bet · GA01LU3 · 1986-12-31 00:00:00 — Enligt svensk rätt är en tredjemansskada inte ersättningsbar.Ideellt skadestånd kan därför inte utgå till en skadelidandes anhörig. peka på att man vid fastställande av t. ex,vårdkostnadsersättningar till barn tar hänsyn till när en förälder har gåttförlusfig arbetsinkomst genom att avstå från förvärvsarbete. Som ovan har anförts har högsta domstolen i flerapublicerade rättsfall funnit de ersättningsnormer som tillämpas utomrättsligtvara rimliga. Tvister angående ersättning för ideell skada är inte så ovanliga. saknar därför inte möjlighet att påverkarättsutvecklingen mot högre skadestånd om så skulle vara påkallat av olikaskäl, t, ex, med hänsyn till en allmän standardhöjning i samhället. skadeståndmed anledning av en trafikolycka kan alltid bli föremål för LU 1986/87:3domstols prövning. Denna möjlighet utgör för den enskilde den viktigaste Bilaga1 rättssäkerbetsgarantin. Domstolarnas praxis bevakas av nämndens sekretariat,och högsta domstolens prejudikat följs av nämnden. Trafikförsäkringsanstalternaföljer i så gott som samtliga fall nämndens rekommendationer. Detta innebär attden skadelidande som väljer att inte processa för sitt skadestånd fårersättning enligt gällande praxis. Frågan om en allmän höjning av skadestånden för ideellskada måste enligt nämndens åsikt ses i ett brett perspektiv där den totalakostnaden för medborgarna måste beaktas. Saken kan således inte ses som enekonomisk fråga med verkningar enbart för trafikförsäkringen och annanförsäkringsverksamhet. Frågan har även en vidare rättspolitisk aspekt medallmänna samhällsekonomiska hänsyn att ta. En höjning av nivån förersättningarna för ideella skador skulle öka skillnaderna mellan socialförsäkringssystemet,där ersättning för ideell skada inte betalas, och försäkringssystemet i övrigt,där ersättningen bestäms utifrån skadeståndsrättslig grund. Mot den angivnabakgrunden är det svårt för nämnden att inom ramen för sin verksamhet tainitiativ till någon större allmän höjning av nivåerna för ersättning förideell skada. Däremot är nämnden inte främmande för att vid sin årliga översynav hjälptabellerna på nytt överväga en sådan höjning med anledning avstandardutvecklingen i samhället som 1977 ansågs inte då kunna genomföras fulltut. En översyn av reglerna och praxis på området, som en av motionärerna harefterlyst, gärna med både internationella och samhällsekonomiska jämförelser,skulle kunna vara av värde för den fortsatta rättsutvecklingen. Nämnden serdock inget behov av en ändrad lagstiftning beträffandeersättning för ideell skada. vill inledningsvisunderstryka att den svenska skadeståndsrätten i de av motionärerna berördahänseendena bör bedömas med utgångspunkt från de förhållanden som råder här ilandet. En viktig faktor i detta sammanhang är vårt mycket väl utbyggdasocialförsäkringssystem som kan sägas utgöra basen för vår skadeståndsrätt påpersonskadeområdet. Mot denna bakgrund kan inte riksförbundet delauppfattningen att skadeståndsrätten i är dåligt utvecklad. Förinkomstföriust och skadebetingade kostnader utgår full ersättning. När mantalar om nivån på den ideella ersättningen måste man beakta att den är uppdeladi tre olika poster; sveda och värk, lyte och men samt olägenheter i övrigt.Olägenheter i övrigt avser t. ex. anspänning i arbetet, kostnader ellerkostnadsrisker som är av mindre omfattning och ej ersätts särskilt och iblandbesvär i den dagliga livsföringen. Ersättningsbeloppen är betydande, vid lägreinvaliditetsgrader ofta avsevärt mycket högre än vad som utgår för lyte ochmen. Vid en jämförelse med andra länders skadeståndsrätt kan deersättningar som kommer i fråga för ideell skada enligt svensk skadeståndsrätt förefalla låga. Det är emellertid inte rättvisande att jämföra enbart 34 För att jämförelsen skall bli korrekt krävs att samtliga de LU1986/87:3 omständigheter som bestämmer ersättningens innehåll och storlekbeaktas. Bilaga 1 Som exempel kan nämnas att av ett skadeståndsbelopp i USAkan hälften gå