bet · GA01BoU4 · 1986-12-31 00:00:00 — Markområdet skall avpassas efter vadsom krävs för att bevara naturföremålet och bereda nödvändigt utrymmedäromkring. Vad som stadgas i 8-12 §§ NVL gäller i tillämpliga delar ävennaturminne. Enligt 26 § NVL är fastighetsägare och innehavare avsärskild rätt till fastighet berättigade till ersättning för intrång somuppkommer genom föreskrifter som beslutats med stöd av 8 och 9 §§ NVL, ompågående markanvändning avsevärt försvåras. Innebär en föreskrift enligt 8 §NVL förbud att vidta viss åtgärd utan tillstånd, får ersättninginte i anledning av den föreskriften utgå med mindre tillstånd vägrats ellerförenats med särskilda villkor. Har förbud meddelats enligt 11 § NVL och vägras tillståndsom där avses, är sakägare berättigad till ersättning som för en föreskriftenligt 8 och 9 §§ NVL. Ersättning utgår inte bara för intrång utan givetvis ocksåom föreskrifterna innebär att mark tas i anspråk. Uppkommer synnerligt men vid användningen av en fastighet,kan ägaren enligt 28 § NVL fordra att fastigheten löses in. I fråga omersättning och inlösen skall ExL tillämpas i den mån inte annat i 2 1986/87.19 saml. Presumtionstidpunkten är dagen före det talan väcks BoU1986/87:4 vid domstol. I 31 -36 §§ finns ytterligare regler om bestämmande aversättning genom engångsbelopp eller årligt belopp, om vissa frister föranhängiggörande av ersättningsanspråk och om rättegångskostnader m.m. Reglernainnebär bl. a. att , innan ett möjligen ersättningsgrundandebeslut fattas, kan förelägga den som vill göra anspråk på ersättning ellerinlösen att anmäla anspråket till , vid påföljd att rätten attföra ersättningstalan går förlorad (32 §). Kvalifikationsgränsen avsevärt försvårande av pågåendemarkanvändning gäller också vid bildande av naturvårdsområde enligt 19 § NVL.För intrång eller ianspråktagande genom föreskrifter meddelade till skydd förett sådant område finns dock inte någon rätt till ersättning. Området får inteförklaras' vara naturvårdsområde, om de åtgärder som bör vidtas är såingripande att kvalifikationsgränsen överskrids. Då skall i stället områdetavsättas som reservat med den rätt till ersättning som följer därav. Omvänt fårinte heller området avsättas till naturreservat, om syftet med åtgärden i alltväsentligt kan tillgodoses genom att området förklaras som naturvårdsområde (7§ NVL). I sammanhang med de nu beskrivna reglerna i NVL kan nämnasäven reglerna i VL till skydd för vattentäkter. Enligt 19 kap. 2 § VL kanlänsstyrelsen besluta om behövligt skyddsområde för yt- eller grundvattentillgångsom utnyttjas eller kan komma att utnyttjas för vattentäkt (vattenskyddsområde).Länsstyrelsen skall därvid föreskriva de inskränkningar i rätten att förfogaöver fastighet inom vattenskyddsområdet som behövs för att tillgodose syftetmed området. Exempel på sådana föreskrifter är förbud mot bebyggelse, utsläppav avloppsvatten, täktverksamhet, användning av gödsel och bekämpningsmedel,lagring av oljor och kemikalier, bad, båtfart och fiske. Om det behövs, fårlänsstyrelsen föreskriva att skyltar eller stängsel skall sättas upp och attannans mark får tas i anspråk härför. Föreskrifter, som medför att pågående markanvändningavsevärt försvåras eller att annans mark tas i anspråk, får endast meddelas påansökan av kommun eller den i vars intresse vattenskyddsområdet fastställs.Fastighetsägare och innehavare av särskild rätt till fastighet har enligt 19kap. 7 § rätt till ersättning, om föreskrifterna medför attkvalifikationsgränsen överskrids eller att mark tas i anspråk. Ersättningenskall betalas av den som begärt föreskrifterna. Om en föreskrift medför förbudatt vidta vissa åtgärder utan tillstånd, utgår ersättning endast om tillståndhar vägrats eller förenats med särskilda villkor. Uppkommer synnerligt men vidanvändningen av fastigheten, är den ersättningsskyldige skyldig att lösafastigheten. I detta sammanhang bör beskrivas även de regler som tagitsin i skogsvårdslagen och lagen om skötsel av jordbruksmark om hänsynstagande