bet · GA01SoU19 · 1986-12-31 00:00:00 — I ett flertal motionsyrkanden tas upp olika frågor somgäller vården av AIDS-sjuka och HTLV-III-smittade personer. Det gäller såvälutvecklingen av nya och bättre vårdformer som är anpassade till just denna typav sjukdom och smitta som behovet av insatser för narkomaner. I motion 1986/87:So280 av och (båda c) begärs ett tillkännagivande till regeringen om vad som i motionenanförs om vård av HTLV-III-smittade (yrkande 8). Motionärerna anför bl.a. attdet för de missbrukare som är positiva mäste byggas upp särskildabehandlingsformer. Människor som får vetskap om att de drabbats av en livslångsjukdom av det slag HTLV-III är behöver dels hjälp för att bearbeta sinsituation, dels kommer de som får AIDS eller andra symtom av sin infektion attbehöva speciella medicinska insatser. De människor som drabbas är unga och iaktiv ålder. De kan inte vårdas efter samma mönster som andra utan behöveromsorgsformer som skall präglas av ett positivt och mänskligt omhändertagandei omedelbar anslutning till det omgivande samhället. När det gäller demänniskor som måste tvångsomhändertas för att fortsatt smittspridning skallförhindras fordras också utyeckling av för oss oprövade vårdformer såatt den lilla grupp som kan komma att tvångsvårdas kanomhändertas på ett mänskligt vis. Motionärerna påtalar vidare behovet av vårdför HTLV-III-smittade narkotikamissbrukare. Även i motion 1986/87;So257 (m) begärs etttillkännagivande till regeringen om utveckling av goda former och metoder förvärd och behandling av HTLV-III-smittade och AIDS-sjuka (yrkande 7), Detta bör,anförs det i motionen, gälla samtliga relevanta vårdnivåer, inte minsthemsjukvården. Medel härför bör, anser motionärerna, anslås inom AIDS-anslaget,I motionen tas vidare upp vården av missbrukande smittade och sjuka. Sålundabegärs ett tillkännagivande om vikten av att kommunerna aktivt låter söka uppoch motivera missbrukarna till vård (yrkande 8). Motionärerna hänvisar bl, a,till budgetpropositionen och anför att kommunerna måste prioritera uppgiftenatt aktivt söka upp och motivera missbrukarna till vård på ett tidigt stadiumav missbruk, så att målet kan förverkligas att nå samtliga intravenösamissbrukare för provtagning, avgiftning och behandling. Motionärerna villockså ha ett tillkännagivande ttll regeringen om att den bör ta initiativ tillupprättande av en behovs- och utbyggnadsplan vad gäller behandlingshem förmissbrukare som vårdas enligt LVM (yrkande 9). Motionärerna anför att det ärnödvändigt att komma till rätta med den stora bristen på platser förmissbrukare som omhändertagits för vård. Motionärerna anser att de avregeringen redovisade åtgärderna är otillräckliga. Slutligen finns i motionenett yrkande i vilket hemställs att som sin mening ger regeringen tillkänna vad i motionen anförs om en utvidgning av indikationerna föromhändertagande enligt LVM till att gälla även annan person och behovet avlängre vårdtider (yrkande 10). En missbrukare kan omhändertas för vård enligtLVM bl a. om han till följd av missbruket kan befaras komma att allvarligtskada någon närstående. Motionärerna vill att denna indikation utvidgas tillatt gälla även annan person och inte enbart anhörigaeftersom HTLV-III-smittade missbrukare som inte följer angivna SoU1986/87:19 föreskrifter kan utgöra en klar fara för annan persons hälsa. Dettakan, anför motionärerna, ske i samband med socialberedningens nu pågående bearbetningav LVM, Även behovet av längre vårdtider måste belysas, I /notion 1986/87:So437 (c) hemställs att hosregeringen begär förslag om omedelbar vårdskyldighet för sjukvårdshuvudmänneninför vårdsökande narkomaner (yrkande 1). En effektiv kamp mot AIDS förutsätteratt samhället har resurser att o/nedelbart ta sig an en vårdsökande narkoman.För närvarande kan en narkoman avvisas till följd av brist på ' ' vårdplatser.Den kösituation som då uppstår kan vara förödande, inte minst därför attmotivationen för vård kan gå förlorad. Bestämmelser om