till betalning av advokatarvode. Vid en totalbedömning framstården i enlighet med svenska skadeständsrättsliga regler bestämda ersättningenför ideell skada inte sällan som fördelaktig. Den utveckling av skadeståndsrättensom sker i praxis på personskaderättens område äger rum genom avgöranden av dehögsta dömande instanserna samt de nämnder som är satta att enligt fastställdaregler svara för att kravet pä bl. a. enhetlighet tillgodoses inom olikaområden. De gällande normerna för ersättning för sveda och värk samt lyte ochmen har stöd av flera avgöranden från högsta domstolen (t, ex. NJA 1969 s. 469,NJA 1972 s. 81 och NJA 1982 s, 793). Däremot finns ännu inget HD-avgörande somrör frågan om den ideella ersättningens storlek i förhällande till den skadadesmedvetandegrad. Helhetsbilden av det nuvarande systemet uppfyller enligtriksförbundets mening väl kravet på rättssäkerhet. Ersättning enligt skadeståndslagen för sveda och värk samtlyte och men är tänkt som en kompensation för den skadades personliga lidande.Är en skada så svår, att man på medicinska grunder måste göra bedömningen attden skadade inte upplever något lidande, reduceras ersättningen. Om det föreligger minsta tvekan i fråga om kontaktbarhetoch medvetandegrad, väljer man regelmässigt att utge full eller i det närmastefull ersättning. På grund av ersättningens natur kan den inte övergå tillanhörig. En utvidgning av kretsen av ersättningsberättigade till att omfattaäven tredje man skulle därför kräva en lagändring. En generell höjning av ersättningsnivån skulle givetvismedföra premiehöjningar. Väljer man att i stället omfördela ersättningarna t.ex. på så sätt att svårt skadade erhåller högre ersättning och lättare skadadelägre ersättning än skulle detta sannolikt påverka storieken av desamlade kostnaderna på ett fördelaktigt sätt. Mot bakgrund av vad som anförts i ovan nämnda motionervill riksförbundet avslutningsvis hävda att försäkringsbolagens hantering avpersonskadeärenden och därmed sammanhängande skadeständsrättsliga frågor skerhelt i överensstämmelse med de bestämmelser och den praxis som finns påområdet. Då frågan om ersättningens nivå närmast är av rättspolitisk natur ochdå försäkringsbolagen inte har något självständigt intresse av att ersättningenavseende ideell skada skall hållas pä någon viss nivå kan det sägas att bolagensaknar anledning att ta ställning till motionärernas hemställan.Sammanfattningsvis anser riksförbundet emellertid att det med hänsyn tillinnehållet i gällande rätt och praxis inte föreligger något behov aven översyn av skadeståndsrätten. Den fortsatta utvecklingen på området bör, somhittills, överlåtas åt rättstillämpningen. LU 1986/87:3 Ersättningsnivån vid ideell skada Ersättningsnivåerna anpassassuccessivt till penningvärdets förändring. En viss höjning av menersättningenmed hänsyn till den stigande standarden i samhället skedde också sedan de nyareglerna i 5 kap. skadeståndslagen trätt i kraft den 1 januari 1976.Beträffande ersättningar under posten "olägenheter i övrigt" hardock inte någon uttrycklig justering skett med hänsyn till penningvärdetsförsämring. De belopp som kommer i fråga enligt de tabeller och normersom används i skaderegleringen accepteras i de allra flesta fall av deskadelidande och deras företrädare. När domstolarna tar ståndpunkt brukar inteheller några mera betydande avvikelser bli aktuella. Man har alltså anledninganta att de nivåer som praxis nått fram till i stort sett återspeglar en rimligavvägning mellan de skadelidandes och försäkringskollektivens intressen. Vid jämförelse med förhållandena i andra länder måste manhälla i minnet att skadestånd vid personskada i inte bara omfattarsveda och värk samt lyte och men. Posten "olägenheter i övrigt"innebär en kraftig förstärkning av den ideella ersättningen, och uppgår i deflesta skadefall till högre belopp än menersättningen. Därtill kommer rättentill full ersättning för inkomstföriust och kostnader, vilka poster i svårareskador kan uppgå till miljonbelopp