bet · GA01JuU4 · 1986-12-31 00:00:00 — om vite och straff I detta betänkande behandlar utskottet en motion som rörförhållandet mellan vite och straff. I motionen föreslås en ändring i gällandeordning som skulle göra det möjligt att använda vitesföreläggande även i sådanafall där straffansvar är stadgat. Enligt utskottets mening kan behovet av en sådan ändringinte bedömas förrän det har klarlagts på vilka rättsområden det är angelägetmed en effekfivare användning av vitesinstitutet. Utskottet förordar därför atten sådan undersökning kommer till stånd; i avvaktan på resultatet härav börbehovet av eventuella åtgärder prövas fortlöpande i varje särskilt fall. I motion 1985/86;Ju6l7 av () hemställs altriksdagen beslutar om ny lydelse av 9 kap. 8 § enligtföljande: Då------ avses. Bestämmelserna-- 15 kap. 3 §. gärningdömas till nier än endera av straff och betalning av vite. må ejföreläggas kronan. För att garantera efterlevnaden av lagar och bestämmelserliksom för att säkerställa genomförandet av betungande individuella beslut hardomstolar och andra myndigheter möjlighet att använda tvångsmedel. Dessa brukarutannågon skarp avgränsning - indelas i direkta och indirekta. Direkta tvångsmedelinnebär att myndigheten på egen hand föranstaltar om verkställighet - t.ex.hämtning av en person lill förhör - medan indirekta tvångsmedel syftar till attfå den enskilde att själv efterleva en bestämmelse eller verkställa ett beslut. Det viktigaste indirekta tvångsmedlet är straffet, elleregentligen hotel om straff. Bestämmelser om straff finns inte bara i dencentrala strafflagen, dvs. i (BrB), utan också på andra håll ilagstiftningen, främst i den s.k. specialstraffrätten. Ett annatindirekt tvångsmedel, som i viss utsträckning kommit att ersätta I 1986/87. straffet,är olika typer av avgifter. Avgiftshotet fungerar i princip på samma JuU1986/87:4 sätt som straffhotet. Ett exempel är det avgiftssystem som finns ilagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m.m. (oms.k. sanktionsavgifter, se prop. 1981/82:142 och JuU 1981/82:53). Till de indirekta tvångsmedlen hör vidare vitet.Utmärkande för vitet är att: det riktar sig mot viss, i ett vitesföreläggandenamngiven person. Den huvudsakliga skillnaden mellan å ena sidan straffet(och avgiften) och å andra sidan vitet kan med andra ord uttryckas sä att medanstraffhotet verkar generellt så verkar viteshotet individuellt. I sammanhanget kan nämnas att s. k. generella viten - somi likhet med vanliga straffbestämmelser riktar sig till alla och envar eller ivarje fall till en inte närmare angiven personkrets - i stort sett har kommitur bruk sedan tillkomst och förekommer endast i någonenstaka författning. Vitet kan sägas vara det principiellt viktigastetvångsmedlet som domstolar och myndigheter kan tillgripa för att ge eftertryckåt individuella påbud eller förbud. En annan möjlighet som kan användas isådana fall är hot från myndighetens sida om att använda tvång i någon form. Syftet med ett föreläggande av vite är att förmå den tillvilken föreläggandet riktar sig (den s. k. adressaten) att företa (ellerunderlåta) en viss i föreläggandet angiven handling med hot om att annars bliförpliktad att betala ett visst penningbelopp. I ett senare skede prövas omvitet skall utdömas, dvs. huruvida adressaten skall åläggas att betala detförelagda beloppet eller inte. En myndighet anses normalt inte ha rätt attförelägga vite utan att det finns uttryckligt stöd i författning. En sådanbestämmelse föreskriver vanligen att myndigheten har rätt att använda vite förett vissl angivet ändamål. Vitet har två huvudsakliga användningsområden: 1) altförmå någon att exempelvis infinna sig vid en myndighet eller tillhandahållanågot som myndigheten behöver för sin handläggning (förfarandeviten): 2) att gesärskilt eftertryck åt förvaltningsmyndigheters och domstolars beslut (materiellaviten). Praktiskt betydelsefulla föreskrifter om förfarandevitenfinns i (RB), exempelvis 9 kap. 7 § (om kallelse av parteller