bet · GA01LU23 · 1986-12-31 00:00:00 — om ändring i räntelagen (1975:635) m. m. (prop.1986/87:72) I betänkandet behandlas proposition 1986/87:72 variföreslås vissa ändringar i räntelagen. Propositionen innehåller vidare förslagom att reglerna i och vattenlagen om ränta pårättegångskostnad skall anpassas till räntelagens regler. Slutligen föreslås enmindre ändring i avtalslagens ockerparagraf. I betänkandet behandlas också en väckt motion (fp) och tvä med anledning av propositionenväckta motioner (båda m). I en av motionerna begärs viss ändring i 5§räntelagen om avkastningsränta. I de båda andra motionerna yrkas att reglernaom rättegångskostnad ändras så att ränta på sådan kostnad utgår även i mäl somhandläggs i summarisk ordning eller enligt lagen om rättegången i tvistemål ommindre värden. Utskottet tillstyrker förslagen i propositionen ochavstyrker motionsyrkandena. M-, fp- och c-ledamöterna reserverar sig i frågaom ställningstagandet till motionerna om ränta på rättegångskostnad. Tvåsärskilda yttranden föreligger i fråga om propositionens förslag om ändring iräntelagen. I proposition 1986/87:72 föreslår regeringen() - efter hörande av lagrådet - att skall antai propositionen framlagda förslag till 1. lag om ändringi räntelagen (1975:635), 2. lag om ändringi , 3. lag om ändringi lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättensområde, 4. lagom ändring i vattenlagen (1983:291). Lagförslagen har intagits i bilaga till betänkandet. Med anledning av propositionen väckta motioner Motion 1986/87:L126 av () vari yrkas attriksdagen beslutar att rätten till ränta på rättegångskostnad skall gälla äveni rnål som handläggs 1 1986/87. enligtlagsökningslagen eller lagen om rättegången i tvistemål om mindre LU1986/87:23 värden. Motion 1986/87:L127 av () vari yrkas attriksdagen beslutar om sådan ändring i 5 § räntelagen att i motionen beskrivnamissförhållanden undanröjs. Under allmänna motionstiden väckt motion Motion 1986/87:L804 av () vari yrkasatt hos regeringen begär sådan ändring i förordningen (1981:1056) omersättning för kostnader i mål om lagsökning, betalningsföreläggande ellerhandräckning vid tingsrätt att denna ersättning även skall innefatta ränta. I propositionen föreslås vissa ändringar i räntelagen(1975:635), Ett förslag innebär att det i lagen skall föras in en möjlighet attjämka en dröjsmälsränta, om gäldenären pä grund av sjukdom, arbetslöshet ellernågon annan liknande omständighet som han inte har kunnat råda över har varitförhindrad att betala sin skuld i rätt tid och det med hänsyn härtill skullevara oskäligt med full ränta. Ett annat förslag är att ränta på enskadeståndsfordran som grundas på ett uppsåtligt brott och som inte skallutges i form av livränta alltid skall utgå från den dag då skadan uppkom, I propositionen föreslås även att reglerna irättegångsbalken och vattenlagen (1983:291) om ränta på rättegångskostnadskall anpassas till räntelagens regel. Det innebär att räntesatsen i ställetför nuvarande fasta skall vara den som följer av räntelagen, dvs, motsvarariksbankens diskonto med tillägg av . Slutligen föreslås en mindre ändring i avtalslagensockerparagraf. Genom ändringen anpassas denna paragraf i ett visst avseendetill ockerparagraf. Lagändringarnaföreslås träda i kraft , Räntelagen är tillämplig på penningfordringar inomförmögenhetsrättens område. Lagen är dispositiv, dvs. den gäller bara i den måninte annat är avtalat eller utfäst eller särskilt föreskrivet, Lagen innehålleri första hand regler om dröjsmålsränta. Denna ränta motsvarar riksbankensdiskonto med tillägg av . Vidare finns en bestämmelse om s, k,avkastningsränta, som utgår vid återbetalning i samband med hävning av avtalpå grund av kontraktsbrott eller av liknande anledning. Avkastningsräntanmotsvarar diskontot med tillägg av . Denna ränta skall undervissa förhållanden utgå också på skadestånd för personskada. I lagen preciserasvidare den tidpunkt från vilken ränta i olika fall skall börja utgå. Ränta