utöver de ersättningar som ges frånsocialförsäkring och andra anordningar. I vissa länder, t. ex. , skallskadeståndet ofta täcka även de delar av skadan som i vårt land ersätts avsådana källor vid sidan av skadeståndet. Det är betydelsefullt att standardhöjningen i samhälletkommer de skadelidande till del. anser det viktigt attersättningsbeloppen ses över så att en eftersläpning inte uppkommer, även omdärigenom en viss ökad belastning uppkommer på de betalande kollektiven. Denjustering som skedde tillgodosåg i viss utsträckningintresset att hålla de skadelidande kompenserade inte bara för inflationen utanockså för standardhöjningen. Trots att löneindex varit stagnerande harhöjningen av ersättningsbeloppen sammanlagt uppgått till 75 ä 80 %.En ytterligare höjning bör i första hand komma de svårare fallen (medicinskinvaliditetsgrad och däröver) till del. Härutöver bör man uppmärksammaproblemet med anpassning av olägenhetsersättningen till inflationen. Man kan också behöva se över relationen mellan ersättningentill skadade med olika svära skador beroende bl. a. på ändrade medicinskaförutsättningar. Ersättningen vid maximal skada (s. k. stort maximalfall)ligger enligt vår uppfattning lågt i förhållande till närmast lägre nivå (s. k.litet maximalfall). anser det vidare befogat att man väsentligt höjerde ideella skadestånd som utgår vid våldtäkt. Beloppen i nuvarande praxis ärför låga med hänsyn till det allvarliga och chockartade övergrepp som envåldtäkt innebär. Någon lagstiftning som anger nivåerna av ideelltskadestånd tror vi inte på. Det är inte lämpligt att fixera ersättningsbelopp eller ramar i lagtext. De -,£ riktlinjer som behövs kan lämpligen utarbetas avtrafikskadenämnden och LU 1986/87:3 brottsskadenämnden. Ersättningenvid nedsatt medvetandegrad m. m. I motion gäller problemet om skadeståndenför ideell skada även i fortsättningen skall reduceras när den skadade drabbatsav svår skada, med sänkt medvetandegrad eller medvetslöshet som följd, och intesjälv kan använda pengarna. kritiserar nuvarande praxis, sominnebär att beloppen för lyte och men reduceras och i vissa fall ävenperiodiseras. Praxis i dessa frågor har utvecklats inomtrafikskadenämnden. Några vägledande domstolsavgöranden finns inte. Nämndenspraxis återspeglar tanken i svensk rätt att ersättningen för ideell skada intei och för sig kompenserar något som har förlorats utan snarare är avsedd attanvändas för olika ändamål som kan lindra skadan och neutraliseraskadeföljderna. Genom anknytningen till den skadelidandes besvär och lidande pågrund av skadan har ersättningen en starkt personlig karaktär. I och med attden skadade helt eller delvis saknar möjlighet att på något sätt för egen deltillgodogöra sig beloppen har ansetts att dessa bör vara lägre än de normala. Reducering och periodisering av ersättningsbeloppen äruttryck för att en skadad som är medvetslös eller drabbats av nedsattmedvetandegrad bedöms ha betydligt sämre möjligheter pä grund av sin skada attuppnå normal livslängd. Denna praxis har tillämpats ochtidigare inte ifrågasatts, t. ex. i den formen att talan om ytterligareersättning väckts vid domstol. Vår erfarenhet är att såväl reducering somperiodisering godtagits av dem som företräder de skadelidande inom dessakategorier. Denna tillämpning av skadeståndsreglerna kan givetvisväcka kritik och upplevas som stötande, framför allt av dem som inte kännertill motiven. Även om praxis har accepterats som rimlig anser därföratt den bör ses över med tanke på den reaktion som uppkommit. Under en sådanutredning bör bl, a, beaktas att bedömningen av skadefallen måste ske pågrundval av beprövad medicinsk erfarenhet. motion berör också den omdiskuterade fråganom ersättning till skadads anhöriga, t, ex. till föräldrar för inkomstförlust isamband med vård av skadat barn. Detta spörsmål har enligt vår mening lösts påett tillfredsställande sätt genom att ersättning utges om en förälders närvaroär medicinskt nödvändig för vården av ett skadat barn. I stor