bet · GA01LU2 · 1986-12-31 00:00:00 — har i en dom , 1986 (Avd, 1, domDFT 30) som LU 1986/87:2 vunnit laga kraft prövat om det förelegat särskildaskäl att utge ersättning för utlägg för förhyrd bil som i anledning av entågförsening använts för en färd av mellan bostadsorten ochbestämmelseorten. Ändamålet med resan var inställelse till enanställningsintervju, vilken inte hade kunnat ske om ett senare tåg än detförsenade hade anlitats. Hovrätten fann att personen i fråga genom deomständigheter han anfört visat att han haft befogad anledning att genomföraresan med till buds stående medel. Detta förhållande fick enligt hovrättensmening anses innefatta särskilda skäl för att SJ skulle svara för denifrågavarande kostnaden. Med hänsyn till denna bedömning konstaterade hovrättenatt det saknades anledning att ta ställning till det i normalvillkoren intagna,enligt hovrätten föga klargörande begreppet "osedvanlig längd". Med anledning bl. a. av hovrättens dom avser SJ att efterförhandlingar med se över normalvillkoren beträffandejärnvägens ansvarighet. Till följd av normalvillkoren har alltså järnvägen enavtalsrättslig förpliktelse att i viss omfattning ersätta skada på grund avdröjsmål i samband med personbefordran. Ersättningsskyldigheten omfattar deökade kostnader som åsamkas den resande på grund av att resan drar ut (fördyring). Den resande kan också tänkas gå miste om inkomster eller andraekonomiska värden (värdebortfall). Så kan han t. ex. komma för sent för atthinna med en charterresa för vilken han betalat biljettavgift och för vilkennågon återbetalning av den erlagda avgiften inte medges. Normalvillkoreninnehåller dock inget om ersättning för skador i form av värdebortfall. Bestämmelser om dröjsmålsansvar finns i den transporträttsligalagstiftning som reglerar jy'ö-oc/i/M/Wra«jporter Enligt 188 § sjölagen(1891:35 s, 1) är sålunda bortfraktaren ansvarig för skada till följd av attpassagerare försenas, om skada vållas genom fel eller försummelse. Det ankommerpå bortfraktaren att till fredande från ansvar visa att skadan inte orsakatsgenom vållande från hans sida (191 §). Bortfraktarens ersättningsskyldighet ärbeloppsmässigt begränsad. Bortfraktaren kan dock åta sig en vidsträcktareansvarighet, I fråga om passagerarbefordran med luftfartyg är fraktförarenenligt 9 kap, 19 och 20 §§ luftfartslagen (1957:297) ansvarig för skada sompassageraren åsamkas till följd av dröjsmål med befordringen, om han inte visaratt alla nödvändiga åtgärder vidtagits för att undvika skadorna eller att detvarit omöjligt att vidta åtgärderna. Också flygtransportörens ansvarighet fördröjsmålstid är summamässigt begränsad. Både fördyring och värdebortfallersätts enligt bestämmelserna i sjölagen och luftfartslagen. När det gällerpersonbefordran med vägfordon finns inte någon lagreglering av dröjsmålsansvaret. Bestämmelser angående postverkets skadeståndsansvar finnsi postverkets kungörelse (1966:120) angående postverkets ansvarighet förförsändelser och medel. Enligt dessa regler är postverket ansvarigt förassurerade och rekommenderade försändelser, postförskottsförsändelser ochoassurerade paket. ansvarar dock inte för vanUga brev (1 §). Vidareomfattar ansvarigheten medel som postverket omhänderhar i sinbetalningsförmed-lande verksamhet (exempel: pensioner och barnbidrag,överskjutande eller kvarståendepreliminär skatt m. ansvarighet gäller så länge LU1986/87:2 försändelse eller medel befinner sig i verkets vård (1 §). Föransvarigheten i postutväxlingen med utlandet och i den utrikesbetalningsförmedlingen gäller vad som överenskommits i internationella avtal (2§). är fritt från ansvar, då förlust eller skadaorsakats av avsändarens eller adressatens fel eller försummelse eller avförsändelsens egen beskaffenhet. Vidare ansvarar verket inte för förlust ellerskada som orsakats av försening under postbehandlingen (3 §) med undantag ivissa fall för försenade assurerade eller rekommenderade försändelser elleroassurerade paket. Har innehållet i