somutgår på grund av avtal kan jämkas med stöd av 36 § avtalslagen.I propositionen föreslås att det i räntelagen förs in en bestämmelsesom möjliggör jämkning även av lagstadgad dröjsmålsränta. LU 1986/87:23 Enförutsättning för att en sådan ränta skall kunna jämkas är enligt förslaget attgäldenären på grund av sjukdom, arbetslöshet eller någon annan liknande omständighetsom han inte kunnat råda över har varit förhindrad att betala sin skuldi rätt tid. Härutöver krävs att skyldighet att betala full ränta skulle varaoskälig med hänsyn till vad som föranlett dröjsmålet. föresläsbli tvingande till gäldenärens förmän. I propositionen föreslås också att ränta på enskadeståndsfordran som grundas på ett uppsåtligt brott och som inte skall utgesi form av livränta alltid skall utgå från den dag då skadan uppkom. Rätten tillränta på en sådan fordran regleras i 4§ andra stycketräntelagen. Enligt den bestämmelsen utgär ränta på förfallet skadeståndsbeloppfrån den dag som infaller efter det borgenären framställt krav påersättning och lagt fram erforderlig utredning till stöd för kravet. Såvittgäller skadestånd på grund av brott som begåtts av oaktsamhet föreslås ipropositionen inte någon ändring. Vad först gäller frågan om jämkning av dröjsmålsränta villutskottet erinra om att syftet med sädan ränta är att gäldenären skall förmåsatt betala sin skuld . Dröjsmålsräntan fungerar med andra ord som ettpåtryckningsmedel. Mot en gäldenär som utan att själv vara orsaken till dethamnat i betalningssvårigheter eller av annan anledning inte kan betala i tidär dock hotet om att tvingas betala dröjsmälsränta verkningslöst och endastägnat att ytterligare förvärra gäldenärens ekonomiska situation. Utskottetdelar därför departementschefens uppfattning att det efter mönster av vad somgäller i våra nordiska grannländer bör öppnas en möjlighet att jämkadröjsmålsräntan. Jämkningsmöjligheten bör som föreslås i propositionen endastföreligga när gäldenären pä grund av omständigheter som han själv inte kunnatråda över har varit förhindrad att betala i rätt tid. För att markera attjämkning bara skall förekomma i undantagsfall bör en förutsättning vidare varaatt skyldigheten att betala full dröjsmålsränta framstår som oskälig. Genom ettsådant krav uppnås även att jämkning inte kan bli aktuell då dröjsmålet medbetalningen varit obetydligt eller räntebeloppet av andra orsaker är lågt. Detär alltså endast i de de fall då skyldigheten att betala dröjsmälsränta kananses vara i mera väsentlig grad betungande för gäldenären som jämkning kanifrågakomma. Med anledning av att farhågor yppats för att den nyajämkningsregeln skall medföra problem för kommuner och andra borgenärer somfortlöpande har att hantera ett stort antal fordringar på enskilda personervill utskottet understryka att en borgenär inte självmant behöver undersöka huruvidagäldenären är berättigad till jämkning eller ej. Det måste i stället ankomma pågäldenären att göra gällande sin rätt till jämkning. Med det anförda tillstyrker utskottet att den föreslagnajämkningsregeln förs in i räntelagen. Utskottet godtar vidare den föreslagna ändringenbeträffande dröjsmålsränta på skadestånd med anledning av uppsåtligt brott.Genom att ränta skall kunna utgå redan från den dag skadan inträffade i ställetför - enligt vad som oftast tillämpas frän dagen för delgivningav stämningsansökan i brottmålet förstärks brottsoffrens ställning. 1 * 1980/87. 