utsträckning kanföräldrars och andra närståendes vårdinsatser kompenseras genom den ersättningför vårdkostnader som bestäms i ett skadefall. anser att frågan om en översyn av ersättningen vidideell .skada bör tas upp inom trafikskadenämnden. Denideella ersättningen vid våldtäkt bör höjas. Praxis angående ersättning för ideell skada vid nedsattmedvetandegrad eller medvetslöshet bör ses över. Ersättningtill skadads anhörig har en tillfredsställande LU 1986/87:3 lösning i praxis. Inledningsvisnoteras att båda motionärerna enbart behandlat ersättning för ideell skada ochförordar en allmän förhöjning av denna. Vid övervägande om vilken nivå som kananses skälig och rimlig för den ideella ersättningen måste man emellertidenligt föreningens mening beakta den svenska ersättningsrätten i sin helhet. Engrundläggande tanke vid utformandet av 5 och 6 kap, skadeståndslagen var å enasidan att den som drabbades av personskada alltid (bortsett från jämkning iextrema fall av medvållande enligt 6 kap. 1 §) skulle beredas full täckning förinkomstförlust och kostnader samt att såväl över- som underkompensation skulleundvikas. Å andra sidan skulle därutöver ersättning utgå för ideell skada. Somframgår av propositionen 1975:12 s, 111-112 ansåg föredragande statsråd skälfinnas "att ha en något generösare inställning gentemot skadelidande änden som kommit till uttryck i praxis". Så har otvivelaktigt ocksåskett under det decennium som förflutit sedan den nya lagens ikraftträdande. Inompersonskaderätten har ersättning för ideell skada kommit att dominera delsgenom införandet av den nya ersättningsformen "olägenheter i övrigt",dels genom en generell "standardhöjning" i personskadenämndernaspraxis och dels slutligen genom att ersättning för ideell skada konsekventårligen värdesäkras i full anslutning till basbeloppet. har - isynnerhet under senare är - reallönenivån släpat efter varigenom värdet av denideella ersättningen jämförelsevis stigit avsevärt. Härtill kommer attersättningen är helt skattefri vilket, med efterhand ökat skattetryck,ytterligare accentuerar det ökade värdet för den enskilde skadelidanden. Närman gör en jämförelse mellan ersättningsnivån för personskada i och de ofta till synes nästan spektakulära ersättningsbelopp som förekommer i vissa andra länder -1. ex. - glömmer man alltför ofta bort att en skadad och sjuk person i får huvuddelen av sin ekonomiska förlust täckt genom ett - i jämförelse med andra länder- utomordentligt väl utbyggt socialt försäkrings- och skyddssystem som regleras genom lag och allmän försäkring, , kollektiva avtalsförsäk ringar (AMF) och olika allmänna pensionssystem. Räknar man fram kapitalvärdet av en förlustersättning som utges från det allmänna och genom skadestånd för en 25-åring med en ganska normal inkomstnivå, ca , som blir arbetsoförmögen efter exempelvis en trafikskada, blir värdet ca 4 milj. kr. Härtill skall läggas en kostnadsersättning som vid en svår skada understiger 1 milj. kr. i kapitalvärde (handikappersättning och kostnadslivränta) samt den ideella ersättningen som - om hänsyn tas till skattefriheten - kan värderas till ytterligare bortåt 1 milj. kr. videxempelvis en tetraplegiskada. Beaktar man slutligen att ersättningen helt kommer den skadade till godo - inte som i vissa länder där hälften eller en tredjedel tasi anspråk för rättegångs- och ombudskostnader - finner man att sådana jämförelser knappast är lämpade som grund för en generell höjning av LU 1986/87:3 En jämförelse försvåras också av att man i andra länderofta inte gör en Bilaga 1 klar åtskillnad mellan ersättning för ideellskada och ersättning för ekonomisk förlust. Det kan därför inte bestämt sägasatt nivån är lägre i . I jämförelse med övriga nordiska länder är denklart högre. Den reducering av ersättningen för ideell skada somkritiseras i motion L206 i fall dä den skadade själv inte kan tillgodogöra sigersättningen på grund av att han/hon är medvetslös och ej kontaktbar(observera att reducering endast förekommer i sådana