annan till förhandling), 15 kap. 3 § (om vite vid säkerhetsåtgärd) och 38kap. 5 § (om företeende av skriftlig handling). En mera allmän bestämmelsefinns i 9 kap. 8 §, som har följande lydelse; Då enligt denna balk vite förelägges part eller annan,bestämme rätten vitet till belopp, som med hänsyn till hans ekonomiskaförhållanden och omständigheterna i övrigt kan antagas förmå honom attiakttaga föreläggandet. Vite må ej bestämmas eller . Har vite utdömts och förelägger rätten nytt vite, må vitetbestämmas till högre belopp, dock ej . Vitesföreläggandeskall delgivas den som föreläggandet avser. Bestämmelserna i första stycket om högsta vitesbeloppgäller ej i fråga om JuU 1986/87:4 föreläggande enligt 15 kap. 3 §. Vite må ej föreläggas, då straff är utsatt. Ej heller måvite föreläggas kronan. Finnes, då fråga uppkommer om utdömande av vite, ändamåletmed vitet hava förfallit, må vitet ej utdömas. Bestämmelser om förfarandeviten finns vidare i åtskilligaandra författningar; t.ex. 14 kap. 10 § , 20 kap. 3 §jordabalken, 49 § lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet och 40 §förvaltningsprocess-lagen (1971:291). Bestämmelser om materiella viten finns på olika håll ilagstiftningen och i stort antal. På den statliga sidan förekommervitesbemyndiganden för myndigheter på lokal, regional och central nivå. På detlokala planet äger t.ex. polismyndighet rätt att enligt allmännaordningsstadgan (1956:617) förelägga vite på områden som rör ordning ochsäkerhet, och enligt länsstyrelseinstruktionen (1971:460) har länsstyrelsenmotsvarande befogenhet på det regionala planet. För del kan somexempel också nämnas bemyndiganden i brandlagen (1974:80), lagen (1929:116) omtillsyn över stiftelser och miljöskyddslagen (1969:387). Andra myndighetertillhörande den regionala statsförvaltningen som har bemyndiganden att användavite är t. ex. länsskolnämnd enligt skollagen (1985:1100) och skogsvårdsstyrelseenligt skogsvårdslagen (1979:429). Inom den centrala statsförvaltningen kanvite användas exempelvis av kemikalieinspektionen, , arbetarskyddsstyrelsenoch med stöd av lagen (1985:426) om kemiska produkter och avdatainspektionen enligt inkassolagen (1974:182). Även vissa av de kommunala nämnderna har befogenhet attanvända viteshotet. Särskilt betydelsefull är denna rätt för byggnadsnämndenenligt lagen om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m. m. och förmiljö- och hälsoskyddsnämnden enligt t. ex. naturvårdslagen (1964:822) ochmiljöskyddslagen. Vissa för vitesinstitutet gemensamma bestämmelser finnsnumera i lagen (1985:206) om viten (viteslagen), som trädde i kraft den 1 juli1985 (prop. 1984/85:96, JuU 22. rskr. Lagen innehåller regler avprincipiell natur, t.ex. om vitesföreläggandets adressat, om vitesbeloppetsstorlek och om utdömande av vite. Frågan om förhållandet mellan vite och straffär inte reglerad i lagen, men var föremål för behandling underlagstiftningsarbetet i enlighet med vad som framgår närmare i det följande. Förhållandet mellan vite och straff Det är en allmän uppfattning i svensk rätt attvite inte får föreläggas i fall där straffansvar är stadgat. Härigenom har manvelat undvika vad som skulle kunna uppfattas som en orättvis dubbelbestraffningom samma gärning kunde föranleda både vite och straff. Denna princip - direktuttryckt i 9 kap. 8 § tredje stycket RB - har varit föremål förkritik, bl. a. i den rättsvetenskapliga litteraturen (se t. ex. ,Rättegång I, 6 uppl. 1980, s. 164 och Lavin, OffentligräUsligt vite II, 1980, s. 141). Principengäller emellertid alltjämt även om den med tiden i viss mån har JuU1986/87:4 luckrats upp. Huvudregeln att vite ej får föreläggas då straff är utsatthar uttryckligen åberopats av högsta domstolen i avgörandet NJA 1982 s. 633.Där godtogs inte ett föreläggande för en part att vid vite underlåta vissaåtgärder, som utgjorde upphovsrättsintrång, med hänvisning till att intrångetvar belagt med straff i upphovsrättslagen. uttalade att undantagfrån principen förekom i