1 motion L127 (m) tas upp en fråga om avkastningsränta.Huvudregeln i LU 1986/87:23 räntelagen är att ränta på en fordran inte utgårför tiden innan fordringen förföll till betalning. På en fordran som avseråtergång av betalning då ett avtal hävts till följd av betalningsmottagarenskontraktsbrott eller på liknande grund utgår dock enligt 2 § andra stycket räntelagenavkastningsränta från den dag betalningen erlades. Räntefoten motsvarar isådana fall diskonto med tillägg av (5§räntelagen). I motionen beskrivs en situation där tillämpningen av deovan redovisade reglerna enligt motionärens mening leder tillotillfredsställande resultat. En hovrätt hade i eri tvist om köp av sriiähusålagt säljaren, ett fastighetsbolag, att till köparen återbetala ett visstbelopp öch därjämte erlägga ränta på beloppet enligt 2 § andra stycket och 5 § räntelagen.Förvärvet av huset hade köparen finansierat genom att uppta ett bostadslån tillsubventionerad ränta. En följd av domslutet blev att låntagaren/köparen somvinst kunde tillgodogöra sig den del av dröjsmälsräntan som svarade moträntesubventionen. Att så sker kan enligt motionären inte ha varitlagstiftarens mening. Motionären yrkar att skall besluta om sädanändring i 5 § räntelagen att det angivna missförhållandet undanröjs. Den fråga som uppmärksammats av motionären i motion L127diskutera des från mer allmänna utgångspunkter då räntelagen infördes . I propositionen med förslag till räntelag (prop. 1975:102) anfördes att då gällande principer för dröjsmålsränta innebar att räntan utgick enligt en i - förvägfastlagd räntesats, dvs. utan att man försökte uppskatta borgenärens förlust idet konkreta fallet. Enligt departementschefens mening fanns det inte skäl atti den nya lagen göra avsteg från den principen. Skälet därtill var bl. a. atten omfattande möjlighet till skönsmässig bestämning av dröjsmålsräntan skullemedföra en praktisk osäkerhet som endast delvis kunde upphävas genomtillkomsten av en betydande rättspraxis, och innan en sädan praxis skapatskunde det dröja mycket . Det betonades också att det skulle bli vanskligtför domstolarna att ta ställning till om en omständighet var av den särskildakaraktär att den borde medföra avsteg från den schematiskt bestämdadröjsmålsräntan. De synpunkter som anförts beträffande dröjsmålsräntan hadeenligt departementschefen giltighet även i fråga om avkastningsräntan. Enligt utskottets mening har de skäl som sålunda anfördesför att dröjsmåls- och avkastningsränta bör bestämmas enligt en fast räntesatsfortfarande bärkraft. Utskottet vill också peka på att en regel av innebörd attden verkliga ränteförlusten skall fastställas i varje enskilt fall skullemedföra en avsevärd belastning på såväl parter som domstolar. Härtill kommeratt den individuellt beräknade ränteförlusten nog oftast inte skulle komma attavvika särskilt mycket från den schablonmässigt bestämda. Utredningskostnadernaskulle därför i flertalet fall inte stå i rimlig proportion till beloppet avden ränta tvisten gällde. På grund av det anförda anser utskottet att principenmed i förväg fastlagda räntesatser inte generellt bör frångås. Det kan hellerinte anses motiverat att i räntelagen, som är avsedd att vara generellttillämplig, särreglera det specialfall som beskrivs i motionen. På grund av detanförda avstyrker utskottet bifall till motion L127. Ränta pårättegångskostnader LU 1986/87:23 Ersättning för rättegångskostnad skall enligt 18 kap. 8 §rättegångsbalken (RB) fullt motsvara kostnaden för rättegångens förberedandeoch talans utförande jämte arvode till ombud eller biträde, såvitt kostnadenskäligen varit påkallad för tillvaratagande av partens rätt. Ersättning skallockså utgå för partens arbete och tidsspillan i anledning av rättegången.Enligt bestämmelsen i dess nuvarande lydelse skall ersättning förrättegångskostnad även innefatta ränta efter då målet avgörstill dess betalning sker. En bestämmelse om ränta på rättegångskostnad av sammaslag som den i RB finns i 20 kap. 5§ vattenlagen (1983:291). Regler om ersättning för rättegångskostnad finns också iannan lagstiftning. I lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindrevärden (småmålslagen) föreskrivs sålunda att ersättning för rättegångskostnad isådana mäl inte fär avse annat äri kostnad för viss rådgivning enligt rättshjälpslagen,ansökningsavgift (. ), resa och uppehälle för part ellerställföreträdare, vittnesbevisning och översättning av handling (8 §).Stadgandet i 8 § småmålslagen har i rättspraxis (NJA 11981 s. 1006) givits deninnebörden att det