bet · GA01KU33 · 1986-12-31 00:00:00 — Det är litet svårt för mig att se av denna lista vad dessakomponenter skall användas till och om man kan sätta ihop dem till färdigavapen. Hur fungerar del? Har tillstånd till licenstillverkning avluftvärnskanoner? : På den sista frågan kan jagsvara att dehar det. Det finns såvitt jag vet också en licens för FLobot 70 som inte har utnyttjats. När det gäller luftvärnssidan och särskilt ammunitionssidan förekommer alltså produktion. För att klargöra detta med licenser kan jag nämna att krigsmate- g rielexportutredningensförslag gick ut på att man skulle införa tillståndstvång KU 1986/87:33 vidupplåtelse av tillverkningsrätt, alltså licens. Det beslutet omsattes i enBilaga A 8 proposition . Lagstiftning gäller från den 1 januari 1983.Efter den tidpunkten fordras samma typ av prövning för tillståndsgivning vidupplåtelse av licens som när det gäller utförsel av hårdvara. fannsinte denna tillståndsprövning. Då var det alltså bara de kommersiella villkoreni liceriskontrakten som reglerade t.ex. vidareupplåtelse och vidareexport.Därav kommer att de flesta kontrakt, såvitt vi har förstått - denna utredningtog in ett stort antal av dessa licenser - innehåller spärrar av kommersiellaskäl. Man vill inte ha en konkurrent som producerar på marknaden. Det fannsalltså inte någon tillståndsprövning. När det gäller siffrorna kanske jag får be attsvara på de frågorna. Han kan statistiken bättre än jag. : I den tabell som ingick i den förstapromemoria som handlade om krigsmaterielexporten och där man gjorde enuppdelning på olika materiel anges just ammunition inklusive komponenter förlicenstillverkning. Jag fick frågan om man kunde göra någon uppdelning av denkompletta ammunitionen och se hur mycket som är komponenter. Det gällersiffrorna i den tabell som ni fick . Man ser där att det gäller en heldel komplett ammunition som här har berättat hur den används.Men även dessa komponenter är svensktillverkade, och i stort sett är det alladelar som hör till en granat av olika sorter, både 40 mm-systemet, 57mm-systemet och Carl-Gustaf-systemet. Räknar man ihop kan man göra enungefärlig uppskattning av hur många kompletta granater man kan sätta ihop avdessa komponenter. Vi har ju hört att de är väldigt dyra. Vissa enkla produkterhar de kanske själva - enkla packningar o.d. som är standardprodukter. Även omman räknar ut vad det skulle kosta att göra nya kompletta skott i stämmeruppgifterna med vad som kan vara rimligt när det gäller de behov som Singaporekan ha. : Jag vill ställa en sista fråga. Om manser på den statitik som vi har haft tillgänglig är det framför allt under år1985 som det är väldigt höga siffror för exporten, både när det gällerammunition och vapen, men framför allt när det gäller ammunition. Eftersom detvar ett stopp undrar jag när denna export gjordes. Skedde den efterden eller var det före stoppet? : Det är inte den faktiska exporten vihar redovisat, utan det är de beslut som har fattats om tillstånd. Normalt ligger beslutet före den förstaleveransen. Jag törs inte ha någon uppfattning om när det beslut som dettahänför sig till fattades -om det var eller inte. : Det som gör att man tycker att det är storasiffror är bl.a. ammunitionen till granatgevärssidan. Man gjorde enspecialutredning om behovet . Jag skulle tro att det tillståndetligger . : Det gäller även luftvärnskanoner somfanns Vikanske kan få information sedan om den exporten skedde före eller ign : Den uppgiften kan vi komplettera med. Men sannolik- KU1986/87:33 heten talar för att det ligger före. : Vi kan säkert få sådan dokumentationskriftligen. : Jag har två frågor. Den ena frågan är delvisberörd. Det finns uppgifter om vidareexport från av bl.a. Robot 70till och . I vissa uppgifter talas om export ända från åren 1979eller 1980. Hur kan man, om dessa uppgifter bekräftas, förklara att dennatrafik har kunnat pågå utan ingripanden? Var ligger i så fall ansvaret för det? Den andra frågan hör delvis ihop med den första. Omvapenexport