tvångsvård av missbrukare finns i lagen(1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fad (LVM). Enligt 2 § LVM kan densom till följd . av fortgående missbruk av alkohol eller narkotika är i trängandebehov av vård för att komma ifrån sitt missbruk och vårdbehovet inte kantillgodoses enligt socialtjänstlagen (1980:620) eller annan lag oberoende aveget samtycke beredas vård enligt LVM, förutsatt att också nägon av desituationer som beskrivs i 3 § föreligger. Av 3 § LVM framgår att vård fårbeslutas, om den enskilde till följd av missbruket utsätter sin fysiska ellerpsykiska hälsa för allvarlig fara eller om han ttll följd av missbruket kanbefaras komma att allvarligt skada sig själv eller någon närstående. Länsrättenbeslutar om beredande av vård med stöd av LVM (4 §), Vården skall enligt 7 §LVM upphöra så snart syftet med vården är uppnått och senast efterdet att vården påbörjades, Vårdttden får dock förlängas med högst ,om den intagne till följd av sitt hälsotillstånd behöver ytterligare vård ellerom det finns andra synnerliga skäl för förlängning (16 §), Beslut omförlängning meddelas av styrelsen vid den institution där missbrukaren ärintagen. Socialberedningen (S 1980:07) arbetar meden utvärdering av LVM, Ett betänkande i dessa frågor beräknas bli klartsommaren , Efter en genomförd lagändring (prop, 1986/87:2,SoU 9, rskr, 82, SFS 1986:1406) kan en narkotikamissbrukare som tvångsintagitspå sjukhus med stöd av smittskyddslagen (1968:231), om han eller hon självmedger det, överföras till en institution inom missbrukarvården för att där fåvärd för sitt missbruk (ny lydelse av 16 § smittskyddslagen). Utskottet har i flera betänkanden behandlat frågor omvården av HTLV-III-smittade och AIDS-sjuka pafienter. Utskottet har likaledesbehandlat behovet av insatser för och bland narkomaner bl, a, för att förhindrasmittspridning, I betänkandet SoU 1985/86:15 uttryckte utskottet oro överden spridning av smitta som ägt rum bland de intravenösa missbrukarna.Utskottet underströk att riskerna för vidare spridning motiverar kraftigt ökadeinsatser på detta område. Utskottet anförde vidare (s, 25): Det gäller såväl resurserna för öppen vård som tillgångenpå vårdplatser för narkomaner. Utskottet vill också erinra om de möjligheter ttll metadonbe- handlingsom finns inom ramen för dets. En grupp som är i behov av särskilda insatser är de prostituerade kvinnorna, av vilka vissa också är narkotikamissbrukare. Åtgärder behöver vidtas både inom 19 socialtjänstenoch inom hälso- och sjukvården. Även inom kriminalvården SoU 1986/87:19behövs särskilda insatser, bl, a, för att hindra att narkotikamissbruket spridsbland de intagna. Speciell uppmärksamhet bör ägnas åt motivationsarbete ochuppföljande behandling. Utskottet vill framhålla vikten av att utveckla vården ochomhändertagandet av de AIDS-sjuka, Särskilt bör erinras om behovet avpsykosocial stödverksamhet för dem som drabbas av sjukdomen AIDS ellerkonstateras vara smittbärare, Psykosocial stödverksamhet kommer också atterfordras för anhöriga till dem som drabbas av sjukdom och smitta, liksom imånga fall för deri oersonal som svarar för vården av de sjuka. Utskottetpekade ovan på vikten av att engagera olika frivilliga krafter. Folkrörelseroch organisationer kan också här göra viktiga insatser, t, ex, genom olikaformer av kamratstöd. Vidare måste uppmärksammas innehållet i vården, bl, a, fördem som kan komma' att vårdas med tvång, vare sig det är enligt LVM ellerenligt smittskyddslagen. Den uppföljning av LVM som görs avsocialberedningen bör kunna ge underlag för dessa överväganden. Vad utskottet bl. a. i dessa delar anfört beslutaderiksdagen sedermera att ge regeringen till känna (rskr. återkom därefter i proposition 1986/87:171 medförslag om särskilda medel för bekämpningen av AIDS. anvisade ienlighet med förslaget 100 milj. kr. till särskilda medel för bekämpningen avAIDS m. m. för /87. I dessa medel ingick stöd för en utvecklingav narkomanvården (SoU 1985/86:25, rskr. Vid