inte skall utgå ränta på rättegångskostnad enligt den lagen. Enligt förordningen (1981:1056) om ersättning förkostnader i mål om lagsökning, betalningsföreläggande eller handräckning'vidtingsrätt, dvs. mål som handläggs i summarisk ordning, har sökanden rätt tillersättning med skäligt belopp för kostnader som avser eget arbete med anledningav målet och för arvode till ombud eller biträde. Normalt utgår ersättningenmed visst i förordningen angivet schablonbelopp, . ilagsöknings- och handräckningsmål samt , i mål om betalningsföreläggande.Till högre belopp får ersättningen bestämmas endast om det finns särskildaskäl. Vidare utgår ersättning för ansöknings- och expeditionsavgifter,delgivningskostnader samt kostnader för registrerings-och mantalsskrivningsbevisom sådant bevis har behövts. Ansökningsavgiften i mål av detta slag är förnärvarande . Sökanden har slutligen rätt till skälig ersättning föröversättning av handlingar och för avskrifter och kopior utöver visst antal.Ränta på rättegångskostnaden utgår däremot inte. I proposifionen föreslås att reglerna i RB och vattenlagenändras så att ränta på rättegångskostnader skall utgå enligt räntelagensbestämmelser, dvs, med en räntesats motsvarande diskontot med fillägg av 8procentenheter, I motion L804 (fp) tar motionären fasta på den skillnad ifråga om rätten till ränta på rättegångskostnad som föreligger mellan denordinära tvistemålsprocessen och den summariska processen. Motionären finnerskillnaden svårförklarlig. Enligt hans mening är det en grundläggande principatt den som inte betalar sina skulder skall erlägga ränta till dessbetalning sker. Borgenärens ränteförlust blir ju lika betungande oberoende avprocessformen. Nackdelen av att ränta inte utgår kan rent av bli mer kännbar iden summariska processen eftersom verkställigheten av avgöranden som tillkommiti den ordningen ofta tar . Enligt motionären är det rimligtatt sammaränteregler gäller för samtliga måltyper. Hän yrkar därför att förordningenom ersättning för kostnader i mål om lagsökning, betalningsfö- LU1986/87:23 reläggande eller handräckning vid tingsrätt ändras så, attersättningen även innefattar ränta. I motion L126 (m) framförs synpunkter som i alltväsentligt överensstämmer med dem i motion L804. Motionären anser sålunda attdet saknas bärande skäl att låta rätten till ränta på rättegångskostnad varaberoende av i vilken form ett anspråk framställs. Den i propositionen intagnagrundsatsen att ersättning för sådana kostnader skall utgå med ränta bör enligtmotionären tillämpas fullt ut. Han yrkar därför att beslutar attkostnadsersättningen även i lagsökningsmål och småmål skall innefatta ränta. Utskottet erinrar om att den nuvarande bestämmelsen i RBom ränta på ersättning för rättegångskostnader infördes (prop. 1973:30,JuU 17, rskr. 168) och alltså kom till före räntelagen. Den föreskrivnaräntefoten på var den räntesats som då gällde för fordringar i allmänhetnär förfallodagen var bestämd. Otvivelaktigt förhäller det sig sä att en räntapå framstår som alltför låg. För den part som förlorar en rättegångoch därmed blir skyldig att ersätta motpartens rättegångskostnader är det med nuvaranderänteläge lönsamt att inte betala denna ersättning och i stället låta pengarnastå inne på exempelvis ett bankkonto. För den vinnande parten som haft direktautlägg innebär nuvarande ordning motsvarande nackdelar. Frågan om ändraderegler för ränta på rättegångskostnader har också tagits upp i motioner vidflera tillfällen, senast vid allmänna mofionstiden . Med hänsyn till däpågående översyn av räntelagen har motionerna avslagits. Enligt utskottetsmening är det angeläget att den föreslagna ändringen nu kommer till stånd. Vad angår den i motionerna upptagna frågan om ränta påkostnader i lagsökningsmål m.m. vill utskottet erinra om att spörsmåletberördes vid tillkomsten av den nuvarande bestämmelsen i 18 kap, 8 § RB. Ipropositionen (prop. 1973:30) uttalade departementschefen att han inte fann detpåkallat att