till inte var tillåten, var det då inte alarmerande attofficerare från det landet fick provskjuta Robot 70 i ? Att så skedderedan år 1978 har såvitt jag förstår bekräftats av dåvarande försvarsministernErik Krönmark i en tidningsintervju. Borde inte det ha lett fram tillmisstankarom att landet på något sätt fick tillgång till Robot 70? Det kan juknappast vara fråga om någon exklusiv hobbyverksamhet från officerarnas sida.Det måste finnas något ändamål med att skaffa sig kunskap om vapnet i . : Detta med demonstration ochprovskjutning år ju ett led i de marknadsföringsåtgärder som vidtas. En utredningunder landshövding kommer med förslag. I uppdragetligger just all se över vilka regler som kan vara rimliga påmarknadsföringssidan. har det inte varit någon otillåten handling attmarknadsföra genom demonstration osv. Det första beslutet om Robot 70 till fattadesvid 1979. Sedan kom beslut och . Det är tre beslut somhar fattats. Någon vidareutförsel kan inte ha förekommit såvitt jagförstår. Det första beslutet fattades först sent . : När det gäller frågan om marknadsföringundrar jag om krigsmaterielinspektionen inte har kunnat påverka, eller kanmyndigheter över huvud taget inte påverka? Marknadsföring öppnar ju gärna vägentill affärer med länder som man av politiska skäl inte anser bör komma i fråga. : Det är helt klart att de skall påverka.Jag tror att förslagen kommer. har man i de flesta affärer -jag skulle vilja säga nästan alla affärer - kontakt på ett tidigt stadium.Detta är en del som kan hänga ihop med den utredning som gör. Det kan varaså att man av olika skäl inte ville informera i detalj. Jag vet inte något omdet. Det kan vara ett led i den operation som har iscensatts. Det törs jag inteha någon uppfattning om. kopplar vi ihop dentillståndsgivning som sker på försvarsdepartementet, krigsmaterielinspektionenoch när det gäller denna typ av demonstrationer ochbesök, för att på ett tidigt stadium se om det är något som kan vara avintresse att påverka. : Jag vill bara fråga om statssekreterarenpå försvarsdepartementet i är kvar som ordförande iUnicom. Han var det förut. BertUFiskesjö: Min avslutande fråga ställer jag till samtliga närvarande från KU1986/87:33 krigsmaterielinspektionen: Har det hänt att ni på egenhand Bilaga A 8 kommit på eller börjat misstänka att svenska vapen kommitpå avvägar? Finns det hos er kännedom om ärenden som ännu intebubblat upp i den allmänna, offentliga diskussionen i vårt land? : Beträffande statssekreteraren är han såvitt jag förstår inte kvar i den positionen, utan han arbetar inom ramen förSingapores exportråd. Svaret på frågan om vi på egen hand har upptäckt något ärja. Men det ligger inom ramen för det arbete som utförs av länsåklagare ochhans utredningspersonal. BertU Fiskesjö: Finns det andra länder än de som harnämnts här når det gäller vidareexport som är aktuella för era misstankar? : Inte bara för vår del, utan det gällerockså tullkriminalens utredning - den har vi ju inte alls berört här. Demisstankarna ligger på krutsidan. Där finns det andra länder som äraktuella. : Jag tackar er som har ställt upp ochkompletterat det skriftliga materialet. Med xxx markerad text utesluten av sekretesskäl. Utfrågningav länspolismästare den 12 ku1986/87:33 mars 1987 angående roll vid Bilaga a 9 . förundersökningenmed anledning av mordet på statsminister : Vi fortsätter serien av utfrågningar, ochjag hälsar välkommen till utskottet. Eftersom det är så många utredningar på gång är detviktigt att betona att utgångspunkten för vår granskning är innehållet i 11kap. 7 § regeringsformen: "Ingen myndighet, ej heller ellerkommuns beslutande organ, får bestämma, hur förvaltningsmyndighet skall isärskilt fall besluta i ärende som rör myndighetsutövni ng mot enskild ellermot kommun eller som rör tillämpning av lag." Det som skall diskuteras är alltså regeringens befattningmed olika frågor som kommit upp i anslutning till utredningen om mordet på OlofPalme. Jag följer den praxis som vi