sistnämnda försändelser skadats till följdav försening (7 a §) utgår ersättning enligt 4-6 §§, vilka paragrafer redovisasnedan. Om särskilda kostnader orsakats av försening av sådana försändelsereller av att betalningshandling fördröjts under postbehandlingen utgårersättning för sådana kostnader, dock högst . (7 b §). Har postverketinte kunnat visa att assurerad eller rekommenderad försändelse eller oassureratpaket utlämnats , räknat från den dag då försändelsenreklamerats hos postverket, utgår ersättning som om försändelsen gått förlorad(7 c §). Bestämmelserna i 7 a-c §§ infördes , då ansvarighetsbeloppensamtidigt höjdes. För indirekt skada eller utebliven vinst är postverket inte ansvarigt(3 §). Anspråk på ersättning skall anmälas inom vissa tidsfrister, vilkavarierar beroende på vilket slags skada anspråket avser. Framställsersättningsanspråk inte inom föreskriven tid är postverket fritt från ansvar. ansvar är vidare begränsat beroende påförsändelsens karaktär. Har assurerad försändelse gått förlorad eller skadatsutgår ersättning för förlusten, dock högst assuransbeloppet (4 §). För förlustav rekommenderad försändelse utgär ersättning med . (5 §). Oassureratpaket ersätts med högst , (6 §). Har postförskott slutligen utlämnatsutan att postförskottsbeloppet utkrävts utgår ersättning med det belopp sominte har redovisats (7 §). kan i särskilda fall medge ersättning efterskälighetsprövning utöver vad som skulle ha utgått med tillämpning avbestämmelserna i kungörelsen (12 §). Närmare föreskrifter härom har meddelats i5 § allmänna poststadgan. Dessa innebär att ersättning kan utges för skadadbrevförsändelse, som inte är assurerad eller rekommenderad, med högst 500 kr.Vidare kan indirekt skada i form av utgifter för telefonsamtal, resor m, m,ersättas med högst . Ersättning kan i övrigt utges när synnerliga skälföreligger. När det gäller förmedlingen av spelkuponger ochförtidsvadsinsatser gäller vissa särskilda regler. Fel som begås i kassaledethos postverket, dvs. hos postkontoret, lantbrevbäraren etc, täcks inte avansvarighetskungörelsen. Med stöd av en bestämmelse i poststadgan (137 §) harpostverket emellertid möjlighet att efter skönsmässig prövning hålla spelarenskadeslös för utebliven vinst som berott på fel i detta led av behandlingen avmottagna spelkuponger. Problemet med skadestånd för utebliven vinst till följd avförsening i transportledet löstes genom att ATG (Allmänna Trav och Galopp) tecknade en särskild försäkring som ger ersättning för förse ningsskador vid postbefordran, ATG har träffat avtal med 10 postverketom viss regress gentemot verket. LU 1986/87:2 Med stöd av den av regeringen utfärdade teleförordningen(1985:765) har meddelat allmänna villkor för teleabonnemang. Ivillkoren finns föreskrifter om bl. a. skadstånd. lämnar ersättningför skador som uppkommit till följd av att teleförbindelse avbrutits ellervarit felakfig eller på grund av att telemeddelande uteblivit, expedieratsoriktigt, försenats eller störts. Ersättning utgår dessutom om uppgift itelefonkatalog utelämnats eller varit ofullständig eller oriktig eller omuppgift om abonnents nummer eller adress varit felaktig. Ersättningsskyldigheti nu nämnda fall föreligger dock endast i den mån skadan uppkommit genom feleller försummelse av personal eller av person för vilken verketsvarar. Ersättning lämnas vidare endast för utgift som föranletts av skadan.Ersättningen är begränsad fill högst . I fall av grov vårdslöshet kandock högre ersättning lämnas. Frågan om var skyldigt att utge skadestånd advokat som av misstag uteslutits ur telefonkatalogen har varit föremål fördomstolsprövning (Rättsfall från hovrätterna 1985, RH 1985 42:85), Advokatensskadeståndstalan ogillades av med hänsyn till att televerketenligt en föreskrift i det av regeringen fastställda och till utgången av år1985 gällande telefonreglementet och enligt en friskrivningsklausul i avtaletom telefonabonnemang hade rätt att bestämma högsta belopp för ersättning pågrund av