vissa författningar, och nämnde som exempel firmalagen,men framhöll att något sådant undantag inte fanns i upphovsrättslagen. Frågan om förhållandet mellan vite och straff var föremålför behandling också i förarbetena till viteslagen. Enligt lagrådet (prop.1984/85:96 s. 87) borde viteslagen innehålla en bestämmelse på denna punkt, ochlagrådet anförde; På sina håll i lagstiftningen förekommer dubblasanktioner, i det att både vite och straff kan komma i fråga vid ett och sammaförfarande. Svensk rätt har emellertid länge intagit den ståndpunkten att detinte bör vara möjligt att ingripa med straff och vitespåföljd mot sammaförfarande (jfr 9 kap. 8 § , även NJA 1982 s. 633). När avstegfrån denna princip gjorts i lagstiftningen har införtsbestämmelse om att den som överträtt vitesföreläggande inte också får dömastill ansvar för gärning som omfattas av föreläggandet, se t. ex. 18 § tredjestycket firmalagen (1974:156), 27 § fjärde stycket skogsvårdslagen (1979:429)och 16 § första stycket 2 lagen (1982:821) om transport av farligt gods, föratt nämna några lagar från skilda år. Vid den fortsatta beredningen av förslaget till viteslagupprättades inom en promemoria (prop. 1984/85:96 s.112-123) med förslag till regeringens slutliga ställningstagande. I promemorianuttalades att det inte fanns någon anledning till erinran mot att principenlagfästes i enlighet med lagrådets önskemål. Departementschefen var emellertid av en annan mening(prop. 1984/85:96 s. 101-102). Under åberopande av remissyttranden frånmarknadsdomstolen och konsumentombudsmannen, vari hade påpekats att den avlagrådet berörda principen inte fullt ut kunde anses gälla på detmarknadsrättsliga fältet, ansåg departementschefen att det uppenbarligen skullevara ägnat att skapa oklarhet om den aktuella principen lagfästes i en allmänlag om viten. I stället hänvisade han till att tillräcklig ledning för hurfrågan i allmänhet bör bedömas torde kunna hämtas från det berörda avgörandetav högsta domstolen. Som redan nämnts har principen i flera fall luckrats upp.Ett ytterligare exempel - av sent datum - kan hämtas från patentlagen(1967:837). Genom lagstiftning (prop. 1985/86:86, LU 29) har en möjlighetinförts i patentlagen (57 a §) att meddela vitesförbud vid patentintrång.Samtidigt härmed föreskrivs (i 57 § första stycket) att straff inte får utdömasför ett patentintrång som omfattas av ett vitesförbud. I propositionen (s. 28)åberopades i det sammanhanget att samma gärning inte skall föranleda både viteoch straff. Motionsmotivering JuU 1986/87:4 aktuella motionen omnämns till en början principen att ingen skall dömastvå gånger för samma gärning och att i linje härmed 9 kap. 8 § tredje stycketRB stadgar att vite inte får föreläggas när straff är utsatt. Denna ordning kanenligt motionären leda till oönskade resultat, t. ex. i fall där den somutsatts för ett brott främst är intresserad av att få stopp på det brottsligaintrånget medan intresset för straff eller skadestånd kommer i andra hand. Föratt komma till rätta med detta problem föreslår motionären att bestämmelsen iRB ändras efter förebild av en bestämmelse i marknadsföringslagen, enligtvilken den som har överträtt ett vitesförbud inte får dömas till ansvar för engärning som omfattas av förbudet. Enligt motionen skulle därmed principen omåtskillnad mellan vite och straff upprätthållas som möjligheten attvitessanktionera brottsliga förfaranden inte avvisas så länge förfarandet inteföranleder både vite och straff. Ensådan ändring skulle enligt mofionären medföra även andra fördelar, såsom attett vite kan sättas till ett bestämt och avskräckande belopp samt utdömas inte baraför fysiska utan också för juridiska personer. Utskottethar inhämtat remissyttranden över motionen från riksåklagaren (),, (), , Götahovrätt, kammarrätten i , juridiska fakultetsstyrelsensforskningsnämnd vid , i län,i , . Hälften av remissinstanserna är negativa fill motionsförslagetmedan övriga är mer eller mindre positiva. RÅavstyrker bifall