bet · GA01LU2 · 1986-12-31 00:00:00 — Utskottet vill härvidlag hänvisa till vad justitiekanslern() anfört i remissyttrande över den aktuella motionen, Enligt JK kan debegränsningar eller inskränkningar i det allmännas ansvar som ges i 3-7 §§ SkLinte anses innebära att det allmänna i praktiken går fritt från skyldighet attersätta skador uppkomna genom vårdslöshet vid myndighetsutövning i mångasituationer, där enskilda, t. ex. företag, i jämförbara fall skulle varaskadeståndsskyldiga. De angivna reglerna som innebär begränsning i ansvarettillämpas för övrigt, framhåller JK, i förhållandevis liten utsträckning. JKanser att de nuvarande bestämmelserna i 3 kap, 2 § SkL om det allmännas ansvarvid myndighetsutövning ger enskilda och företag som lider skada genom slarv ochokunnighet från myndigheternas sida ett fullgott skydd. Till vad JK sålunda anfört vill utskottet lägga att enskadelidande som inte delar JK:s bedömning i ett skadeståndsärende alltid harmöjlighet att väcka talan vid allmän domstol, I sammanhanget vill utskottet också framhålla att denkritik som i den allmänna debatten förts fram mot möjligheterna för enskilda att få skade stånd av staten delvis kan bero på att olika åtgärder från offentliga tjänstemäns sida i allmänhetens ögon kan uppfattas som myndighetsutövning men i själva verket faller utanför det skadeständsrättsliga begreppet myndig hetsutövning. Gränsdragningsproblem av denna art kan uppkomma bl, a. när tjänstemän inom ramen för myndigheternas serviceansvar lämnar uppgifter om sakförhållanden till enskilda. Genom den nya förvaltningslagen 16 harserviceansvaret för myndigheterna utökats. Vid riksdagsbehandlingen av LU 1986/87:2förslaget till ny förvaltningslag (prop. 1985/86:80, KU 1985/86:21) aktualiseradesfrågan om det allmännas skadeståndsansvar genom två motioner. godkända betänkande i ärendet avstyrkte konstitutionsutskottetbifall till mofionerna. hänvisade till ett uttalande ipropositionen om att det kan uppkomma gränsdragningsproblem i den praktiskatillämpningen och förutsatte för sin del att regeringen noga följdeutvecklingen och vidtog nödvändiga åtgärder, om det skulle uppkomma oacceptablakonsekvenser för enskilda av den nya ordningen. Med detanförda avstyrker lagutskottet bifall fill motion L213. Utskottet övergår härefter till att behandla frågan omstatens skadeståndsansvar i affärsmässig verksamhet. När staten driver affärsmässig verksamhet och därmed kanjämställas med en privat näringsidkare gäller i princip samma allmännacivilrättsliga regler i rättsförhållandet mellan staten och en enskild personsom i rättsförhållanden mellan näringsidkare eller mellan näringsidkare ochkonsumenter. När det gäller avtalsförhållanden i allmänhet är det enhuvudregel att dröjsmälsskador och andra förmögenhetsskador i princip skallersättas fullt ut. Finns det särskilda regler för vissa rättsområden gäller dei stället för de allmänna civilrättsliga principerna, SkL:s bestämmelser ärtillämpliga endast om inte annat är föreskrivet i författning eller föranledsav avtal eller i övrigt följer av regler om skadestånd i avtalsförhållanden. Villkor som rör rättsförhållandet mellan myndigheter ochenskilda kan ha karaktären av ett avtal mellan resp, myndighet och den enskildeoch/eller vara bestämmelser av offentligrättslig art innebärande en av statengenom regerings- och/eller myndighetsförfattning ensidigt företagen regleringav villkoren, I den mån villkoren har avtalskaraktär kan dessa prövas med stödav civilrättslig och näringsrättslig lagstiftning. Däremot torde det inte varamöjligt att tillämpa sådan lagstiftning vid en tvist mellan myndigheten och denenskilde i frågor som regleras i regerings- eller myndighetsförfattningar ochsom saknar avtalskaraktär. Inom kommunikationsområdet bedriver statliga verk, somregel i monopolställning, verksamhet som omfattas av särskildaskadeståndsregler och sålunda inte av SkL:s bestämmelser. Regler om järnvägs skadeståndsansvar för passagerare ochgods finns i järnvägstrafiklagen (1985:192). I lagen saknas dock bestämmelserom skada till följd av dröjsmål vid personbefordran, I stället hänvisas till de"normalvillkor i järnvägstrafik" som järnvägarna tillämpar och sominnehåller vissa bestämmelser om dröjsmålsskada. Ersättningsreglerna inormalvillkoren som är av avtalskaraktär har förhandlats fram mellan järnvägensrepresentanter och . Enligt de