sin behandling avpropositionen tog utskottet särskilt upp frågan om vårdplatser för narkomaner.Utskottet anförde bl.a, följande (s. 6): Utskottet konstaterar liksom propositionen att det råderbrist på platser för LVM-vården av narkotikamissbrukare. En utbyggnad av denfrivilliga narkomanvården kan, som anförs i motionen, göra det möjligt attutnyttja fier redan befintliga platser för LVM-vård. Det är naturligt att förtvångsvård i första hand tas i anspråk platser som är avsedda för sådan värdoch som kan komma att frigöras genom utbyggnad av andra behandlingsmöjligheter.Utskottet vill emellertid understryka att behovet av ändamålsenliga platser förtvångsvård av narkomaner måste tillgodoses. Det kan också erinras om attsocialberedningen behandlar frågor om LVM-vård och annan värd avnarkomaner. Formerna för tvångsvård av smittade missbrukarebehandlades i utskottets betänkande SoU 1986/87:9. Utskottet anförde bl.a.följande: Det kan självfallet diskuteras om vård enligtsmittskyddslagen bör genomföras på sjukhus och om det gäller smittade som intesjälva har några sjukdomssymptom. Å andra sidan ter sig sjukhus ändå som detmånga gånger lämpligaste alternativet med hänsyn till den medicinska ochpsykologiska sakkunskap som där finns tillgänglig. Utskottet delar emellertiduppfattningen att man måste försöka finna vårdformer som bättre beaktar deAIDS-sjukas speciella situation. Det nu framlagda propositionsförslaget /att enHTLV-III-smittad narkoti kamissbrukare som själv medger det skall kunna få vård på behandlingshem för narkotikamissbrukare eller annan / bör enligt utskottets mening ses som ett uttryck för en sådan strävan mot en för HTLV-III-smittade mera lämpligt utformad vård. Det är välkänt att injektionsmissbruk innebär allvariig risk för spridning av HTLV-lll-virus. En smittad narkotikamissbrukare måste därför kunna få adekvat hjälp att 20 kommaifrån sitt beroende så att man inte längre behöver befara att han skall SoU 1986/87:19 sprida smittan vidare. Vård enligt smittskyddslagen bör intepågå än absolut nödvändigt. I budgetpropositionen (prop. 1986/87:100, bil. 7,avsnittet om socialt behandlingsarbete, alkohol- och narkotikapolitik s. konstaterar socialministern att AIDS-hotet utgör ytterligare ettutomordentligt starkt motiv för att stärka insatserna mot narkotikamissbruketdär injektionsmissbruket utgör en särskild risk. Socialministern pekar vidare på angelägnautvecklingsområden för narkomanvården (prop. s. 136). Hon anför attutvecklingen av metoder och nya arbetsformer m.m. inom missbrukarvården börstimuleras. Fortsatt stöd bör ges till utvecklingsinsatser inom narkomanvården.Man bör särskilt stimulera utvecklingsarbetet vid socialbyråer och s. k.vårdcentraler för narkotikamissbrukare. Insatser bör bl. a. inriktas på attutveckla metoderna i socialt fält-och behandlingsarbete samt på att förbättrasamarbetet mellan socialtjänst, polis och kriminalvård. Spridningen av HIV-smitta bland narkotikamissbrukare harställt narkomanvården inför nya problem som kräver snabba och offensivainsatser. bör i ökad utsträckning avdela specialiserade resurserför uppsökande verksamhet. Vården måste bli mer lättillgänglig för de missbrukaresom söker eller kan motiveras att söka behandling. Flera behandlingshem börinrättas som är inriktade på eftersatta gruppers vårdbehov. ,hälso- och sjukvårdens och kriminalvårdens insatser måste i större utsträckningsamordnas. Frivilliga organisationer bör få ökad möjlighet att utvecklaoffensiva och okonventionella arbetsmetoder. insatser bör utvecklas så att man isamarbete med hälso-och sjukvården och andra myndigheter snabbt kan nå samtligaintravenösa missbrukare för provtagning, avgiftning och behandling. I budgetpropositionen redovisas vidare till vilka områdenstöd utgått ur det för /87 beviljade anslaget om 100 milj. kr.till särskilda medel för bekämpningen av AIDS. Sålunda har stöd getts tillinsatser när det gäller mobilisering av personal inom narkomanvårdensfrontlinje, åtgärder