till motionen och framhåller att han ställer sig tveksam tillförslaget redan mot bakgrund av uttalanden och ställningstaganden i det nyligengenomförda lagstiftningsarbetet med viteslagen. I anslutning härtill anför RÅ: Jagär visserligen fullt medveten om att det kan finnas situationer därvitesinstitutet är effektivare än det mer obestämbara straffhotet. Straffhotetverkar ju generellt. Det är därför inte alltid så effektivt i det enskildafallet. Ett vitesföreläggande däremot riktar sig direkt mot den som tredskar.Ett kraffigt tilltaget vite är dessutom ofta en mer kännbar sanktion änexempelvis en måttlig bötespåföl jd. Enligt min mening är dock de fördelar somi vissa fall är förenade med ett vitesföreläggande inte så påtagliga att detfinns skäl att helt överge uppfattningen att straff skall vara den primärasanktionsformen. På de områden där straff och vite konkurrerar och där det visarsig att vitesförelägganden är effektivare än straffhot bör man i ställetutnyttja möjligheten att stadga undantag på sätt som har skett exempelvis imarknadsföringslagen. RÅframhåller vidare att om mofionens förslag skall genomföras, så bör det skeförst efter sedvanligt lagstiftningsarbete. Frågan har en sådan principiellbetydelse att den enligt RÅ bör belysas på ett mer ingående och allsidigt sätt än vad somkan ske inom ramen för ett motionsärende. JuU 1986/87:4 Avslutningsvis anför RÅ att den principiella frågan omförhållandet mellan vite och straff inte bör regleras i RB utan i lagen omviten, eftersom i princip endast gäller viten som föreläggs medstöd av RB. avstyrker bifall till motionen ochbemöter till en början motionärens påstående att vite i vissa fall kan vara attföredra framför straff. Underlaget för ett sådan resonemang är enligt domstoleninte tillräckligt och en närmare belysning av de allmänna frågorna rörande användningenav vite torde krävas för en mer fullständig diskussion om synpunkterna imotionen. Härefter anför domstolen att det mot bakgrund av att man ilagstiftningen i ökad utsträckning föreskrivit vite i ställetför eller vid sidan om straff - samt därvid i allmänhet också givit regler somskall förhindra dubbla sanktioner - knappast finns något påtagligt behov av denregel som föreslås! Möjligen kan det, anför domstolen, övervägas omdet av lagtekniska skäl är önskvärt att ha en generell regel i stället för attta in motsvarande bestämmelse i ett stort antal olika författningar. Engenerell regel bör enligt domstolen snarare ha sin plats i viteslagen än i RB.Avslutningsvis framhåller domstolen att det dock knappast är lämpligt attinföra en sådan regel utan samband med mera ingående överväganden rörandeanvändningen av vite. Även NO är kritisk till motionsförslaget och anför: En ändring som den föreslagna torde, med tanke på desssyfte, behöva göras utanför RB:s ram och i generell form. För att bedömalämpligheten av en sådan ändring krävs dock ett underlag som belyser behov ochkonsekvenser. Så länge ett sådant saknas bör särlösningar på det problemmotionen pekar på väljas för de områden där material finns för bedömningen ochett behov kan konstateras. Så har skett på konkurrensrättens område och för dendelen också i marknadsföringslagen. har också uppfattningen att förhållandetmellan vite och straff måste anses vara en så omfattande fråga att enlagreglering under alla förhållanden bör föregås av en utredning. Verketställer sig vidare tveksamt fill om regler i ämnet alls bör tas in bland deprocessuella reglerna i RB som motionären föreslagit. säger sig i huvudsak dela den kritik somriktas mot den allmänna regeln om att vite inte får användas då straff ärutsatt, och hovrätten ifrågasätter om regeln har något berättigande. a.framhåller hovrätten att det för en oinvigd torde framstå som märkligt att enmyndighet inte får ingripa med vitesförbud mot straffvärda handlingar men välmot andra. Hovrätten ansluter sig vidare till den kritik som framförts i denrättsvetenskapliga litteraturen att den förfördelade mången gång