gällande reglernalämnas inte ersättning till den resande för skada till följd av tågförsening,tåginställelse eller förfelad anslutning. Den resande har emellertid - somnärmare framgår av redogörelsen på s. 8 - en begränsad rätt till ersättning förskäliga utgifter för kost och logi, om järnvägen inte tillhandahåller detta,samt för telemeddelanden och vidare transport till bestämmelseorten. Ersättningsskyldigheten enligt normalvillkoren ärbegränsad till de ökade kostnader som åsamkas den resande pä grund av att resan drar ut 1 (fördyring).De inkomster eller andra värden som den resande kan tänkas gå LU 1986/87:2miste om på grund av t. ex. en tågförsening (värdebortfall) ersätts däremotinte. I den transporträttsliga lagstiftning som reglerar sjö- ochlufttransporter finns bestämmelser om dröjsmålsansvar som innefattar ersättningför både fördyring och värdebortfall. Postens ansvarighet för försändelser och medel regleras ien särskild kungörelse (1966:120), Enligt kungörelsen omfattar postverketsansvarighet medel som postverket omhänderhar i sin betalningsförmedlandeverksamhet, assurerade och rekommenderade försändelser, postförskottsförsändelseroch oassurerade paket men ej vanliga brevförsändelser. Ansvarigheten är dock påsätt som närmare redovisats ovan (se s. 9-10) begränsad. Med stöd av teleförordningen (1985:765) har televerketmeddelat allmänna villkor för teleabonnemang. Enligt dessa villkor lämnarteleverket ersättning för skador som uppkommit t. ex. fill följd av attteleförbindelse avbrutits eller att telemeddelande uteblivit eller försenats.Ersättning kan dessutom utgå om exempelvis uppgift i telefonkatalog utelämnatseller varit ofullständig. Ersättning lämnas endast för utgift som föranletts avskadan och är begränsad till högst , utom i fall av grov vårdslöshet avteleverkets personal då högre ersättning kan utgå, I motion L205 (m) kritiseras den nuvarande ordningen attdet för affärsverkens verksamhet finns särskilda skadeståndsregler som ersätterSkL:s bestämmelser. Motionären framhåller att grundsatsen om allas likhet införlagen kräver att allmänt erkända rättsprinciper skall gälla även staten somavtalspart i vanliga civilrättsliga relationer. Motionären hänvisar till att ennäringsidkare såväl i köplagen som konsumenttjänstlagen är skadeståndsskyldiggentemot en konsument som tillfogas skada på grund av fel eller dröjsmål,såvida inte näringsidkaren visar att skadan inte berott på försummelse. Enligtmotionärens rättsuppfattning är det oefterrättligt att staten utnyttjar sinmaktställning till att utverka undantag från de rättsgrundsatser som eljestgäller enligt vår rättsordning. Han yrkar därför att statensskadeståndsskyldighet i affärsmässig verksamhet bör utredas. Motionären i motion L228 (c) framhåller att det blivitallt vanligare att postförsändelser blir försenade. Enligt motionären kanförseningarna föra med sig ekonomiska förluster och andra problem. Motionärenanser därför att det finns anledning att se över postverkets ansvarighet ochomfattningen av den ekonomiska ersättning som bör utgå vid förseningar, skadoroch när försändelser förkommer. En sådan översyn är enligt motionärens meningmotiverad även av det skälet att ett allt bättre konsumentskydd införts. Motionärenanser att det dessutom är angeläget att se över möjligheterna för postverketskunder att få motsvarande rätt till skadestånd och skydd som privatpersoner ochkunder har när de har att göra med enskilda företag och verksamheter. Utskottet erinrar om att frågan rörande järnvägens ochpostens ansvarighet för dröjsmålsskador tidigare ingående behandlats avriksdagen med anledning av mofioner med liknande syfte som de nu aktuella, I samband med förslaget till ny järnvägstrafiklagbehandlade utskottet sålunda en motion om lagreglering av järnvägens ansvarighet för dröjsmåls skada. I sitt av godkända betänkande LU 1984/85:27 avstyrkte 18 utskottetbifall till motionen. Utskottet fann att det, när det gällde LU 1986/87:2dröjsmålsskada i form av fördyring av resa, inte fanns något behov avlagreglering. Utskottet hänvisade till att en resande enligt då gällandenormalvillkor hade rätt till ersättning för fördyring av resor som kunde ansesmotsvara rimligt krav. Det förhållandet att det fanns vissa brister i den dågällande ersättningsklausulen i normalvillkoren utgjorde enligt utskottetsmening inte någon grund för att då kräva