för att förebygga spridning av HTLV-III bland ungamissbrukare, åtgärder för prostituerade missbrukare, samordnade insatser förnarkotikamissbrukare inom kriminalvården, åtgärder för att förbättramöjligheterna till avgiftning och behandlingsplanering samt åtgärder för attstimulera utbyggnaden av olika behandlingshem inkl, vård enligt LVM, Utskottet gör följande bedömning. Utskottet delar många av de synpunkter som framförs i denu aktuella motionerna. Utskottet har ttdigareunderstrukit vikten av att försöka finna nya former av vård för dem som drabbasav AIDS eller blir smittade av HTLV-III-virus, Utskottet vill ännu en gånginskärpa betydelsen härav, AIDS är en sjukdom för vilken vi ännu under lång tidkommer att sakna botemedel. Den som smittas av virus kommer så vitt vi i dagvet sannolikt att vara bärare av smittan under resten av sitt liv. Stora kravställs på att man inom alla vårdformer och på alla nivåer kan möta det växandevårdbehovet och erbjuda en anpassad vård. Behovet av psykosocial stöd- verksamhetkommer också att vara stort, såväl för de direkt drabbade som SoU1986/87:19 deras anhöriga och den personal som skall värda dem. Vidare är det, som också påtalats av utskottet i tidigaresammanhang, av vikt att uppmärksamma innehållet i vården när det gäller dem somför att hindra ytterligare spridning av smittan måste omhändertas med tvång. Regeringen har under innevarande år anslagit medel tillett stort antal olika utvecklingsprojekt. Enligt utskottet är det angeläget attinsatserna för att utvecka nya och bättre vårdformer kan fortsätta och ävenintensifieras. En av de från smittskyddssynpunkt viktigaste grupperna attnå med information, vård och behandling är missbrukarna, särskilt deinjicerande narkomanerna. Insatser görs, som också framgår avbudgetpropositionen, på en rad områden för att man skall finna bättre formerför att nå narkomanerna, motivera dem till att upphöra med sitt missbruk ochsöka adekvat behandling. Som påpekas i några motioner är emellertid situationeni dag sådan att många narkomaner som söker hjälp för avgiftning m, m, på grundav bristande resurser inom sjukvård och socialtjänst inte kan erhålla denönskade och absolut nödvändiga hjälpen. Ett särskilt område där utskottettidigare påtalat behovet av åtgärder är bristen på platser för vård enligt LVM, Socialberedningen, som arbetar med enöversyn av LVM, har enligt vad utskottet erfarit i sitt arbete kunnatkonstatera en kraftig reducering när det gäller antalet platserför tvångsvård. Utskottet har med oro tagit del av dessa uppgifter. Särskiltakut har situationen varit i , Enligt utskottet råderför närvarande på detta område förhållanden som kan accepteras. Utskottet har i tidigare sammanhang (se bl, a, SoU1985/86:15 s, 24) uttalat att kampen mot AIDS är en nationell angelägenhet ochatt staten här måste ha ett särskilt ledningsansvar. Detta fråntar dock intekommuner och landsting och andra berörda myndigheter deras skyldigheter attvidta åtgärder inom sina resp, ansvarsområden. Med hänsyn till de förhållandensom råder inom narkomanvården är det nu nödvändigt att regeringen tar uppsaken med berörda huvudmän och i samarbete med bl, a, kommuner och landstingskyndsamt tar fram förslag till hur problemen inom narkomanvården skall lösas. Utskottet anser att regeringen och även AIDS-delegationenmåste överväga snabba åtgärder i enlighet med vad utskottet nu har uttalat. Vad utskottet sålunda anfört med anledning av motionernaSo280 (c) yrkande 8, So437 (c) yrkande 1 och So257 (m) yrkandena ' som sin mening ge regeringen till känna. När det gäller indikationerna för vård enligt LVM ochvårdtiderna enligt denna lagstiftning, en fråga som särskilt tas upp i motionSo257 (m), erinrar utskottet om den översyn av LVM som görs avsocialberedningen. Ett betänkande har aviserats till senare detta år.Utskottet avstyrker därför yrkande 10 i motionen. Tillgång till sprutor ochkanyler SoU 1986/87:19 I motion 1986/87:So204 av i (fp)hemställs att begär