till naturvårdens intressen. I 21 § skogsvårdslagen och 6 a § lagen om skötsel av jordbruksmark har getts bemyndigande för regeringen eller den myndig het som regeringen bestämmer att meddela närmare föreskrifter om sådana hänsynstaganden. Föreskrifterna får dock inte vara så ingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras. I förordningar har regeringen bemyndigat resp. lantbruksstyrelsen att meddela föreskrifter- 18 Dessainnehåller generella regler för hur skogsbruk resp. jordbruk skall BoU1986/87:4 bedrivas med hänsyn till t. ex. hyggesstorlek och hyggesform, floraoch fauna, boträd, sällsyntadjuroch växter, friluftsliv och rekreation,kulturminnen, vattendrag, stigar, sträckningen av skogsbilvägar,landskapsbild, åker-holmar och odlingsrösen, stenmurar och briikningsvägar,träd och buskar, våtmarker och mindre ytvatten, användningen av kemiska medel,niarkav-vattning, bevattning, nedläggning, nyodling, husbehovstäkter m.m. Föreskrifternaär tämligen detaljerade, men de är givetvis generella och inte meddelade medtanke på någon viss fastighet. Det är därför en bedömningsfråga vilkeninverkan på den pågående riiarkanvändningen i ett enstaka fall somföreskrifterna kan ha. I den mån föreskrifternas samlade verkan skulle medföraett avsevärt intrång i den pågående markanvändningen på en viss fastighet, kandet inte hävdas att de skall tillämpas fullt ut. Någon rätt till ersättningfinns inte föreskriven i lagarna. Det kan tilläggas att.föreskrifternas verkani förhållande till en viss fastighet eller fastighetsdel kan konkretiserasgenom att resp. tillsynsmyndighet (skogsvårdsstyrelse eller lantbruksnämnd) medstöd av 24 § och'9 a § resp. lag meddelar ett sådant föreläggande eller förbudsom behövs för att föreskrifterna skall efterlevas. Föreläggande eller förbud,som skall riktas till en viss person, får i princip meddelas först när detvisat sig att myndighetens råd och anvisningar inte har följts. I brådskandefall eller när det annars finns särskilda skäl, får dock föreläggande ellerförbud meddelas . Även för föreläggande eller förbud gäller - utansärskild föreskrift i lagtexten - begränsningen att den pågåendemarkanvändningen inte avsevärt får försvåras. Ett ingripande får givetvis integå längre än de föreskrifter som det stödjer sig på. har i sitt yttrande såvitt rörersättningsreglerna funnit att starka skäl talar för att ersättningsreglerna i26 § NVL i största möjliga utsträckning överensstämmer med motsvarandebestämmelser i . a. med hänsyn till att kommunerna i vissa fall skall fåmöjlighet att tillämpa även NVL, synes det utskottet naturligt attkvalifikationsgränsen blir enhetligt fastställd i PBL och NVL. Det kanlämpligen ske genom att man i 26 § första stycket NVL infogar orden "inomberörd del av fastigheten". Med hänsyn till konstruktionen av 19 § NVL,som anger förutsättningarna för bildande av naturvårdsområde, bör motsvarandeändring göras också där. Bestämmelserna i om vattenskyddsområde ger, enligtjordbruksutskottets uppfattning, möjlighet att ålägga restriktioner som tillutformning och verkan nära överensstämmer med intrång som kan aktualiseras medstöd av PBL och NVL. föreslår med hänvisning härtill att 19kap. 7 § första stycket VL ändras på det sätt som föreslagits i fråga om NVL.Beträffande däremot skogsvårdslagen och lagen om skötsel av jordbruksmarkräknar jordbruksutskottet med att det i praktiken inte behöver bli någotproblem med att behålla nuvarande bestämmelser. Någon ändring av dessa förordasdärför inte. 4.3.5 Intrång i användningen av skyddsvärda byggnader Som framgått ovan ger PBL möjlighet för kommunerna attskydda värdefulla byggnader och bebyggelsemiljöer. Grunden förskyddsmöjligheterna är 1 föreskrifteni 3 kap. 12 § PBL enligt vilken byggnader, som är särskilt BoU 1986/87:4 värdefullafrån historisk, kulturhistorisk, miljömässig eller konstnärlig synpunkteller som ingår i ett bebyggelseområde av denna karaktär, inte får förvanskas.Enligt 3 kap. 13 § tredje stycket skall sådana byggnader också