skada av bl, a, uteslutning ur telefonkatalogen. Bestämmelsen i 36 §avtalslagen om jämkning av oskäliga avtalsvillkor ansågs inte tillämplig påfriskrivningsklausulen. Motionären i motion L205 (m) hänvisar inledningsvis tillsistnämnda rättsfall och beklagar att 36 § avtalslagen inte ansetts kunnatillämpas, vilket sålunda ledde fill att advokaten själv fick stå detekonomiska ansvaret för försummelser. Motionären åberopar vidareatt den enskilde får bära de ekonomiska konsekvenserna, om () missköter sig såvitt angår personbefordran. Även om tåget ej alls skullegä utan blivit inställt utan skäl eller om det skulle gå åt fel håll är SJändå, påpekar motionären, fri från ansvar gentemot den enskilde resenären.Skulle den enskilde däremot ha anlitat annat transportmedel såsom båt ellerflyg skulle han ha kunnat få ersättning för liden skada. Motionären framhåller att grundsatsen om allas likhetinför lagen kräver att allmänt erkända rättsprinciper skall gälla även staten som avtalspart i vanliga civilrättsliga relationer. En sådan rättsprincip kan enligt motionären härledas ur 23 § köplagen, nämligen att gäldenären (näringsidkaren eller den som åtagit sig att tillhandahålla vara eller tjänst) är ansvarig för skada som borgenären (den som "köpt" varan eller tjänsten) lider genom dröjsmåleller försening, om gäldenären inte kan visa att dröjsmålet inte kan tillräknas honom som försummelse. Skadeståndsregeln i 31 § konsumenttjänstlagen är för övrigt, påpekar motionären vidare, utformad helt i överensstämmelse med nämnda rättsprincip. Stadgandet i konsumenttjänstlagen är - till skillnad från köplagen - tvingande. Motionären framhåller att, om 11 i det ovananförda exemplet hade omfattats av konsumenttjänstlagen, LU 1986/87:2friskrivningsinvändningen sålunda utan vidare skulle ha underkänts. Detsammagäller beträffande SJ. Enligt motionärens rättsuppfattning är det oefterrättligtatt staten utnyttjar sin maktställning till att utverka undantag från derättsgrundsatser som eljest gäller enligt vår rättsordning. Han yrkar därföratt statens skadeståndsskyldighet i affärsmässig verksamhet bör bliföremål för översyn. I motion L228 (c) framhålls att det ofta förekommer attpostförsändelser blir försenade, något som kan föra med sig ekonomiskaförluster och andra problem. Det finns enligt motionären en påstådd ökandetendens till förseningar. Enligt motionären har det också blivit allt svårare -förmodligen på grund av annan sorteringsteknik - att få klarhet om orsakernatill en försening och om vilka som förorsakat förseningar, skador på ellerförlust av försändelser. Motionären hänvisar därefter till den i föregående avsnittredovisade kungörelsen samt ansvarighetsbestämmelserna i poststadgan. Enligtmotionärernas mening finns det anledning att se över postverkets ansvar ochomfattningen av den ekonomiska ersättning som bör utgå vid förseningar, skadoroch när försändelser förkommit. Översynen bör gälla såväl den typ avförsändelser som det nu kan utgå viss ersättning för som för vanliga brevsärskilt i den mån avsändaren och/eller adressaten drabbats av icke obetydligaekonomiska förluster eller andra påtagliga problem. Dessutom finns enligtmotionärens mening anledning att noggrant se över i vad mån postverkets ansvargentemot verkets kunder behöver stärkas för att dessa skall ha motsvarande rätttill skadestånd och skydd som privatpersoner och kunder har när de har att göramed enskilda företag och verksamheter. Mofionären påpekar att gått sedan senastbehandlade frågan om postverkets skadeståndsansvar. Med hänsyn bl. a. tillprisutvecklingen, utvecklingen av postverkets verksamhet och de successivtökade kraven på allt bättre konsumentskydd, vilket resulterat i flera regeländringarinom konsumenträtten, finns nu enligt motionärens mening starka skäl för att seöver postverkets skadeståndsansvar. Översynen motiveras även av den synnerligenstora omfattning postverkets verksamhet har, varigenom praktiskt taget alla ivårt land boende är postverkets