att regeringen ger läkare möjlighet att förskrivaoch dela ut sprutor och kanyler i enlighet med vad som anförts i motionen.Motionären ifrågasätter om det är viktigare att förhindra att djuptnergångna narkomaner får tillgång till rena sprutor och kanyler än attförhindra att deras missbruk ocksä sprider sjukdomen AIDS, Motionären anseratt, med de kunskaper vi har om den nya farsoten, kampen motspridningen av denna bör sättas först. Läkare bör därför ha möjlighet attförskriva och dela ut sprutor och kanyler till egna patienter somgamla sprutor och kanyler samlas in och förstörs, I motion 1986/87 :So452 av () begärs etttillkännagivande till regeringen om vad som anförs i motionen om friförsäljning av kanyler på apotek (yrkande 3). Motionären betonar att förslagetinte får uppfattas som ett accepterande av narkotikamissbruk och att det mästekompletteras med att inga ansträngningar skys för att stoppa narkotikan och föratt hjälpa narkomaner att bli kvitt sitt narkotikaberoende. Bestämmelser om handel m, m, finns i förordningen(1968:70) med vissa bestämmelser om injektionssprutor och kanyler. Av 4 §förordningen framgår att handel med spruta eller kanyl endast får bedrivas avden som har rätt att driva detaljhandel med läkemedel eller den som hartillstånd att driva handel med varan. Till förordningen har regeringen utfärdattillämpningsföreskrifter (kungörelse 1968:71) angående tillämpningen avförordningen med vissa bestämmelser om injektionssprutor och kanyler. Enligt 2§ tillämpningsföreskrifterna skall den som bedriver handel med spruta ellerkanyl iaktta att försäljning inte sker dä omständigheterna ger anledning tillmisstanke att våran kan komma till användning vid narkottkamissbruk.Försäljning får inte ske till den som är under tjugoett år om denne intestyrker att varan behövs för medicinskt ändamål. Med stöd av 4 § tillämpningsföreskrifterna harsocialstyrelsen i ett cirkulär (cirkulär 1969:13) lämnatanvisningar om förvaring av sprutor och kanyler på bl, a, sjukhus ochöppenvårdsmottagningar, I cirkulär 1968:36 har socialstyrelsenlämnat föreskrifter rörande den kontroll som skall iakttas vid försäljning avsprutor och kanyler. Vid detaljhandel med sprutor och kanyler skall enligtcirkuläret försäljningspersonalen ålägga köparen att styrka sitt behov avvaran. Detta förutsätts ske bl, a, mot uppvisande av t, ex, läkemedelskort påinsulin, intyg från läkare, veterinärintyg m, m. Vissa kräv ställs också pålegitimering. Som framgått av ovanstående regleras inte läkares rätt attförskriva injektionssprutor och kanyler förordning. Något direkt förbud för läkare att i sin behandling av missbrukare överlämna rena sprutor och spetsar finns sålunda inte, I samband med införandet av de nuvarande restriktioner na synes man inte heller ha diskuterat denna fråga. Svaret på frågan om en läkare i sin behandling av en narkotikamissbrukare får lämna ut sprutor och kanyler är därför beroende av om detta anses förenligt med kraven i den allmänna läkarinstruktionen (1963:341) på att läkaren skall handla i överens stämmelse med vetskap och beprövad erfarenhet (3 § instruktionen). Sedan någon tid tillbaka pägär i ett särskiltsamarbetsprojekt mellan SoU 1986/87:19 infektionskliniken i vid i syfte att förhindra spridningen avHTLV-llI och AIDS bland narkomaner i men också i hela län.Projektet har två delar. En del utgörs av riktad, "aggressiv",uppsökande information direkt till aktiva sprutnarko-maner och deras vänner iriskzonen för intravenöst missbruk. Aktiva sprutnarkomaner anmanas attomedelbart sluta med missbruket eller kontrollera sigavseende smitta. Det andra ledet i verksamheten går ut på att narkomaner somkommer i kontakt med den offentliga narkomanvården i och som ännu inteförmåtts sluta med sitt missbruk erbjuds att vid infektionsklinikens speciellaläkarmottagning få byta sina gamla sprutor mot nya. skall kontaktmed narkomanvården bibehållas för att intensifiera motivationen hosnarkomanerna att uppsöka avgiftningsenhet och