tillämpar i utskottet ochlämnar först ordet till den som vi inbjudit. : Jag har naturligtvis klart för mig i stortvilka centrala frågeställningar som är aktuella för utskottet. Jag väljerdärför att först kommentera hur informationen har gått från mig tillkanslihuset och relationerna i stort mellan mig cch åklagarmyndigheten iStockholm. När jag kom till polishuset i från där jag hade fått besked att hade mördats, fannsredan i ledningsrummet hos polisen . Han hade då följthändelserna och morgontimmarna. Redan när vi träffades sade jagtill honom att jag tyckte det var utmärkt om han kunde fortsätta alt vara kvari huset och suga upp den information som man av naturliga skäl ville få omspaningsläget och utvecklingen över huvud taget och så snabbt som möjligt föraden ner till så att jag slapp att tänka på den delen av arbetet justdå. resonerade vi om fortsättningen. Jag kommer inteihåg om det var eller om det gick , men vi var överens,och jag, att det var en lämplig ordning att någon följdevåra sammanträden i ledningen och kunde informera regeringen och kanslihuset omvad som hänt. Det fanns huvudsakligen två skäl till detta. Det ena var detsjälvklara att alla i regeringen naturligtvis var intresserade av vad som händei spaningarna och i mordutredningarna, det andra var de säkerhetsaspekter somhela tiden var aktuella. Vi har i princip haft två sammanträden i spaningsledningenvarje dag . Vid av de mötena har någon - - varit med. Under de sammanträdena har de yttrat signågon enstaka gång. Jag skulle inte tro att det har överstigit 10-20 gånger. Jag har sedan informerat huvudsakligen vidåtskilliga tillfällen. I början träffades vi åtminstone var fjortonde dag.Sedan, när vi kom , blev det glesare mellan de träffarna -, och det är ungefär den frekvens som har varit underhösten. att jaghar räknat det skulle jag uppskatta att det var vid ungefär 20 tillfällen 202 Jag har vid ett par tillfållen träffat , och jag har informerat den samlade KU1986/87:33 regeringen. Sedan har jag haft överläggningar med statssekreteraremera om Bilaga A 9 detaljfrågor, om säkerhet och motsvarande saker. Jag kan sammanfatta det som har hänt i de här relationernaså att när jag har vidarebefordrat information på detta sätt har jag inte vidnågot tillfälle fått någon reaktion på informationen i den meningen att man harkommenterat den eller försökt framföra synpunkter. har vid mångatillfällen framhållit att han bara år intresserad av att veta vad som har häntoch att han inte har haft någon anledning att kommentera de uppgifter som jaghar lämnat. Det som informationen har handlat om har varitspanirigarna plus naturligtvis de svårigheter som har dykt upp. Jag har lämnaten så bred och allmän information som möjligt om det arbete som har bedrivits.Mina möten med har väl inte varit kortare än -det har rört sig om en eller varje gång. Det har varit relativtdetaljerad information om läget och utvecklingen. Så långtinformationen till regering och kanslihus. Vad gäller hur samarbetet med åklagarna har utvecklatsvill jag säga att jag fick information om att K.G.Svensson var den åklagare som riksåklagaren hade utsett att träda till i ettläge då vi behövde åklagare. K.G. övertog inte ledningen avförundersökningen, vilket väl i och för sig hade kunnat göras med tanke påbestämmelserna i , utan man avvaktade på åklagarhåll att detskulle finnas någon skäligen misstänkt person innan man ville gå in i bilden.Den fanns alltså i bakgrunden beredd att ingripaifall han behövdes för något anhållande eller motsvarande. Jag erinrar mig alt han - jag tror det var i slutet påförsta veckan, alltså kring - kontaktade oss i ledningen påmorgonen och framhöll att han hade blivit störd pånatten med hämtningsbeslut, som han menade att han inte hade någonting med attgöra. Han ville att vi skulle se till att vi skötte förundersökningen ändatills han kom in i bilden. Den här situationen rådde ända till onsdagen den 12 mars.Det var det datum då 33-åringen hämtades till polisförhör och senare