kunder. I samband med behandlingen av förslaget till enny järnvägstrafik lag behandlade utskottet en motion av samma motionär som väckt motion L205 och med liknande syfte. I sitt av godkända betänkande LU 1984/85:27 fann utskottet att det inte fanns något behov av att lagreglera järnvägens ansvarighet för dröjsmälsskada vid fördyring av resa. Utskottet ansåg att genom det tillägg till normalvillkoren som efter förhandlingar och överenskommelse mellan SJ och /KO gjorts de resande hade fått sådana möjligheter till ersättning för fördyring av resor som kunde anses motsvara rimliga krav. Det förhållandet att det fanns vissa brister i den då gällande ersättningsklausulen i normalvillkoren utgjorde enligt utskottets mening inte någon grund för att då kräva lagstiftning. ställetborde bestämmelserna ses över. Utskottet ansåg för sin del att LU 1986/87:2ersättningsregler som förhandlades fram mellan järnvägarnas representanter ochkonsumentverket/KO borde kunna på ett smidigare och bättre sätt täckauppkommande olika fördyringsskador än en lagreglering kunde göra. Beträffande dröjsmälsskador i form av värdebortfall erinradeutskottet om att normalvillkoren inte innehöll något om ersättning för sådanaskador. Med hänvisning till att sjö- och lufttrafikföretag var skyldiga attlämna ersättning för värdebortfall vid dröjsmålsskada talade enligt utskottetsmening därför vissa principiella skäl för att införa en lagregel somfillförsäkrade järnvägspassagerare ersättning för i varje fall vissavärdebortfall. Man kunde emellertid enligt utskottets mening inte bortse frånatt det fanns omständigheter som försvårade en lagreglering av järnvägsansvarighet för dröjsmålsskada, I betydligt större utsträckning än när detgäller sjö- eller lufttransporter består järnvägsresor, påpekade utskottet, avflera på varandra följande delbefordringar med skilda transportenheter. Ävenen ganska obetydlig försening i ett transportled kan leda till betydandeförseningar innan slutmålet nås. Utskottet ansåg att en lagreglering avdröjsmålsansvaret rimligtvis måste innehålla någon spärr som förhindrar att eninträffad försening kan utlösa dröjsmålsansvar inom alla delar av ettvittförgrenat järnvägsnät. Vidare borde beaktas att järnvägs- och spårvägsresorkan omfatta mycket korta sträckor. Ett utbyggt dröjsmålsansvar för sådana resorskulle enligt utskottets uppfattning medföra betydande problem. En lagregelmåste därför troligen förses med så många olika begränsningar att ersättningsskyldighetför järnvägen i själva verket skulle komma att föreligga endast sällan. Med hänsyn till det anförda ansåg utskottet att det i vartfall då inte borde ske en lagreglering av ersättning för värdebortfall.Utskottet tillade att frågan om en lagstiftning kunde få en förnyad aktualitetom inte skulle uppnå en godtagbar lösning förhandlingsvägen. Utskottet prövade (LU 1975:13) frågan om postverketsansvarighet för försenade försändelser med anledning av en motion som varföranledd av att försändelser innehållande tipskuponger och V 65-kupongerförsenats i postbehandlingen och att avsändarna till följd därav inte erhållitden vinst som rätteligen skulle ha utfallit på kupongerna. I motionen yrkadesatt postverkets ansvarighet för försenade försändelser och för indirekt skadaeller utebliven vinst skärptes. Utskottet pekade på att postverket i sinverksamhet har att tillämpa affärsmässiga principer och att de utgifter somverket åsamkats i form av skadestånd därför måste bestridas av de löpandeintäkterna, dvs. i huvudsak av befordringsavgifterna. Enligt utskottet skulleden i den då aktuella motionen föreslagna reformen ofrånkomligt leda till betydandehöjningar av dessa avgifter. Med hänsyn härtill avstyrkte utskottet bifalltill motionen, vilket godkände. behandlade utskottet en motion av bl. a. sammemotionär som väckt motion L228 och med liknande yrkande som det nu ifrågavarande. I sitt av godkända betänkande LU 1982/83:35 konstaterade utskottet med tillfredsställelse att sedan utskottet