lagstiftning, I stället bordebestämmelserna ses över. Utskottet ansåg för sin del att ersättningsregler somförhandlades fram mellan järnvägens representanter och /KOborde kunna på ett smidigare och bättre sätt täcka uppkommande olikafördyringsskador än en lagreglering kunde göra. Beträffande dröjsmålsskador i form av värdebortfall ansågutskottet med hänvisning till vad som gäller för sjö- och lufttrafikföretag attdet fanns vissa principiella skäl för att införa en lagregel som tillförsäkradejärnvägspassagerare ersättning för i varje fall vissa värdebortfall. Det fannsemellertid, framhöll utskottet, omständigheter som försvårade en lagregleringav järnvägs ansvarighet för dröjsmälsskada. Utskottet pekade därvid bl.a. påatt järnvägsresor ofta består av flera på varandra följande delbefordringar medskilda transportenheter och att även en ganska obetydlig försening i etttransportled kan leda till betydande förseningar innan slutmålet nås. Vidareborde enligt utskottet beaktas att järnvägs- och spärvägsresor kan omfattamycket korta sträckor och att ett utbyggt dröjsmälsansvar för sådana resorskulle medföra betydande problem. Utskottet kom till slutsatsen att det i vartfall då inte borde ske en lagreglering av ersättning för värdebortfall.Utskottet tillade emellertid att frågan om en lagstiftning kunde få förnyadaktualitet om inte skulle uppnå en godtagbar lösningförhandlingsvägen. Frågan om postverkets ansvarighet för försenadeförsändelser prövades av utskottet (LU 1975:13) och (LU1982/83:35), På hemställan av lagutskottet avslog motionerna. Vid detsenare tillfället konstaterade utskottet med tillfredsställelse att sedanutskottet förra gången prövat frågan den som lämnar en försändelse tillpostbefordran hade fått ökade möjligheter att få ersättning för skada tillföljd av fel i postbehandlingen som olika åtgärder vidtagits i syfteatt minska riskerna för förseningar av vissa slag av spelkuponger. Utskottetansåg att det inte torde vara möjligt att väsentligt öka postverketsansvarighet för försenade postförsändelser utan att en sådan åtgärd skulle ledatill betydande höjningar av befordringsavgifterna. Problemen med förseningar ipostbefordran borde enligt utskottets mening lösas genom andra åtgärder änändringar i ansvarighetsreglerna. Med hänsyn härfill avstyrkte utskottetbifall till motionen. Utskottet förutsatte emellertid att postverket nogaföljde utvecklingen och att ansvarighetsbeloppen höjdes när så befannserforderligt. Utskottet kan i princip dela motionärernas uppfattning attdet i skade ståndshänseende bör råda likställighet mellan staten när den driver affärs verksamhet och enskilda näringsidkare. Utskottet vidhåller emellertid sin uppfattning att en skärpning av skadeståndsansvaret lagstiftningsvägen är förenad med stora svårigheter och kan leda till betydande kostnadsökningar för allmänheten i form av exempelvis högre postavgifter och dyrare 19 järnvägsresor.Liksom fidigare anser utskottet det vara en bättre lösning att LU 1986/87:2 maninom ramen för nuvarande ansvarigbetsregler försöker förbättra möjligheternaför enskilda att erhålla ersättning för sina skador. Vissa sådana förbättringarhar ocksä vidtagits sedan utskottet senast prövade frågorna om järnvägens ochpostens ansvarighet. Efter förhandlingar med har sålunda inormalvillkoren i järnvägstrafik införts möjlighet för den resande att fåersättning för resans avslutande inom bestämmelseorten när det fill följd avtågförsening inte varit möjligt att anlita den sista reselägenheten för dygneti lokaltrafiken. Vidare har i kungörelsen angående postverkets ansvarighet förförsändelser och medel införts nya regler om ersättning för förseningar ipostbefordran av assurerade eller rekommenderade försändelser eller oassureradepaket. har ansvarighetsbeloppen höjts. Enligt utskottets mening är det angeläget attkonsumentverket och de affärsdrivande verken fortsätter på den inslagna vägenoch vidtar de ytterligare förbättringar som kan visa sig vara erforderliga. Somframgår av det ovan anförda är emellertid möjligheter attpåverka innehållet i ansvarighetsvillkor begränsade när villkoren regleras i enförfattning. Frågan om affärsverkens bestämmelser om kundvillkor har övervägtsav verksledningskommittén. I slutbetänkandet (SOU 1985:41) Affärsverken ochderas företag föreslår kommittén att befintliga bestämmelser ses över och gesen sådan utformning