klara och medicinsktdokumenterade fall) grundas på att ersättning för ideell skada är en rentpersonlig kompensation för lidande och obehag som den skadade själv upplever,att enligt en grundläggande regel i svensk skadeståndsrätt s. k.tredjemansskada inte ersätts samt att vid dödsfall ersättning för ideell skadabortfaller helt såvida inte avtal träffats eller ersättning utbetalatsa conto, vilket är brukligt vid svåra och livshotande skador. Önskar man införa ett nytt system vari ersättning förideell skada skall tillfalla anhöriga (eller dödsboet vid dödsfallsskador)torde man tvingas stadga att sådan ersättning utges även i de fall den skadadeblir återställd men med kvarvarande invaliditet och vid dödsfall. Då denskadade inte själv kan tillgodogöra sig ersättningen borde den logiskt settbortfalla helt för denne men i stället ersättas med särskild kompensation föranhöriga. Ett sådant system skulle otvivelaktigt medföra avsevärdasvårigheter när det gäller att finna vilka grunder som skulle tillämpas förersättningens storlek i enskilda fall. Gränsdragningsproblem skulle ocksåuppkomma i fräga om kretsen av ersättningsberätfigade m, m. En betydelsefull faktor vid bedömningen av om en generellhöjning och utvidgning av rätten till ersättning för ideell skada bör göras ärden ekonomiska. Personskadeersättning på den ideella sidan täcks så gott somuteslutande av försäkringspremier. Enda undantaget av betydelse torde varaskador för vilka staten svarar direkt. Genom den allmänna ökning som onekligenskett i fråga om ersättning för ideell skada och genom ökning avskadefrekvensen har premienivån stigit avseevärt. Inom sakförsäkringsområdet -där de flesta personskador pä skadeståndsrättslig grund ersätts - har nivånunder stigit . Det vore av ondo omförsäkringspremierna skulle nå en sådan nivå att de får en prohibitiv verkan såatt konsumenten avstår från försäkringsskydd - tecken härpå föreligger redannu. Med hänsyn till vad ovan anförts vill betydande generella höjningar av ersättning för ideellskada och/eller utvidgning av rätten till ersättning till tredjeman. En försiktig standardhöjning av i synnerhet ersättningenför lyte och stadigvarande men kan däremot enligt föreningens mening accepteras. Med en strikt gränsdragning gentemot ersättning för "olägenheter iövrigt" skall ersättningen för lyte och men innefatta sådana förhållanden som beskrivs i propositionen 1975:12 s, 112 överst, dvs, "ett sådant förhållande som att arbetstiden successivt har förkortats och att fritiden därmed har fått en allt större betydelse för de flesta människor. En skada som nedsätter möjligheten att utnyttja fritiden pä ett meningsfullt sätt blir av denna anledning avsevärt En rimlig höjning av menersättningen framför LU1986/87:3 allt vid svårare invaliditet bör emellertid kunna göras utan särskildlagstift- Bilaga 1 ning. I motionerna förs fram förslag om en översyn avskadeståndsrätten och då speciellt med inriktning på normerna för bestämning avideell ersättning. Den ideella ersättningen är relaterad till det lidande ochde besvär som en skadad drabbas av i den personliga livsföringen.Ersättningsnivån baseras inte uteslutande på en ekonomisk värdering av detlidande och de besvär som den skadade drabbas av utan hänsyn tas även till deekonomiska konsekvenserna för den skadeståndsskyldige. En större förändring avdessa ersättningar påverkar kostnaderna för sådana försäkringar som lämnarersättning enligt skadeståndsrättens normer. För landsfingens vidkommande får en höjning aversättningsnivåerna betydelse framför allt i fråga om kostnaderna förtrygghetsförsäkringen, bl.a, för arbetsskador, och patientförsäkringen.Eftersom den allmänna försäkringen ger ett grundläggande skydd vidinkomstförlust består den ersättning som lämnas frän dessa försäkringar tillstörsta delen av ideell ersättning. För patientförsäkringens del gäller att deutbetalda ideella ersättningarna motsvarar av de totalaskadekostnaderna. Om exempelvis ersättningsnivån höjs med i genomsnitt ökarlandstingens