underhållasså att deras särart bevaras. Dessa regler skall tillämpas bl. planläggningoch lovprövning enligt PBL. De föranleder inte någon rätt till ersättningför den som måste följa dem och därvid ser sig hindrad i sitt I en detaljplan eller i områdesbestämmelser har kommunernavidare möjlighet att konkretisera och förstärka skyddet för de särskiltvärdefulla byggnaderna genom att förordna (5 kap. 7 § resp. 16 § PBL) dels omrivningsförbud för byggnaderna, dels om skyddsbestämmelser, dvs. merdetaljerade regler om hur byggnaderna skall bevaras med avseende på underhålloch ombyggnadsmöjligheter. Även utan att rivningsförbud har beslutats finns detmöjlighet för kommunen att vägra rivningslov för de värdefulla byggnaderna (8kap. 16 §). Skyldighet att söka rivningslov gäller inom område med detaljplan,men kan utanför sådana områden införas genom områdesbestämmelser (8 kap. 8 §). Vägran att medge rivning samt utfärdande avskyddsbestämmelser skall, när det innebär ett mer kvalificerat intrång, medföraersättningsskyldighet (14 kap. 8 § PBL). Som framgått ovan gäller attersättning i fall av vägrad rivning utgår först för en skada som är betydande iförhållande till berörd del av en fastighet. Ersättningsskyldigheten inträdernär rivningsförbud bestäms eller när lov vägras. För en skada som uppkommer genom att skyddsbestämmelserbeslutas, är kommunen ersättningsskyldig, om pågående markanvändning avsevärtförsvåras inom berörd del av fastigheten. Med berörd del avses här, enligtPBL-propositionen (s. 393), byggnaden med tillhörande normalstor tomt. Genom PBL får kommunen således möjlighet att skyddavärdefull bebyggelse på i princip samma sätt som staten har enligt BML.PBLvilar också på den uppfattningen att kommunen skall kunna ge samma skydd åtkulturvärdena som enbart kan åstadkommas genom beslut ombyggnadsminnesförklaring (PBL-propositionen s. 446). Därmed aktualiseras ocksåfrågor om samordningen mellan PBL och BML, inkl. ersättningsreglerna i de bådalagarna. Förutsättningen för en byggnadsminnesförklaring enligt BMLär att en byggnad bevarar egenarten hos gången tids byggnadsskick eller minnetav historiskt betydelsefull händelse och att den med hänsyn härtill är synnerligenmärklig. BML gäller inte för byggnader som tillhör staten eller utgör fastfornlämning. Lagen gäller inte heller för kyrkliga byggnader (1 § BML). Genom skyddsföreskrifter skall anges i vilka delar enbyggnadsminnes- förklarad byggnad inte får ändras och i vilka hänseenden och på vad sätt byggnadens ägare har att sörja för vården av byggnaden. Föreskrifterna får även avse att ett kringliggande område skall hållas i ett sådant skick att byggnadens utseende och karaktär inte förvanskas. skall i görligaste mån utformas i samförstånd med byggnadens ägare och ägare till kringliggande område. Ägare får inte åläggas mer omfattande skyldigheter än som oundgängligen är nödvändigt för bibehållande av 20 Hänsyn skall tas till byggnadens BoU 1986/87'4användning och ägarens skäliga önskemål (2 § BML). Om en ändring av ettbyggnadsminne i strid mot skyddsföreskrifter är nödvändig för att byggnadenskall vara till nytta eller eljest är påkallad av särskilda skäl, fårlänsstyrelsen ge tillstånd till ändringen (3 § BML). Försummelser i fråga omskyddsföreskrifter kan föranleda föreläggande för ägaren att vidtaerforderliga åtgärder i den mån åtgärderna inte är oskäligt betungande medhänsyn till byggnadens användning. Följs inte föreläggandet, kan länsstyrelsenlåta utföra åtgärderna på ägarens bekostnad (4 § BML). I avvaktan på slutligprövning av frågan om byggnadsminnesförklaring får för viss tidförbjuda åtgärder som äventyrar byggnadens kulturhistoriska värde (7 § BML). Enbyggnadsminnesförklaring kan hävas eller jämkas (15 och 16 §§ BML). Det finnsvidare straffbestämmelser samt vites- och handräckningsregler i fråga omöverträdelse av skyddsföreskrifter (17 och 18 §§ BML). Ersättningsbestämmelserna i har följande konstruktion.Medför skyddsföreskrifter att pågående användning av en byggnad eller