införa någon motsvarande bestämmelse om ränta i mål om lagsökningeller betalningsföreläggande. Kostnaderna i dessa mäl uppgick till måttligabelopp, och den ränta som skulle kunna bli aktuell var blygsam. Att komplicerahandläggningen och i synnerhet verkställigheten av dessa ytterst talrika målvar enligt departementschefen inte motiverat. Stadgandet i 15 §lagsökningslagen kom att utformas i enlighet med departementschefens ståndpunkt.Där föreskrevs sålunda att hänvisningen till om rättegångskostnadinte skulle gälla bestämmelsen om ränta på kostnadsersättning. Inte heller imål om betalningsföreläggande infördes någon rätt till ränta. Utskottet hyser i och för sig förståelse för motionärernasståndpunkt att rätten till ränta på rättegångskostnad bör vara oberoende av ivilken processuell ordning ett anspråk prövas. De skäl som anfördes motatt utsträcka rätten till ränta att gälla även i mål om lagsökning och betalningsföreläggandehar emellertid enligt utskottets mening alltjämt giltighet. De målen är intemindre talrika , och de rättegångskostnader de kan ge upphov till ärfortfarande förhållandevis obetydliga. Det ekonomiska värde som en rätt atterhålla ränta på kostnaderna i detta slags mål kan ha för den enskildeborgenären är med andra ord ganska litet och kan enligt utskottets meninginte uppväga olägenheterna av det betydande merarbete som den av LU 1986/87:23motionärerna föreslagna ändringen skulle komma att medföra för de dömande ochverkställande myndigheterna. Motsvarande synpunkter gör sig gällande i fråga omsmåmålen och målen om handräckning. Utskottet avstyrker därför bifall tillmotionerna L126 och L804. Utöver det anförda föranleder propositionen inte någrauttalanden från utskottets sida. beträffande/?ropo.? ;V/o«ert attriksdagen antar de i proposition 1986/87:72 framlagda förslagen till dels lagom ändring i räntelagen (1975:635), dels lag om ändring i ,dels lag om ändring i lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar påförmögenhetsrättens område, dels lag om ändring i vattenlagen (1983:291), 2. beträffande räntapå rättegåtigskostnad i lagsökningsmål m. m. att avslår motionerna1986/87:L126 och 1986/87:L804, attriksdagen avslår motion 1986/87:L127. På lagutskottets vägnar Per-OlofStrindberg Närvarande: (), (), (), (), (), Inga-BrittJohansson (s), (), (), (),(), (), (),(), () och (). Ränta på rättegångskostnad i lagsökningsmål m. m. (mom. 2) (), (), Marfin (), (), (), () och MonaSaint Cyr () anser dels att den del av utskottets yttrande som på s. 6 börjarmed "Vad angår" och på s, 7 slutar med "och L804" bort haföljande lydelse: Enligt utskottets mening bör den principiellautgångspunkten vara att rätten till ränta på rättegångskostnad är oberoende avi vilken processuell ordningett anspråk prövas. Redan detta talar starkt för att ränta på sädan LU1986/87:23 kostnad bör utgå även i de s. k. småmålen och i målen enligtlagsökningslagen och handräckningslagen. Härtill kommer att den summariskaprocessen erbjuder ett för parterna enkelt och billigt rättegångsförfarande somi förhållande till antalet mål som handläggs i den ordningen utgör en relativtringa belastning pä domstolarna. Mot bakgrund härav är det även från praktisksynpunkt väsentligt att dessa processformer inte missgynnas. En regel sominnebär att en borgenär inte får full täckning för sina - ej obetydliga kostnader kan leda till att han väljer att i stället göra sitt krav gällande ien annan och processekonomiskt sett olämpligare ordning. Intresset av attbespara främst de verkställande myndigheterna det merarbete som genomförandetav motionärernas förslag skulle medföra har enligt utskottets mening inteheller den tyngd att det kan motivera bibehållande av nuvarande ordning, trotsde svagheter från både principiell och praktisk synpunkt som är förknippade medden. Utskottet anser därför att de berörda rättegångskostnadsreglerna börändras i enlighet med vad som förordas i motionerna L126 och L804. dels att utskottet under moment 2 