kostnader för patientförsäkringen med motsvarande ca 13milj. Till detta kommer en kostnad för uppräkning av skadereservenför inträffade inte reglerade skador om ca 40 milj. kr. En kraftig generell uppräkning av de ideellaersättningarna i skadeståndsrätten kan därför påverka möjligheterna attbibehålla och utveckla samordningen av de nämnda personskadeförsäkringarna medskadeståndsrätten. Även samordningen i förhållande till socialförsäkringenpåverkas. Även om det med hänsyn till de redovisadeförutsättningarna inte finns något större utrymme för generella uppräkningar avde ideella ersättningarna är det uppenbart - utifrån vad som anförs imotionerna och den debatt som förs - att nuvarande beräkningsnormer i vissaavseenden behöver ses över. Normerna för bestämning av ideell ersättning utvecklas iden praktiska tillämpningen av domstolar men också till stor del av de förförsäkringsbranschen gemensamma rådgivande nämnderna. Eftersom antaletdomstolsavgöranden av prejudicerande betydelse är få får den praxis somutvecklas inom försäkringsbranschen stor betydelse. Trots att deersättningsnivåer som rekommenderas av de rådgivande nämnderna successivtomprövas finns ändå en risk att alltför få prejudicerande avgöranden kommer attpåverka praxis. Denna utveckling har sin grund i att det tar och kanleda till stora kostnader att föra fram en principfråga till ett prejudicerandeavgörande. Speciellt med tanke på den skadelidande och vad ett domstolsförfarandekan innebära i form av osäkerhet och väntan är ett ökat antal processer inte enlösning som i första hand eftersträvas. Det är däremot angeläget att försäkringsbranschensgemensamma rådgi vande nämnder på egen hand tar hänsyn till utvecklingen och den förändrade 40 synen påden ideella ersättningen och snabbare beaktar denna i sina LU 1986/87:3rekommendationer om ersättningsnivåer. Styrelsen förutsätter att så kom- Bilaga 1 mer att ske. I fråga om pafientförsäkringen har patientförsäkringenssamrädsgrupp tillsatt en speciell arbetsgrupp med uppdrag att prövaförutsättningarna att till mycket allvarligt skadade patienter utbetalaförskott på den ideella ersättningen så snart skadan bedömts ersättningsbar.Därefter bör ersättningen utbetalas i form av årliga belopp för att sedan närpafientens tillstånd förbättrats eventuellt omprövas så att resterande belopplämnas i form av en engångssumma. Ersättningen bör beräknas utan jämkning. Medden utbetalningsordningen får den skadade i ett tidigt skede utöver ersättningför ekonomisk skada även en del av den ideella ersättningen. Förbundsstyrelsen finner mot bakgrund av vad som anförtsovan, att någon särskild översyn av skadeståndsrätten med inriktning pånormerna för bestämning av ideell ersättning inte borde varaerforderlig. Ersättning för ideell skada vid svår hjärnskada med sänktmedvetandegrad eller medvetslöshet Frågan om ideell ersättning till medvetslösa personereller personer med sänkt medvetandegrad har inte i något fall prövats av högstadomstolen. Inte heller har denna fråga diskuterats i något av förarbetena tillskadeståndslagen. Snarare finns det ett visst underlag för att någon reduktioninte skall ske. I rättsfallet NJA 1972 s. 81 tillämpades det högsta beloppetför sveda och värk enligt trafikskadenämndens normer trots att den skadelidandehade varit medvetslös på grund av skallfraktur . Utvecklingen av praxis har i stället skett genom denprövning som trafikskadenämnden gör av trafikskadefall. Trafikskadenämndenspraxis innebär sammanfattningsvis: Ersättning lämnas med ett väsentligt lägre belopp om denskadelidande varit omedveten om sin situation eller drabbats av en sänktmedvetandegrad. Ett annat drag i nämndens praxis i fall där den skadade ärmedvetslös eller drabbats av nedsatt medvetandegrad är att ersättningen iblandendast bestäms för begränsade tidsperioder (periodiseras). Den praxis som trafikskadenämnden har utvecklat har även ihuvudsak tillämpats av andra försäkringssystem som lämnar ersättning enligtskadeståndsrättsliga normer.