ettområde avsevärt försvåras, är fastighetsägare och innehavare av särskild rätttill fastigheten berättigade till ersättning av staten (5 § första stycketBML). Även för skada till följd av förbud enligt 7 § är statenersättningsskyldig. Det finns vidare vissa ersättningsregler till förmån förborgenär med panträtt i fastigheten (11 § BML). Vid bestämmande av ersättningtillämpas ExL i den mån det inte finns avvikande regler i BML (12 § BML).Ersättning kan utgå med årligt belopp, som vid ändrade förhållanden kanomprövas (5 § andra stycket BML). I likhet med vad som gäller enligt NVL kanlänsstyrelsen, innan byggnadsminnesförklaringen utfärdas, förelägga den somvill göra anspråk på ersättning att anmäla anspråket , vidpåföljd att rätten att föra ersättningstalan annars går förlorad (9 § BML). Någon rätt för fastighetsägare att påkalla inlösen, omsynnerligt men uppkommer vid användningen av fastighet, har inte föreskrivits.Det torde inte heller följa någon rätt för staten att ta mark eller byggnad ianspråk enligt BML. Det bör framhållas att ersättningsbestämmelserna såvittkänt aldrig tillämpats vid någon domstol. Byggnadsminnesförklaring har alltsåhittills kunnat utfärdas i samförstånd med berörda sakägare, så som ocksåförutsätts i 2 § andra stycket BML. Till bilden av tillämpningen av BML hörockså de möjligheter som finns att få statligt stöd för upprustning ochunderhåll av kulturhistoriskt värdefull bebyggelse. Som framgår av redogörelsen finns det alltså vissaskillnader i konstruktionen av å ena sidan om skydd för denvärdefulla bebyggelsen samt ersättning åt sakägare och å den andra sidan BML:sregler om skyddsföreskrifter och ersättning. Enligt PBL gäller enkvalifikationsgräns -betydande skada - i fall skadan uppkommer till följd avvägrad rivning, och en annan - avsevärt försvårande av pågående markanvändning- om skadan uppkommer genom skyddsbestämmelser. I BML finns bara en kvalifikationsgräns:avsevärt försvårande av pågående användning. Avsikten med regeringens förslag är dock att tillämpningenav den ena lagstiftningen inte skall utesluta tillämpning av den andra. I PBL-propositio nen (s. 447) framhålls att det kan finnas situationer där det finns behov avatt meddela skyddsbestämmelser enligt PBL för att bevara ett värdefullt 21 bebyggelseområdedär någon eller några byggnader redan är byggnadsmin- BoU 1986/87'4nesförklarade. Till bemötande av kritiska synpunkter från lagrådet hardepartementschefen i följdlagstiftningspropositionen (s. 134) anfört bl. a. attde föreskrifter som finns om samordningen av kommunala och staliga beslut börmedföra att motstridiga eller dåligt samordnade beslut undviks. Iföljdlagstiftningspropositionen har föreslagits att ersättningsreglerna i BMLutformas så att de stämmer överens med motsvarande regler i PBL-propositionen.Sålunda föreslås att ersättning för skada till följd av beslut omskyddsföreskrifter skall utges endast om skadan är betydande i förhållande tillvärdet av berörda delar av fastigheten. Vidare föreslås att ersättningen skallminskas med det belopp som ligger under kvalifikationsgränsen. Om staten begärdet och det inte är uppenbart oskäligt, föreslås att domstolen skall förordnaatt ersättningen skall betalas ut först när vissa åtgärder med byggnaden harutförts. Med viss avvikelse från ExL:s eljest tillämpliga regler föreslås ocksåatt ersättningen för minskat marknadsvärde skall bestämmas som skillnadenmellan fastighetens marknadsvärde före och efter beslutet, varvid skall bortsesfrån förväntningar om ändring av markanvändningen. Regeringens förslag - somtillkommit innan bostadsutskottet avslutat sin behandling av PBL - tillgodoseralltså inte behovet av samordning mellan å ena sidan BML och å den andra PBL iden utformning som den lagen slutligen fått. Detta ger anledning tillytterligare överväganden rörande utformningen av BML. har i sitt yttrande i nu aktuell delinledningsvis anfört följande: Utskottet konstaterar att den utformning somersättningsreglerna i PBL fått på förslag av bostadsutskottet