anhölls påkvällen av . I samband med anhållandet gick in somförundersökningsledare i den del som gäller avsnittet beträffande 33-åringen.Så länge var med i bilden hade han alltså ledningen avförundersökningen i detta avsnitt men inte i övriga avsnitt. Vi ipolisledningen fattade andra tvångsmedelsbeslut, typ husrannsakan, hämtningtill förhör och motsvarande såvitt gällde andra misstänkta personer, menavsnittet vad gällde 33-åringen handlades av . K.G. gick in med en framställning om häktning påmåndagen efter, och 33-åringen frigavs . Det härvar ett beslut som man naturligtvis skulle kunna diskutera. JK har också iefterhand framfört att det inte hade varit märkligt om man hade gått tillhäktningsförhandling. Jag nämner det bara som bakgrund till att vinaturligtvis i polisledningen diskuterade om det var en rimlig åtgärd av K.G.Svensson eller inte. Det var hans beslut, men man kunde ändå ha synpunkter pådet. Det somgjorde att fattade det beslutet var att ett vittne som 203 hadelämnat uppseendeväckande uppgifter tog tillbaka dem vid ett förhör. Vittnetvar en fransktalande man. , dagen efter det att K.G. KU1986/87:33 hade släppt 33-åringen, hörde vi på det band som hadetagits upp Bilaga A 9 vid förhöret när den här mannen hade tagit tillbakasina vittnesuppgifter eller i varje fall lämnat uppgifter som var osäkra. Till saken hör också att den här personen först hade varitutsatt för en fotokonfrontation. Han hade fått se ett antal fotografier innanhan fick vara med om den s.k. levande konfrontationen. Detta förringade i någonmån bevisvärdet av hans uppgifter. Förhöret som hade hållits med mannen i fråga var enligtmin och andra polismäns bedömning inte på något sätt så entydigt negativt somK.G. Jag tyckte det var en allvarlig situation, ochjag uppfattade som nervös och irriterad. Det hade jag gjort underhela den tid han hade agerat, men det här var så att säga den sistaytterligheten i den utvecklingen. Jag tog då kontakt med överåklagare torsdagen den 20mars. var jag hos honom och var då tillsammans med chefen förkriminalen, Hans Wranghult. Vi berättade för hur vi såg på K.G. Svenssonsagerande. Jag bad då att skulle ersätta med en annanåklagare. Han lovade att fundera på det, och dagen därpå, , ringdeClaes mig och uttryckte sig så, att han inte hade kraften att byta utK.G. , onsdagen efter, hade vi gjort den finjusteringenav polisens organisation att vi hade samlat utredningsmän och spanare somskulle hantera det särskilda avsnittet med misstanken mot 33-åringen, somfortfarande kvarstod. Det blev totalt ett trettiotal man som sysslade med dendelen av utredningen. I samförstånd med och hans biträdandeåklagare beredde vi dem rum i samma korridor där polismännen satt för attunderlätta information. Det arrangemanget var klart . Jagsammanträffade då med åklagarna och frågade om de var nöjda med situationen,framför allt med informationsläget, vilket är det viktigaste i ett sådantinledningsskede. De förklarade då uttryckligen att det var en bra situation. Utredningen fortsatte sedan utan några mer dramatiskainslag. Mot månad hade vi kommit så långt att man var tvungenatt försöka konstatera om 33-åringen var helt fri från misstankar eller inte. 33-åringen hade haft kontaktmed ett mycket stort antal människor. Det var också många som påstod sig hasett honom. Vi resonerade på polissidan och på åklagarsidan om att man måstekonfrontera honom med ett gar ska stort antal människor för att försöka utredavad som var sant och inte sant. Inte minst gällde det att försöka styrka33-åringens uppgifter. Han påstod att han hade befunnit sig bl.a. på Kungsgatanpå olika kaféer. Det var viktigt att försöka ge honom alibi eller krossa hansalibi - det är den riktiga polisinställningen. 