behandlingshem.Samarbetsprojektet skall fortlöpande utvärderas. AIDS-delegationen skall hållasunderrättad, har det sagts från projektet. Man har också vissa planer på enepidemiologisk studie av de vårdsökande narkomanerna i Lundaområdet. har som ett led i sitt tillsynsarbete attgranska och dess åtgärder att förse missbrukare med renasprutor och spetsar. har i beslut (ärendenummer3356-553) uttalat bl. a. följande: En generell utdelning av sprutor och kanyler tillinjektionsmissbrukare strider mot rådande riktlinjer för narkotikapolitiken.Det är välkänt att behandlingen av missbrukare är svår. Det tar ofta lång tidatt motivera missbrukaren att helt upphöra med sitt missbruk. Återfall ärdessutom vanliga. Enligt bedömning är det rimligt att efterindividuell prövning ta konsekvenserna av denna kunskap i samband medbekämpningen av HIV-smitta bland injektionsmissbrukare. Under förutsättning att sprutor och spetsar endastöverlämnas i samband med ett personligt besök hos läkaren, där läkaren utifrånsäkra kriterier kan dra den slutsatsen att patienten skulle hamna i en än merriskabel situation, om denne inte fåren ren spruta med kanyl, harsocialstyrelsen svårt att hävda att överlämnandet inte stär i överensstämmelsemed vetenskap och beprövad erfarenhet. Eftersom åtgärden strider mot rådandepraxis måste verksamheten begränsas till ett minimum. Styrelsen utgår ifrånatt verksamheten utvärderas och att information därom lämnas tillsocialstyrelsen. Frågan om fria sprutor och kanyler har varitföremål också för AIDS-delegationens uppmärksamhet. Delegationen tog hösten1985 principiell ställning emot en fri tilldelning av injektionssprutor ochkanyler. Narkomanvårdsfrägorna har återkommande behandlats i delegationen, sominte gjort något ändrat ställningstagande i den här aktuella frågan. , , har bl.a. diskuteratfrågan om fria injektionssprutor och kanyler vid ett arbetsmöte somorganisationen anordnade i . I ett dokumentfrån mötet finns under punkt 7 bland följandepreliminära skrivning: Although opinions varied in accordance with national,cultural and political views,apart from one country, the consensus was that needles and syringes . should notbe denied to the drug abuser. (I svensk översättning ung: Även om SoU1986/87:19 uppfattningarna varierade efter nationella, kulturella och politiskauppfattningar var, bortsett från ett land, den allmänna uppfattningen den attsprutor och kanyler inte bör nekas narkotikamissbrukaren,) Utskottet gör följande bedömning. Utskottet kan inledningsvis konstatera att det inteföreligger något i lag stadgat förbud för läkare att till en missbrukareförskriva injektionssprutor och kanyler. I Lundaområdet pågår för närvarandeen försöksverksamhet med utlämnande av rena sprutor och kanyler till vissamissbrukare. Sprutorna delas ut av infektionsläkare till missbrukaren underförutsättning att denne är aktuell för vårdkontakter från narkomanvårdens sida.Socialstyrelsen har i sin tillsynsverksamhet inte funnit att denna verksamhetstrider mot kravet i läkarinstruktionen att läkare i sin verksamhet skallhandla efter vetenskap och beprövad erfarenhet. Utskottet finner inte anledningatt ingå i nägon prövning av den frågan. Smittspridningen sker för nävarande snabbast inom gruppensprutnarkomaner. Risken för en vidare smittspridning från denna grupp till denövriga befolkningen är stor. Intravenösa narkotikamissbrukare är därför en nyckelgruppi kampen mot HTLV-III och AIDS. Smittan sprids såväl genom infekterade sprutoroch spetsar som genom sexuella kontakter. Den allvarliga situationen har gjort att flera av dem somär engagerade i kampen mot AIDS börjat ifrågasätta om inte intresset av attförhindra vidare smittspridning bör sättas före kampen mot narkotikamissbruketi så måtto att man generellt bör lätta på restriktionerna när det gällertillgången till injektionsverktyg. Ett sådant betraktelsesätt kan dock inteutskottet acceptera. Kampen mot narkotikamissbruket måste föras med sammakraft som kampen mot AIDS.