är merbetjänt av att ett straffbelagt förfarande skyndsamt förhindras än att straffutdöms. Hovrätten framhåller att den för sin del inte ser någrahinder mot att regeln i RB upphävs men att det är svårt att utan närmareutredning överblicka alla konsekvenser som en sådan ändring skulle ha. För detfall regeln i RB upphävs bör enligt hovrätten en föreskrift införas om att engärning som innefattar överträdelse av ett vitesföreläggande ej kan föranledastraff. sådan bestämmelse bör,menar hovrätten, lämpligen införas bland de JuU 1986/87:4 allmännabestämmelserna om brottspåföljder i 1 kap. BrB och en erinran härom tas in iviteslagen. Kammarrätteni avstyrker motionen men framhåller att åtskilligt talar för lagrådetsi samband med viteslagens fillkomst framförda uppfattning att det vore lämpligtatt lagfästa principen att det inte skall vara möjligt att ingripa med bådevite och straff mot samma förfarande. Enligtkammarrätten bör emellertid en allmän princip om förhållandet mellan straff ochvite lagfästas inte i RB som föreslås i motionen utan i lagen om vite. vid ansluter sig ihuvudsak till motionärens kritik av gällande ordning men föreslår en annanformulering av en ny regel. Enligt nämnden bör regeln ha följande lydelse: "Strafffår inte ådömas för förseelse, för vilken vite kan uttagas." "Vidare framhåller nämnden att den inte delarmotionärens uppfattning aU en ny regel skall tas upp enbart i RB; en sådanregel bör i första hand ingå i en allmänt gällande viteslag, dvs. i lagen omviten. Länsstyrelseni län anser att det inte är påkallat att utfärda några mergenerella regler. Enligt mening är det i stället av vikt att mani varje särskild lagstiftningsfråga försöker klargöra de problemställning arsom kan väntas bli aktuella vid lagtillämpningen. Medhänvisning till sina erfarenheter av miljöskyddslagsfiftningen ställer siglänsstyrelsen i positiv till motionens synpunkter, och länsstyrelsenföreslår - för att undvika tveksamhet - an straff och vite skall kunna förenasom detta inte särskilt förbjuds i den tillämpliga lagen. har mofionären riktat uppmärksamheten på en fråga avstor praktisk betydelse. Det måste anses vara en riktig iakttagelse, anförsamfundet, att vissa straffbara förfaranden inom immaterialrättens område på enkraftfullare sätt skulle kunna motverkas, om möjlighet fanns att vid viteförbjuda den klandervärda åtgärden. Samfundet framhåller vidare att det ocksånär det gäller andra brott, där vinningen av brottet är större än ett osäkertframtida bötessfiaff, skulle vara värdefullt om en vitessanktion kunde väljassom alternafiv till straff. Samfundettillstyrker därför en lagändring i den riktning motionären föreslår men menaran frågan om fillämpningsområdet och det lagtekniskt lämpliga sättet attgenomföra förändringen bör utredas närmare. Liknandesynpunkter framförs av , som emellertid påpekar att skäl tordekunna åberopas även för att nuvarande ordning bibehålls. L/?Fförklarar sig sympatisera med mofionärens tankegång. LRF framhåller särskiltbetydelsen av att en enskild person som finner att någon kränker hans rätt börha rättsordningens skydd även på så sätt att han i civil ordning kan utverkaen dom varigenom motparten vid vite förbjuds att fortsätta JuU1986/87:4 förfarandet. Enligt LRF kan en sådan dom - om annat inte är särskiltstadgat - utverkas oberoende av om förfarandet är straffbart eller inte. Skulledessa möjligheter vara mindre än vad LRF antagit, så framhåller LRF attmöjligheterna bör utökas. I detta betänkande behandlar utskottet en motion omförhållandet mellan vite och straff. Svensk rätt har intagit ståndpunkten att detinte bör vara möjligt att ingripa med både straff och vitespåföljd mot ett ochsamma förfarande. Denna princip innebär att vite inte får föreläggas i fall därstraffansvar är stadgat. Principen framgår uttryckligen av 9 kap. 8 § tredjestycket och har direkt åberopats av högsta domstolen 1982 (NJA 1982 s. 633). har i lagstiftningen gjorts flera avstegfrån denna princip. Därvid har i den