bort hemställa 2. beträffande ränta pä rättegångskostnad i lagsökningsmålm. att med anledning av motionerna 1986/87:L126 och 1986/ 87:L804dels som sin mening ger regeringen till känna vad utskottet anfört om attersättning för kostnader i mål om lagsökning, betalningsföreläggande ellerhandräckning vid tingsrätt bör omfatta även ränta, dels hos regeringen begärförslag till lag om ändring i lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål ommindre värden. Propositionen (mom. 1) (), (), MartinOlsson (c), (), (), () ochMona () anför: Som framhållits av (prop, s, 83)har dröjsmålsräntan ett dubbelt syfte, nämligen att dels utgörapåtryckningsmedel för att förmå gäldenären att betala, dels ock utgöraersättning till borgenären för att gäldenären tillgodogjort sigavkastningsvärdet på hans kapital (se även SOU 1974:28 s. 101). I enlighet härmed kan dröjsmålsräntan från en sida settsägas innebära, att borgenären blir tillgodosedd utöver den nivå som bestämsenbart av önskemålet att erhålla skälig avkastning på kapitalet. Det synesnaturligt att vid fall av s. k. social force majeure - som föreslås införd iräntelagen -fästa vikt vid denna principiella skillnad i konstruktionen av dröjsmålsräntan.Till den del jämkning tar sig uttryck i att gäldenären befrias från att utgevad som motsvarar påtryckningsfunktionen drabbas ju inte borgenären på sammasätt som om han skulle gå miste om skälig avkastning på sitt kapital. Ordalageni lagtexten hindrar enligt vår mening inte domstolen från att vid sin"skälighetsbedömning" ta den hänsyn till den andra parten irättsförhål- LU 1986/87:23 landet som framgår av det anförda. Vi har inte velat reservera oss mot vad utskottet anförtmen har med hänsyn till intresset av likformighet och förutsebarhet irättstillämpningen önskat framföra vår uppfattning i saken. , och (samtliga m) anför: Genom avregleringen av kreditmarknaden har det s. k,allmänna diskontot fått mindre betydelse som uttrycksmedel för ränteläget iSverige. Marknadens krafter avgör nu vilka olika räntor som tas ut för olikakrediter. Det är mot bakgrund härav olyckligt att det allmänna diskontotanvänds som utgångspunkt för räntebestämningen i räntelagen. Vi förutsätter attregeringen följer utvecklingen på kreditmarknaden också med hänsynstagandetill det allmänna diskontots betydelse som uttryck för ränteläget i landet.Skulle utvecklingen visa att det allmänna diskontot inte längre utgör ettuttryck för det verkliga ränteläget förutsätter vi att regeringen framläggerförslag om ändring av räntelagen härutinnan. Vi önskar i detta sammanhang påpeka att det är mycketolyckligt att den nu införda "force majeure-regeln" inte motsvaras aven liknande regel för offentliga utskylder. Vi förutsätter att regeringenframlägger förslag om införande av en sådan regel jämväl för detta område. Propositionenslagförslag lu 1986/87:23 1 Förslag till ''ga Lag om ändring i räntelagen (1975:635) Härigenom föreskrivs i fråga om räntelagen (1975:635) dels att 1och 4 §§ skall ha följande lydelse, dels attdet i lagen skall införas en ny paragraf, 8 §, av följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 1 § Denna lag är tillämplig på pen- Dennalag är tillämplig på pen- ningfordraninom förmögenhetsrät- ningfordran inom förmögenhetsrät tens område, Lagen gäller i den tens område, mån ej annat är avtalat eller utfäst Lagen gäller i den mån ej annat är eller särskilt föreskrivet, avtalateller utfäst eller särskilt fö- reskrivet.Avtalsvillkor som inskränker gäldenärens rätt till jämkning enligt 8 § är dockutan verkan mot denne. I annat fall än som avses i 3 §utgår ränta på förfallen fordran, för vilken betalningstiden försittes, frånden dag som infaller efter det borgenären har avsänt räkning eller påannat sätt framställt krav på betalning av bestämt belopp med angivande attunderlåtenhet att betala medför skyldighet att utge ränta. Gäldenären är dockej skyldig att erlägga ränta för tid innan räkningen eller kravet har kommithonom till banda.