag.Regleringen kan också hindra att åkerholmar förs över till och attsänka partier eller dammar fylls igen. Den kan också på annat sätt påverkaarronderingsförhållandena. Täckdikning berörs i de av våren 1986beslutade ändringarna i NVL (JoU 1985/86:21) rörande tillståndsplikt förmarkavvattningsföretag på så sätt att tillståndsplikt skall gälla endast förföretag där det föreligger sannolika skäl för menlig inverkan på naturmiljön.Normal täckdikning innefattas i pågående markanvändning. 15.5.6.4Pågåendemarkanvändning: tillämpning för skyddsvärda byggnader Redan genom reform av ersättningsreglernainfördes rätt till ersättning för avsevärt försvårande av pågåendemarkanvändning, dels genom restriktioner i fastställd generalplan (22 § BL),dels genom förordnande om nybyggnadsförbud m. m. runt befästningar,flygplatser m. m. (83 § BL). Några närmare uttalanden gjordes dock inte iproposition 1972:111 om vad som skulle anses vara pågående markanvändning ifråga om en byggnad. En direkt parallell till den ersättningsbestämmelse som nudiskuteras är den som infördes i 5 § byggnadsminneslagen. Däri föreskrivsatt om skyddsföreskrifter rörande en byggnadsminnesförklarad byggnad medför attpågående användning av byggnad eller område avsevärt försvåras, ärfastighetsägaren eller innehavare av särskild rätt berättigad till skadeersättning.Vid införandet av denna bestämmelse gjordes det uttalandet att byggrättmedgiven i en plan borde innefatta pågående markanvändning (prop. 1972:111 bil.2 s. 357). Enligt utskottets uppfattning kan en åtgärd anses varahänförlig till pågående markanvändning om den syftar till att den faktiskaanvändningen skall vidmakthållas eller om den med ett naturligt synsättframstår som en normal förbättring av en befintlig byggnad. Alla åtgärder somsyftar till underhåll i den mening som avses i 3 kap. PBL bör ligga inom ramenför pågående markanvändning. Dit bör också i vissa fall kunna hänföras ändring,tillbyggnad oeh uppförande av en ny ekonomibyggnad t. ex. på en rörelse-ellerjordbruksfastighet. Den föreslagna 3 kap. 12 § innebär att särskilt värdefullabyggnader inte får förvanskas. Enligt 3 kap. 13 § tredje stycket skall sådanabyggnader också underhållas så att deras särart bevaras. Inom de i dessaparagrafer angivna ramarna får kommunen anta skyddsbestämmelser som i detaljreglerar hur kraven skall uppfyllas. Skyddsbestämmelserna avses ge samma skyddsom en byggnadsminnesförklaring. Bestämmelserna innebär sålunda normalt att byggnadensägare mister den rätt fill förbättrings- och kompletteringsåtgärder som PBLeljest medger i fråga om områden som inte omfattas av detaljplan. Åtgärder avdetta slag, vilka eljest skulle ha varit tillåtna, bör sålunda anses varapågående användning av byggnaden, under förutsättning att åtgärden inte syftartill att ändra användningen av byggnaden till något annat ändamål än förut. Enbart den omständigheten att bygglovsplikt gäller för entänkt åtgärd behöver inte innebära att åtgärden utgör ändrad markanvändning.Däremot kan tillståndsplikt enligt annan lagstiftning än plan- ochbygglagstiftningen tala för att det är fråga om ändrad markanvändning. BoU1986/87:1 75 Skyldighet att lösa mark och utge ersättning 15.5.6.5Avsevärt försvåras: bakgrund Det andra ledet i bedömningen av om ersättningsgill skadai de aktuella ersättningssituationerna föreligger eller inte är avgörandet avom en restriktion (skyddsbestämmelser för särskilt värdefull bebyggelse, bestämmelserom vegetation och markyta samt vägran att ge marklov i bebyggelse-resp. skydds-och säkerhetsområden) medför att den markanvändning som vidbedömningen av det första ledet befunnits vara "pågående" därutöverär så ingripande att användningen "avsevärt försvåras". I förarbetena till ersättningsreform sadesbetydligt mindre om denna fråga än om vad som är pågående markanvändning. I propositionen(prop. 2) talades om ett "någorlunda kvalificerat intrång iden faktiska markanvändningen" (s. 332) och att ett "bagatellartatintrång bör inte grunda någon ersättningsrätt mot det allmänna""(s.335). Vidare gjordes den prognosen att ortprisjämförelser inte alltid gertillräckligt underlag för att fastställa minskningen i en fastighetsmarknadsvärde. Minskningen kan i sådana fall fastställas genom enavkastningskalkyl med hänsyn till minskningen i fastighetens avkastning. "Utöver ersättning för minskat marknadsvärde kan ersättning för personligskada aktualiseras i de fall förstnämnda skada inte täcker hela den ekonomiskaskada som intrånget i den pågående markanvändningen medför" (s. 336). Ipropositionen förutsågs att det kunde bli svårt för enskilda parter att avgöraom en restriktion medför "avsevärt" försvårande, varför det ansågsrimligt med en särregel om rättegångskostnader i intrångsersättningsmålen.Även om en enskild parts talan om intrångsersättning skulle ogillas, kunde deti vissa fall vara rimligt att motparten finge betala rättegångskostnaderna(bil. 3 s. 529, jfr 138 och 139 §§ BL och 36 § NVL). Ur proposition kan också hämtas den principen attvärderingen skall ske på grundval av de förhållanden som råder vid tidpunktenför värderingen - dvs. vid fiden för domen - och alltså inte i första rummetvid fiden för beslutet om restriktionen. Detta skall inte utesluta atttidpunkten för beslutet beaktas så att markägaren får ersättning för denförlust han lidit genom att han hindrades i pågåendemarkanvändning (s. 353). Trots att reglerna som infördes har gällt i snart 15år råder i flera avseenden osäkerhet om innebörden av begreppet "avsevärtförsvåras". I samband med införandet av PBL och vid behandlingen av deföljdändringar i annan lagstiftning som föreslagits i proposition 1985/86:90anser utskottet det vara av stor vikt att ersättningsbestämmelserna blirklarare utformade i fråga om detta led av kvalifikationsgränsen. I fråga om begreppetpågående markanvändning torde dock knappast några ytterligare klarläggandenbehöva göras. BoU1986/87:1 75 Skyldighet att lösa mark och utge ersättning 15.5.6.6Avsevärt försvåras: tillämpningen för skogsbruket Genom ändringar 1974 i NVL och skogsvårdslagen infördesett grundläggande krav på att hänsyn skall tas till naturvårdens intressen vidskötseln av skogsbruk. I proposition 1974:166 s. 89 beskrevs närmare vilkahänsynstaganden som borde kunna fordras: Exempel på sådana åtgärder är att vid slutavverkning lämnakvar enstaka träd, trädgrupper eller trädridåer i omedelbar anslutning til|bebyggelse, på allmänt frekventerade rastplatser, på mindre och vidsjöar och vattendrag eller i anslutning till natursköna vyer nära vägar, attanpassa hyggesgeometrin till terrängens form, att se till att vissa stigar ärframkomliga, att undvika slutavverkning på myr- och bergimpediment och imyrkanter, att sparaboträd samt att undvika kalavverkning utan kvarlämnande av "fröträd"i nära anslutning till bebyggelse. De åtgärder av hänsyn till naturmiljön somjag nu nämnt och därmed jämförliga åtgärder bör således i fortsättningen ingå somett normalt led i skogsdriften.