33-åringen bodde vid det härtillfället i , så man var tvungen att planera åtgärderna på ett vettigtsätt för att han skulle störas så litet som möjligt- han var ju på fri fot. Vi pratade igenom det här och kom fram till att det fanns74 personer som borde få se på 33-åringen i en verklig konfrontation, dvs. i ett rum där ett antal andra personer som skulle likna honom går i en cirkel. Vi sade att 204 åklagarenskulle få bestämma hur många av de 74 som det var rimligt att KU 1986/87:33konfrontera honom med. Det besked som kom tillbaka från åklagarsidan var Bilaga A 9 att man ville konfrontera honom med 10 personer. Det tyckte vi varför litet för att bringa tillräcklig klarhet. I samspelet mellan polis och åklagare förekommer det mångagånger brytningar i uppfattningarna. Det slutar med att åklagaren beslutar.Ibland är polisen missnöjd med beslutet, ibland är man överens. Det är i varjefall ingenting ovanligt att man stannar i en mindre diskrepans iuppfattningarna. Men att man skulle konfrontera mannen med 10 av 74 vittnen varenligt vår bestämda uppfattning otillfredsställande, och det skulle inte bringaden klarhet i frågan som vi var ute efter. Det här var saker som vi diskuterade på våraledningssammanträden och som naturligtvis fördes vidare till kanslihuset av informatörerna,eftersom det var en viktig principiell fråga. Det ledde fram till att jag blevuppringd av någon i departementet - jag vet inte om det var -som bad mig komma till justitieministern . Hanvar intresserad av att höra om den senaste utvecklingen med 33-åringen och medkonfrontationerna. Man nämnde då för mig att också skulle komma.Jag minns att man frågade om jag hade någonting emot att vi skulle komma ditoch berätta. Jag sade att vi självfallet inte hade det och att vi förstod var intresserad av att höra vad som höll på att hända. utvidgade antaletkonfrontationer med 10, så att vi var framme vid 20 konfrontationerav de 74. När han beslutade om de första 10 hade han varit noggrannmed vilkasom skulle komma i fråga för konfrontationer, men fick vi ettbesked som i princip innebar att man skulle ta ut ytterligare 10. Då fick vivälja de 10 som skulle in i bilden, och vi valde ut dem som vi bedömde varviktigast. Det var alltså situationen när vi kom till ministern. Jag hade inte varit i kanslihuset tillsammans medåklagarna tidigare. Jag vet över huvud taget inte i vilken utsträckning de hadevarit där. Jag har förstått av vad som sagts i pressen alt åklagarna inte harvarit där, men vid det här tillfället visste jag inte om någon åklagare hadeinformerat ministern tidigare - det var så att säga inte mitt bord. Men jagförstod att det var första gången som var hos , avdet skälet att var mycket tydlig när han sade till oss att det här varen ren information och ingenting annat - vi skulle inte uppfatta det på någotannat sätt än att de ville veta vad som hade hänt. Det hade sagt tillmig vid åtskilliga tidigare tillfällen, så jag förstod att de orden i huvudsakvar riktade till , som var där . Med vidtillfället var också förutom personal från departementet. Vi fick redovisa vår syn på situationen. Det slutade medatt vidhöll sin uppfattning att det antal konfrontationer hanhade beslutat om var det rimliga. Jag å min sida framhöll att det viktigasteför mig var att man kom så långt att man endera kunde fria eller fälla. Jagmenade att det borde vara ytterligare konfrontationer. Längre än så kunde jaginte driva frågan. Sedan gick jag därifrån. Jag lämnade rummet någon stundföre , om jag minns alldeles rätt. Jag hörde inte någonting ytterligare 205 förräntisdagen den 29. Då fick jag reda på att riksåklagaren var hos polisen i /87:33 den särskilda delen där den utredningsenhet satt som ägnade sig åtBilaga A 9 33-åringen och att han gick igenom materialet för att ta ställningtill frågan om antalet konfrontationer. Han hade beslutat överpröva Svenssonsbeslut, förstod vi. eller fick jag reda påatt han hade beslutat att utvidga antalet konfrontationer så att det kom attsluta på i runt tal 50. Det tyckte jag och andra i polisen var ungefär där vihade velat vara från början, så vi tyckte det var en bra utveckling. Det nästa som hände av mera central betydelse är att den16 maj avskrev utredningen beträffande 33-åringen. hade under det här skedet