medför visssvårighet när det gäller att åstadkomma full kongruens mellan bestämmelserna ibyggnadsminneslagen och PBL. Den i proposition 1985/86:90 föreslagna ändringen av 5 §byggnadsminneslagen innebär i förening med ett ändringsförslag beträffande 12§ - att byggnadsminnesförklaring likställs med rivningsförbud såtillvida att omskada uppstår ersättning för intrånget skall utgå efter samma ersättningsprincipsom ersättning vid rivningsförbud enligt PBL. Enligt förslaget till lagtextgäller då den högre kvalifikationsgränsen. För det fall att syftet medbyggnadsminnesförklaring är att förhindra rivning råder således i principöverensstämmelse mellan förslaget i proposition 1985/86:90 och PBL. Däremot kommer kompensation för skada uppkommen genomverkan av skyddsföreskrifter att utgå efter olika kvalifikationsgränser i PBLoch i byggnadsminneslagen om regeringens förslag till ändringar i sistnämndalag antas. hänvisar vidare till bostadsutskottetsuttalande i PBL- betänkandet (s. 144) att det är angeläget att det finns en överensstämmelse i ersättningsreglerna mellan olika lagar och att de preciseringar och föränd ringar som bostadsutskottet föreslår beträffande PBL bör få genomslag även i följdlagstiftningen. delar denna uppfattning och förordar därför att ersättningsreglerna i PBL och i byggnadsminneslagen samordnas. För att detta skall kunna ske kan det, enligt utskottet, bli nödvändigt attlåta även byggnadsminneslagen få en sådan utformning att rivningsfrågor kan regleras fristående från reglering av underhåll och ändringar av byggnader. föreslåratt bostadsutskottet gör deändringar i byggnads- BoU 1986/87'4 minneslagen som följer avkulturutskottets ställningstagande. 4.3.6 Överväganden om enhetliga kvalifikationsgränser står kvar vid sin uppfattning att det ärangeläget att ersättningsregler i olika lagar stämmer överens med varandra.Strävan efter överensstämmelse blir särskilt motiverad i den mån ersättningskall utgå enligt skilda lagar för intrång av i princip samma art. Som framgått av den ovanstående redogörelsen har deregleringsmöjligheter som PBL ger i fråga om vegetation och markyta samtmarklovsplikt i områden avsedda för bebyggelse eller där särskilda skydds-eller säkerhetsintressen gör sig gällande, ett samband medregleringsmöjligheterna dels i NVL i fråga om områden för naturreservat,riaturminnen och naturvårdsområden, dels i VL när det gällervattenskyddsområde. För en samordning av kvalifikationsgränsen i PBL, NVL ochVL talar också det förhållandet att kommunerna avses få ett vidgat ansvar förtillämpningen av bestämmelserna i i fråga om naturreservat ochnaturvårdsområden. (Se vidare avsnitt 7.) instämmer därför ijordbruksutskottets förslag att kvalifi- kationsgränsen i 26 § NVL och 19kap. 7 § VL anges med infogande av orden "inom berörd del avfastigheten" så att den därefter stämmer överens med motsvarandekvalifikationsgräns i 14 kap. 8 § andra stycket PBL. Även i 19 § NVL, därfrågan om pågående markanvändning avsevärt försvåras eller inte är avgörandeför om den ersättningsfria regleringsformen naturvårdsområde kan användas, bören motsvarande justering göras. Utskottets förslag till lagtext framgår avbilaga 2. När det gäller att avgöra hur stor del av en fastighet somär berörd av intrång enligt NVL resp. VL bör bostadsutskottets uttalanden iPBL-betänkandet (s. 148 ff.) tjäna tillledning för tillämpningen. Det kan härtillfogas att länsstyrelserna till följd av den föreslagna utformningen av 19 §NVL i vissa fall kan behöva göra en relativt ingående bedömning av verkningarnaav tilltänkta föreskrifter för ett naturvårdsområde eller vattenskyddsområde ifråga om den pågående markanvändningen inom de berörda delarna av det aktuellaområdet. Vad härefter gäller frågan om motsvarande jämkning börgöras i skogs vårdslagen och lagen om skötsel av jordbruksmark är enligt bostadsutskot tets mening följande att beakta. Ingendera lagen innehåller några ersätt ningsregler. Kravet att pågående markanvändning inte avsevärt får