förra gången prövade frågan den som lämnar en försändelse till postbefordran hade fått ökade möjligheter att få ersättning för skada till följd av fel i postbehandlingen somolika 13 åtgärdervidtagits i syfte att minska riskerna för förseningar av vissa slag av LU1986/87:2 spelkuponger. Utskottet framhöll att det emellertid i inte obetydligomfattning förekom att vanliga postförsändelser försenades och att avsändareoch adressater till följd härav led skada eller åsamkades andra besvär förvilka ersättning inte kunde utgå. Utskottet menade att det inte torde varamöjligt att väsentligt öka postverkets ansvarighet utan att en sådan åtgärdskulle leda till betydande höjningar av befordringsavgifterna. Utskottet ansågdärför att problemen med förseningar i postbefordran borde lösas genom andraåtgärder än ändringar i ansvarighetsreglerna. På grund av det anförda avstyrkteutskottet motionen. Utskottet förutsatte emellertid att postverket noga följdeutvecklingen och att ansvarighetsbeloppen höjdes när sä befanns erforderligt. I sitt slutbetänkande (SOU 1985:41) Affärsverken och derasföretag redovisar verksledningskommittén vissa överväganden och förslag rörandeaffärsverkens bestämmelser om kundvillkor (betänkandet s. 85-86). Kommitténslår inledningsvis fast att det råder allmän enighet om att begreppetnäringsidkare omfattar även stat och kommun inom sådana verksamhetsgrenar somtill sin innebörd är jämförliga med privat näringsverksamhet. Med hänvisningtill lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden påpekar kommittén att lagengäller endast avtalsvillkor men däremot inte föreskrifter i författning.Förhållandet mellan stafliga och kommunala företag och deras kunder äremellerfid, framhåller kommittén, till en del reglerat genom föreskrifter. Omman håller fast vid en strikt tolkning av begreppet avtalsvillkor, kommer dettaatt medföra en begränsning av lagens fillämpningsområde även inomverksamhetsgrenar, där staten eller en kommun uppträder som näringsidkare. Detmedför också inskränkning i KO:s möjlighet att stödja konsumenterna. har problemet med gränsdragningen mellan avtalsvillkor ochförfattningsbestämmelser störst betydelse när det gäller de statligaaffärsverkens verksamhet. Kommittén uppger att det principiellt föreligger envalfrihet mellan reglering genom allmänna avtalsvillkor och reglering genomförfattningar. Villkoren för utnyttjande av affärsverkens tjänster är nämligennästan genomgående av sädan innebörd att de lika väl skulle ha kunnat uttryckasi avtal. Om verksamheten faller inom verkets område som det anges i instruktionföreligger ocksä, påpekar kommittén, möjlighet att uppställa allmännaavtalsvillkor. Kommittén framhåller att den reglering som gäller uppvisarganska stora variationer i valet mellan avtals- och författningsbestämmelser. Delvisförklaras detta av skillnader i verksamhetens karaktär. Men skillnaderna tordeockså bero på vilken lösning som man börjat tillämpa. Att generella och grundläggande villkor för verksamhetenfastställs av regeringen kan enligt kommitténs uppfattning sägas utgöra en garanti för att normaltjänster erbjuds under likvärdiga villkor till olika grupper av konsu menter. Det är därmed rimligt att den som sätter villkoren utsätts för ett politiskt ansvarskrävande, eftersom inte heller kan I'* pröva sådana villkor.Däremot är det enligt kommittén väsenthgt att KO och LU 1986/87:2marknadsdomstolen har möjlighet att kontrollera efterlevnaden av dessaregeringsbestämmelser. Kommitténframhåller att formellt är villkor som verken beslutar om i författningsformoch kungör i författningssamling eller annan godkänd publikation inte att ansesom avtalsvillkor. Kommittén menar att en viss tvekan dock föreligger medanledning av att valet mellan författnings- och avtalsbestämmelse delvis ärgodtyckligt. Enligt kommittén bör inte formen i dessa fall få vara avgörandeför om villkor som gäller mellan verk och kund skall kunna prövas avmarknadsdomstolen. Konsumentskyddet kan, hävdar