att de tveklöst kan anses som avtalsvillkor. Betänkandet är efter remissbehandling föremål föröverväganden inom . Regeringens ställningstagande i frågan börenligt utskottet inte föregripas. Utskottet vill dock påpeka att ettgenomförande av förslaget skulle innebära en påtaglig förbättring avkonsumenternas ställning genom att bl. a. de villkor som fillämpas av statensaffärsdrivande verksamhet i ökad omfattning kan bli föremål för granskning avkonsumentverket och konsumentombudsmannen samt prövas av . Med hänvisning till det anförda avstyrker utskottet bifalltill motionerna L205 och L228. att avslår motionerna 1985/86:L205, 1985/86:L213och 1985/86:L228. Närvarande: (), (), (s), (), (), (), (), (), (), (), (), (), (), () och (). Reservation LU 1986/87:2 Per-OlofStrindberg (m), (), Marfin (), (), BengtHarding (), () och () anser delsatt den del av utskottets yttrande som börjar på s. 16 med "" och som slutar på s. 17 med "mofion L213" bort haföljande lydelse: mening bör den naturiiga utgångspunkten vara att en enskild, somfillfogas skada till följd avåtgärd eller annat handlande från det allmännassida, bör få ersättning av det allmänna för den skada han lidit. För närvarandeär emellerfid som också framhålls i motionen skadeståndsskyldigheten vidmyndighetsutövning begränsad i en rad hänseenden, Bl.a. fordras för attskadestånd skall kunna utgå att någon befattningshavare varit oaktsam ochersättningsskyldighet är skälig. Den enskilde kommer alltså att i stor utsträckningsjälv få stå konsekvenserna av fel som begåtts av det allmännas företrädare. Isammanhanget vill utskottet hänvisa till att den offenfliga verksamhetenexpanderat kraffigt ärs SkL infördes, vilket lett till att deenskilda i allt större utsträckning kommit i kontakt med offentligafunktionärer i deras myndighetsutövning. Utskottet kan också konstatera att detunder senare år blivit allt vanligare att enskilda själva fått bära en stor delav den förlust eller skada som de åsamkats på grund av felaktigmyndighetsutövning. har enskilda dessutom drabbats av stora förlustersom det allmänna, trots vållande till skadan, inte alls ersätter. a.erfarenheterna av tillämpningen av bevissäkringslagen ger exempel på detta. Detfinns vidare exempelvis ingen ovillkorlig rätt för den enskilde att fåskadestånd av staten för skador som uppstått vid polisingripande, även om detvisar sig att den gripne var oskyldig. Inte heller utgår någon ersättning avstaten då någon varit anhållen i sträck. Vidareersätter staten inte skador som uppkommit till följd av en förundersökning ibrottmål som inte resulterat i en fällande dom. Sommotionärerna framhåller är möjligheten att få ersättning av stat eller kommunför skada som den enskilde lidit på grund av felakfig myndighetsutövning enviktig del av den enskildes rättsskydd. Med hänsyn härfill och mot bakgrund avdet ovan anförda är det enligt utskottets mening angeläget att den enskilde somlider en sådan skada har ett fullgott skydd. Starka skäl talar följaktligen föratt frågan om det allmännas skadeståndsansvar bör bli föremål för utredning.Vid en sådan översyn bör undersökas om det är möjligt att helt eller delvisavskaffa de inskränkningar i det allmännas skadeståndsansvar som föreskrivs iSkL, Därvid bör särskilt övervägas en skärpning av ansvaret på så sätt att detallmänna skulle ansvara även för skada vid felaktig myndighetsutövning somuppkommer utan att någon befattningshavare varit oaktsam. Utskottetsställningstagande innebär att motion L213 bifalls. En översyn av reglerna för det allmännasskadeståndsansvar bör enligt utskottets mening också omfatta frågan ommyndighetens ansvar för skada somenskild drabbas av på grund av att han fått och inrättat sig efter ett LU1986/87:2 felaktigt besked från myndigheten utan att det därvid är fråga ommyndighetsutövning. Om företrädare för myndigheten lämnar felaktiga upplysningarutan att det är fråga om myndighetsutövning får nämligen den som fått detfelaktiga beskedet ingen ersättning av myndigheten för den skada han därigenomkan ha lidit. Som exempel på ett fall där en sådan ordning kan leda till ettför den enskilde stötande resultat kan nämnas ett av de två rättsfall somredovisas i NJA 1985 s, 696. Från i en kommun hade lämnats den felakfigauppgiften att en viss fastighet - som varit föremål för försäljning - varitansluten till det kommunala va-nätet. Enligt köparen