försvåras gäller enligt dessa lagar för de föreskrifter, dvs. den normgivning, som resp. lantbruksstyrelsen med stöd av bemyndigandet i de båda lagarna och ytterst i 8 kap. 7 § första stycket 4 och 11 § regeringsformen, får utfärda med giltighet för alla fastigheter i landet där det finns skogsmarkeller bedrivs jordbruk. Det skulle givetvis inte vara möjligt att utforma föreskrif terna så att de innehåller riktlinjer specialanpassade till varje tänkbar "berörd" fastighetsdel. Även om det är önskvärt med likalydandebestäm melser i olika lagar, vore det således meningslöst att föreskriva en motsvaran de begränsning av bemyndigandet att utfärda föreskrifter i 21 § skogsvärdsla- gen och 6 a § lagen oni skötsel av jordbruksmark. Som framgått förut (avsnitt 4.3.4) har det, beträffande deförelägganden BoU 1986/87:4 och förbud som tillsynsmyndigheterna med stöd av 24§ och 9 a § resp. lag får besluta om, inte i lagtexten uttryckligen föreskrivitsnågon inskränkning med innebörd att ingripandena inte får innebära att denpågående markanvändningen avsevärt försvåras. Att en sådan inskränkning ändågäller för de regionala tillsynsmyndigheterna följer av att dessa givetvis intefår gå längre än de av resp. lantbruksstyrelsen meddeladeföreskrifterna ger stöd för och av att dessa föreskrifter i sin tur inte fårgöras mer ingripande än bemyndigandet i 21 § och 6 a § resp. lag medger. I riktlinjer för länsstyrelserna och skogsvårdsstyrelsernai (SNV PM 1827) har och gemensamtframhållit att omständigheterna i det enskilda fallet, t. ex. enskogsbruksåtgärds omfattning, som i sin tur ofta har ett samband medbrukningsenhetens storlek, kan inverka vid bedömningen av toleransgränsensnivå. Det framhålls vidare i riktlinjerna bl. a. att ochlänsstyrelsen kan gå lika långt i fråga om naturvårdshänsyn genom tillämpningav skogsvårdslagen som genom 19 § NVL och att båda myndigheterna har sammamöjlighet att ingripa med förelägganden för att nå sina syften. Påpekandet iriktlinjerna innebär självfallet att anspråken på naturvårdshänsyn enligtskogsvårdslagen inte kan gå längre än ett förordnande enligt 19 § NVL. Såvitt bostadsutskottet har erfarit tillämpas de aktuellaskötsellagarna med respekt för den grundläggande begränsningen i fråga ominverkan på den pågående markanvändningen och utan nämnvärda konflikter medskogsbruks- och jordbruksintressena. Det vore olämpligt att rubba enväletablerad praxis som accepteras av berörda parter. Det kommer även ifortsättningen att vara möjligt att säkerställa naturvårdshänsynen i skogs- ochjordbruket genom ingripanden med stöd av skötsellagstiftningen såväl som medstöd av 19 § NVL. Vid tillämpningen av den senare bestämmelsen kommer enligtutskottets förslag uttryckligen att gälla att förhållandena på berörd fastighetsdelskall beaktas. Även utan att ett uttryckligt stadgande med motsvarandeinnebörd införs i skötsellagarna, förutsätter utskottet att tillämpningen avdessa även fortsättningsvis kommer att vägledas av hur 19 § NVL tillämpas. Enfastighetsägare skall alltså inte behöva tåla ett större intrång på grund avtillämpningen av skötsellagstiftningen än om 19 § NVL hade tillämpats imotsvarande situation. ansluter sig på de här anförda skälentill jordbruksutskottets bedömning att någon ändring av 21 och 24 §§skogsvårdslagen resp. 6 a och 9 a §§ lagen om skötsel av jordbruksmark inte ärnödvändig. I fråga om skadeersättning för intrång i användningen avskyddsvärda byggnader gäller enligt PBL skilda kvalifikationsgränser. Beslut om vägrad rivning föranleder ersättning om skadan är betydande i förhållande till värdet av den berörda delen av fastigheten, medan beslut om skyddsbestämmelser leder till ersättning om den pågående markanvändningen avsevärt försvåras inom den berörda fastighetsdelen. Den förra kvalifikationsgränsen ligger högre än den . Systemet med två kvalifikationsgränser gör att PBL inte stämmer överens vare sig med den nuvarande eller den föreslagna utform ningen av BML. är det både regeringens och bostadsutskottets 24