under en månads tidvarit borta. Han kom tillbaka precis når det var aktuellt medkonfrontationerna och riksåklagaren hade överprövat och ändrat beslutet. NärZeime kom tillbaka sökte jag upp honom hemma hos honom i Vagnhäradtillsammans med Hans Wranghult. Vi hade då tillfälle att gå igenom hela måletoch informera honom om vad som hade hänt inte bara i avsnittet om 33-åringen,utan mordspaningen över huvud taget. Jag tog återigen upp frågan omåklagarledningen. sade att han själv skulle ta över ledningen avåklagarrollen i den mån det behövdes men att han ville att skulle fåslutföra delen beträffande 33-åringen. Jag sade att det var utmärkt om hanville ta över ansvaret själv, för jag tyckte att frågan hade sådan bredd ochbetydelse att överåklagaren borde träda in. Han gick inte in formellt utan höllsig avvaktande, eftersom det inte fanns någon annan som var skäligen misstänktmer än 33-åringen vidden här tidpunkten, . Polisen hade då i stort sett arbetatsynneriigen brett med olika motiv, uppslag och teorier - spår, om man så vill.Vi har i efterhand konstaterat att vi har gått igenom 178väsentligare spår och teorier. PKK är ett av dessa 178. Det har varit en mycketbred uppläggning av spaningen och motivbilden från första början. Något som gjorde informationsläget svårt - det är ensituation som fortfarande i viss mån gäller - är att åklagarna inte har varitmed . De har haft svårt att få en helhetsbild av arbetet som är heltkorrekt, men informerades som sagt om allt som vi hadeåstadkommit . Ett av mina viktigaste strävanden under hela utredningen,framför allt men ända till , harvarit att hålla en bredd på utredningsarbetet, att inte gå in på något smalarealternativ eller någon favoritteori. Det har vi lyckats med. Det som hände beträffande PKK är att vi i mitten på majfick ett tips av en man som hade muckat från en fångvårdsanstalt. Det var deuppgifter den mannen lämnade som gjorde att vi började intresseraoss för PKK och valde att kalla det för ett huvudspår. Men jagvill betona att trots denna kraftsamling har vi hållit bredden i arbetet. Det som finns att säga om början på PKK-spåret är attredan den 15 maj är inne som förundersökningsledare i den delen.Han fattade då beslut om telefonavlyssning av ett antal personer. Så åklagarenhar varit med på PKK-spåret ända från början. Nästa saksom inträffade och sorn har betydelse för utskottet efter vad jag 206 kan förståär a» man började resonera om en förändrad spaningsorganisa- KU 1986/87:33tion. Det har varit många turer och många diskussioner om spaningsarbetet. Den skillnad i uppfattning som finns kan enligt min meningbeskrivas på det här sättet: När jag byggde upp spaningsorganisationen var detungefär 300 poliser som arbetade med olika uppgifter. Alla inser att man intekan arbeta med en så stor personalstyrka och med så många frågor över ett såspritt geografiskt område - arbetet utfördes inte bara i utan också iutlandet - utan att ha en kraftfull spaningsledning. Vi fann efter någon veckahur spaningsledningen borde vara sammansatt, och sedan den tidpunkten har denända fram till haft samma sammansättning. Den har kommit attbestå av ungefär 15 personer. Till ledningen har strömmat informationer vid tvåsammanträden , och från ledningen har förts olika direktiv och fattatsolika beslut av både operativ och administrativ natur. När åklagarna kom in i bilden fann vi att man hade svårtatt vänja sig vid en ledning som var konstruerad på det här sättet. Man villearbeta på det vanliga konventionella sättet direkt med ett antal förhörsledare,vilket enligt vår uppfattning inte var den bästa modellen. Det var omöjligt fören polisman ute i organisationen att hålla den överblick som man får i enspaningsledning i ett ärende av den här omfattningen. Om åklagarna talar medpoliser, som i och för sig är förträffliga men sysslar bara med ett avgränsatavsnitt i utredningen, var vi rädda för att åklagarna inte skulle få någonöverblick och inte kunna göra den prioritering och analys som behövs.