skulle köpeskillingen hanedsatts med ca , om han känt till att sä i själva verket icke varitfallet. Enligt högsta domstolen hade det felakfiga beskedet ej avsettinnehållet i något beslut. Det hade inte heller rört något aktuellt ärende hoskommunen. Upplysningen hade således inte haft karaktären av förhandsbesked e.d. Inte heller i övrigt kunde upplysningen anses ha haft ett sådant samband medkommunens myndighetsutövning att det varit fråga om en åtgärd vidmyndighetsutövning. Det grundläggande villkoret för skadeståndsansvar enligt 3kap, 2 § SkL var därmed enligt högsta domstolen inte uppfyllt. Utskottet kan konstatera att det i den prakfiskafillämpningen visat sig vara förenat med betydande problem att slå fast om denfelaktiga upplysningen lämnats vid myndighetsutövning eller ej. Det finnsenligt Utskottets mening anledning befara att gränsdragningsproblem av dennaart kommer att bli alltmer vanliga på grund av det utökade serviceansvar förmyndigheterna som föreskrivs i den nya förvaltningslagen. Konsekvensen av gällande rätt på området innebär att denenskilde i stor utsträckning får bära de ekonomiska följderna av att han litarpå riktigheten av och inrättar sig efter myndighetsbesked som senare visar sigvara felaktiga. Gällande ordning är enligt utskottets mening så mycket mindretillfredsställande från den enskildes synpunkt som det i andra sammanhanggäller att den som lämnar en uppgift också skall vara ansvarig för den.Rättsläget på området är emellertid komplicerat, och frågan bör därför förstses över inom ramen för den utredning som utskottet i det föregående förordat, dels att den del av utskottets yttrande söm börjar på s,19 med "Utskottet kan" och som slutar på s. 20 med "ochL228" bort ha följande lydelse: Utskottet anser i likhet med motionärerna att det i skadeståndshänseende bör råda likställighet mellan staten när den driver affärsverksamhet och enskilda näringsidkare. Det är enligt utskottets mening klart otillfredsstäl lande att det för staten i egenskap av avtalspart i detta hänseende finns undantag från rättsgrundsatser som eljest gäller enligt vår rättsordning. En sådan rättsgrundsats är allas likhet inför lagen, vilket i detta sammanhang innebär att allmänt erkända rättsprinciper skall gälla även staten som avtalspart i vanliga civilrättsliga relationer. Utskottet vill härvidlaghänvisa fill att en näringsidkare såväl enligt köplagen som konsumenttjänstlagen är skadeståndsskyldig gentemot en konsument som tillfogas skada på grund av fel eller dröjsmål, såvida inte näringsidkaren visar att skadan inte berott på försummelse. Staten bör enligt utskottets mening i sin egenskap av avtalspart 22 omfattas av tillämpningenav nämnda lagar på samma sätt som gäller för alla LU 1986/87:2 andrarättssubjekt. Attdet för den enskilde kan få allvarliga följder att staten i det aktuellahänseendet undantas från vikfiga rättsprinciper framgår av det ovan redovisadefallet rörande en advokat som av misstag uteslutits ur telefonkatalogen.Advokatens skadeståndstalan ogillades med hänvisning till en friskrivningsklausuli avtalet om telefonabonnemang, enligt vilken ensidigt hade rätt attbestämma högsta belopp - , - för ersättning för utgiftsom föranletts av skada av bl. a. förevarande slag. Om hadeomfattats av konsumenttjänstlagen skulle som påpekas i motion L205friskrivningsinvändningen utan vidare ha underkänts. mening är det angeläget att åtgärder vidtas för att åstadkommalikställighet i skadeståndshänseende mellan statlig och enskildaffärsverksamhet. Den invändningen, som framförts i olika sammanhang, attsådant skadeståndsansvar kan föranleda något högre priser eller taxa, kan såmycket mindre godkännas som detta slag av invändning ej erkänns av rättsordningeni andra sammanhang. Ett avskaffande av de särskilda friskrivningsregler påområdet som gäller för statlig affärsverksamhet bör dock inte genomföras utanatt frågan först utreds. Utskottet förordar därför att en sådan utredning görs,vilket bör ge regeringen till känna. Med det anfördatillstyrker utskottet bifall till motionerna L205 och L228, delsatt utskottet bort hemställa attriksdagen med bifall fill motionerna 1985/86:L205,1985/86:L213 och 1985/86:L228som sin mening ger regeringen till känna vad utskottet anfört om en utredningav dels skadeståndsansvaret för det allmänna, dels statensskadeståndsskyldighet i affärsmässig verksamhet.