kommittén, anses särskiltväsentligt att bevaka i verksamhet som bedrivs under någon form av monopol.Enligt kommitténs mening bör därför förutsättningar skapas så att villkor somreglerar förhållandet mellan konsument och producent, efterlevnaden avvillkoren liksom eventuella sanktioner till följd av brott mot villkoren kanbehandlas likvärdigt, oavsett under vilken företagsform affärsverksamhetenbedrivs och i vilken form bestämmelserna fastställts. För att undvika osäkerhetrekommenderar emellertid kommittén att befintliga bestämmelser ses över och gessådan utformning att de tveklöst kan anses som avtalsvillkor. Kommitténsförslag har remissbehandlats och övervägs inomregeringskansliet. Ibetänkandet behandlas dels en motion om rätt till ersättning på grund avfelaktig myndighetsutövning, dels två motioner om statens skadeståndsskyldigheti affärsmässig verksamhet. Statenoch kommunerna är ansvariga för fel och försummelser av sina arbetstagare påsamma sätt som privata arbetsgivare, när verksamheten kan jämställas medenskild verksamhet. Enligt 3 kap, 1 § skadeståndslagen (SkL) är arbetsgivareansvarig för person- och sakskada som arbetstagare vållar genom fel ellerförsummelse i tjänsten. Arbetsgivaren kan också bli skyldig att ersätta renförmögenhétsskada men då fordras att arbetstagaren vållat skadan genombrottslig handling. Vidmyndighetsutövning sträcker sig statens och kommunernas ansvar längre än andraarbetsgivares. Sålunda svarar det allmänna inte bara för person- och sakskada utanockså för ren förmögenhetsskada när fel eller försummelse begåtts av desstjänstemän (3 kap. 2 § SkL). Denna långtgående skadeståndsskyldighet haremellertid vissa begränsningar, I syfte att undvika att helt obetydliga fel ochförsummelser medför skadeståndsansvar har i 3 kap. 3 § SkL införts den regelnatt skadeståndsskyldighet vid myndighetsutövning föreligger endast om de kravhar blivit åsidosatta som med hänsyn till verksamhetens art och ändamålskäligen kan ställas på dess utövning. I fråga om felaktiga myndighetsbeslutgäller vidare att, om den skadelidande utan giltig anledning underlåtit attföra talan om rättelse eller' att använda särskilt rättsmedel, ersättning inteutgår för skada som därigenom kunnat undvikas (3 kap. 4 § SkL). En särskildregel (3 kap, 5 § SkL) begränsar också det allmännas ansvar för renförmögenhetsskada som drabbar enföretagare till följd av intrång i näringsverksamhet. Ersättning LU1986/87:2 utgår i sådanafall endast efter en skälighetsbedömning. slutligenatt ersättning för sakskada kan jämkas, om det är skäligt med hänsyntill föreliggande försäkringar eller försäkringsmöjligheter (3 kap. 6 § Motionärerna i motion L213 (fp) hävdar att det allmänna pågrund av de gjorda inskränkningarna av skadeståndsansvaret i praktiken gårfritt från skyldighet att i många situationer ersätta skador som vållas i denoffentliga verksamheten medan enskilda i jämförbara fall helt klart skulle varaskadeståndsskyldiga. Enligt motionärernas mening bör reglerna om skadeståndsansvarinte vara frikostigare utan snarare strängare mot det allmänna än mot andraskadevållare. Motionärerna yrkar att hos regeringen begär ett förslagtill förbättrade möjligheter för enskilda att få ersättning pä grund avfelakfig myndighetsutövning. Utskottet vill till en början erinra om att det allmännasskadeståndsansvar utvidgades betydligt när skadeståndslagen trädde i kraft den1 , svarade det allmänna över huvud taget inte för felvid myndighetsutövning. Ansvarigheten härför åvilade endast den felandetjänstemannen. Utskottet behandlade en motion om skärpning avdet allmännas skadeståndsansvar, I sitt av godkända betänkande iärendet (LU 1984/85:2) framhöll utskottet att det inte förekommit något som dåborde föranleda en ytterligare skärpning av det allmännas ansvar, och utskottetavstyrkte därför bifall fill motionen. Enligt utskottets mening föreligger det inte heller nunågra sådana omständigheter som talar för en skärpning av skadeståndsansvaretför det allmänna.