lag som varit aktuell i stället införts enbestämmelse om att den som överträtt ett vitesförbud inte också får dömas tillstraff för gärning som omfattas av förbudet (se t.ex. 18 § tredje stycketfirmalagen och 57 § första stycket patenlagen). trädde lagen om viten i kraft. Lageninnehåller vissa generella bestämmelser om vite men reglerar inte förhållandetmellan vite och straff. Frågan var emellertid föremål för överväganden ilagstiftningsärendet med anledning av att lagrådet givit uttryck föruppfattningen att en allmän lag om viten borde innehålla en bestämmelse omförhållandet mellan vite och straff vid ett och samma förfarande (prop.1984/85:96 s. 87). - Departementschefen delade emellertid inte denuppfattningen utan ansåg -med hänvisning till de undantag som redan fanns ilagstiftningen - att det skulle vara ägnat att skapa oklarhet om principenlagfästes i en allmän lag om viten. Det här tidigare nämnda avgörandet avhögsta domstolen borde enligt departementschefen kunna ge tillräcklig ledningför hur frågan i allmänhet bör bedömas. 1 den aktuella motionen föreslås att en allmän regelinförs i syfte att möjliggöra vitesföreläggande utan hinder av att straffansvarär stadgat. Enligt motionären bör därför förbudet i 9 kap. 8 § rättegångsbalkenmot att använda vitesföreläggande då straff är utsatt ersättas med enbestämmelse enligt vilken ingen för samma gärning får dömas till mer än enderastraff eller vite. Utskottetgör följande bedömning. Vitet är en sanktion som riktar sig direkt mot viss personoch som kan utgöra en relativt kännbar ekonomisk belastning. Viteshotet kandärför i flera fall vara effektivare som påtryckningsmedel än straffhotet, somär mer obestämt till sin natur och som inte sällan kan uppfattas som mindreingripande. Den inledande redogörelsen har också visat att lagstiftningen påflera områden ger möjlighet för domstolar och myndigheter att användavitesföreläggande för alt ge särskilt eftertryck åt individuella beslut. Ävenom straffet måste vara rättsordningens primära sanktionsform bör enligt utskottetsmening lagstiftningen vara så utformad att den också främjar en JuU1986/87:4 effektiv användning av vitet som tvångsmedel i sådana fall då dettaframstår som ändamålsenligt. Den kritik som motionären - med instämmande av fleraremissinstanser -har riktat mot principen att ett vitesföreläggande inte fåranvändas då straff är utsatt saknar enligt utskottets mening inte fog. Sålundahar det inom vissa områden visat sig att enbart hotet om straff inte harutgjort ett tillräckligt verkande tvång, och en möjlighet att i sådana fallockså använda vitesföreläggande har efter hand införts på flera håll ilagstiftningen. har, såsom en självklarhet, föreskrivits förbud motådömande av straff för gärning som omfattas av föreläggandet. Huruvida dennautveckling kan tas till intäkt för att det föreligger ett mera allmänt behov aven generell nyreglering av vitesinstitutet i den riktning som motionären förespråkarär det emellertid enligt utskottets mening inte möjligt att bedöma utan attdessförinnan ytterligare utredning och överväganden har kommit till stånd. Svårigheterna att ta ställning gäller inte minst fråganhuruvida motionärens förslag om införande av en generell regel som möjliggörvalfrihet mellan vite och straff är lämpligare än den nuvarande ordningen medlagstiftning efter hand på de särskilda områden där åtgärder visar sig varaerforderliga. 1 sammanhanget kan hänvisas till ett närliggande uttalande avlagutskottet vid behandlingen av förslaget till ändringar ipatentlagen (LU 1985/86:29 s. 7-8). Med hänvisning till nu redovisade synpunkter anserutskottet att det för att åstadkomma ett bättre underlag för fortsattaöverväganden först bör göras klart inom vilka rättsområden det kan finnas behovav en mera effektiv användning av vitesinstitutet än vad nuvarande lagstiftningmedger. Det bör ankomma på regeringen att i lämpligt sammanhang föranstalta omen sådan kartläggning samt bestämma om de närmare formerna för arbetet.