bet · GA01BoU1 · 1986-12-31 00:00:00 — s. 321) förekommer inte i gällanderätt att kommunfullmäkfiges beslut kan överklagas på annat sätt än genom kommunalbesvär.Genom förslaget i PBL kommer fullmäktiges beslut i stället att kunna överprövasenligt den ordning som gäller för förvaltningsbesvär. Anledningen är attfullmäktige i de ifrågavarande hänseendena anses ägna sig åt kvalificeradmyndighetsutövning. Denav beslutade nya förvaltningslagen och nya lydelsen av 7 §förvaltningsprocesslagen träder i kraft och kommer att gällaäven besvärsmål enligt PBL, i den mån PBL inte innehåller några andrabestämmelser. Detta förhållande kommer att inverka på den föreslagnabesvärsordningen enligt 13 kap. i ett par hänseenden. 123 § andra stycket och24 § första stycket förvaltningslagen och i 7 § första och andra stycketförvaltningsprocesslagen föreskrivs att besvärsskrivelse skall inges till denmyndighet som har meddelat det överklagade beslutet och att det är dennamyndighet som har att pröva om besvär kommit in i rätt tid. I 13 kap. 3 §första stycket PBL finns den från dessa lagar avvikande föreskriften attbesvärshandling rörande ett kommunalt beslut skall ges in fill överinstansen,dvs. till , som också tar ställning till om besvären kommit in irätt tid. Föreskriften i PBL kommer alltså att gälla i stället för 24 § förstastycket förvaltningslagen beträffande besvär hos . När det gällerbesvär enligt PBL hos kammarrätten eller regeringsrätten har ingen motsvarandeavvikande föreskrift föreslagits. Det innebär att besvär över länsstyrelsensbeslut också skall inges fill , såsom följer av förvaltningslagen. Iproposition 1985/86:80 om en ny förvaltningslag har uttalats (s. 43) att godaskäl talar för att även kommunalbesvärsreglerna anpassas till den nya ordningeni förvaltningslagen och att denna fråga får övervägas vidare iföljdlagstiftningsarbetet. Om detta arbete skulle leda fram till att även kommunalbesvärskall ges in till det organ som fattat det överklagade 1986/87:1beslutet, framstår den nu föreslagna ordningen för ingivande av besvär över 14 Överklagande kommunens beslut enligt PBL som en isolerad företeelse. Mot den angivna bakgrunden kan det förefalla lämpligt attredan nu anpassa PBL:s besvärsordning till den nya ordningen iförvaltningslagen och förvaltningsprocesslagen. Detta skulle dock innebära attkommunfullmäktige skall pröva om besvär över fullmäktiges beslut kommit in irätt tid. Utskottet anser sig inte nu kunna tillräckligt överväga lämplighetenav en sådan ordning. Frågan bör lösas inom ramen för den aviseradeföljdlagstiftningen till förvaltningslagen. bör dock ge regeringentill känna vad utskottet här anfört om vidare överväganden. En annan principiell nyhet i förvaltningslagen ochförvaltningsprocesslagen är att besvär som kommer in för sent i vissa falländå skall tas upp till prövning. Det gäller om besvären kommit in i rätt tidtill överinstansen och om en försening beror på att klaganden fått en felaktigunderrättelse om hur man överklagar. En motsvarande princip anges i 13 kap. 3 §tredje stycket PBL rörande besvär som kommit för sent till länsstyrelsen.Principen kommer genom förvaltningsprocesslagen att få tillämpning på besvärhos kammarrätten och regeringsrätten. Indirekt får den tillämpning även påbesvär hos regeringen. 14.3.3 Vem skall vara besvärsberältigad? I enlighet med lagrådets förslag har det inte i PBLangetts vem som är berättigad att anföra besvär (jfr prop. s. 822). Avförvaltningsrättsliga grundprinciper följer då att alla som ett beslut angår ärbesvärsberättigade. Av för planförfarandet kan vidare dras denslutsatsen att alla som skall beredas tillfälle till samråd rörande endetaljplan eller områdesbestämmelser i princip också är besvärsberättigade ifråga om beslut rörande sådana planer och bestämmelser. 1 motion 1985/86:77 (s) yrkande 9 hemställs att riksdagenbeslutar att handikapporganisationerna på orten i vissa fall skall ha möjlighetatt anföra besvär. Motionären gör gällande att en precisering är nödvändig. Utskottet anser dock, på de skäl som anförts av lagrådetoch godtagits i propositionen, att någon förteckning över besvärsberättigadeinte bör införas i PBL. De synpunkter som motionären anfört får ansestillgodosedda med propositionens förslag. 14.3.4 Begränsningar i besvärsrätlen 1 13 kap. 2 § andra stycket föreslås att kommunala beslutinte skall få överklagas till den del de avser frågor som redan är avgjorda genom detaljplan, områdesbestämmelser eller förhandsbesked. Fullföljdsbegräns- ningen får betydelse när en s.k. flexibel plan används. En tillkommande plan som ansluter till den flexibla planen får alltså inte överklagas beträffande frågor som redan avgjorts genom den flexibla planen (jfr prop. s. 367). Avsikten bakom den föreslagna regleringen är att beslutsprocessen skall gå fortare. Bestämmelsen får vidare bl.a. den innebörden att om en byggnad " skalluppföras enligt en lagakraftvunnen detaljplan, får bygglovsbeslutet inteöverklagas så långt detta ligger inom ramen för planens bestämmelser. Ombygglovsbeslutet skall kunna överprövas i denna situation måste det konstaterasatt det strider mot PBL i något annat avseende än som prövats genom planen. I 13 kap. 4 § första stycket föreslås att vissa beslut avlänsstyrelsen om att av hänsyn till riksintressen m.m. överpröva kommunensbeslut om detaljplan, områdesbestämmelser, lov och förhandsbesked inte skallfå överklagas. 113 kap. 5 § föreslås att beslut om detaljplan,områdesbestämmelser eller fastighetsplan skall få överklagas endast av den somsenast - eller under enkelt planförfarande -skriftligen har framfört synpunkter, som inte blivit fillgodosedda. Ändrasplanen till nackdel för någon skall denne dock, oavsett omsynpunkter lämnats eller ej, få överklaga beslutet. Vidare skall alltid ettplanbeslut få överklagas på den grunden att det inte har tillkommit i lagaordning. En motsvarighet till den föreslagna regeln finns i 150 §BL, varav följer att endast den som hos vidfastställelseprövningen framställt yrkande, som lämnat utanbifall, har rätt att klaga på fastställelsebeslutet. I partimotion 1985/86:69 yrkande 9 och imotion 1985/86:76 (fp) begärs att den i 13 kap. 5 § angivna förutsättningen förbesvärsrätt rörande planbeslut skall utgå. I c-motionen pekas på attnytillkomna fastighetsägare inte får någon möjlighet att överklaga planbeslutenoch att den föreslagna regleringen även i övrigt innebär en försvagning avöverklag-ningsmöjligheten i förhållande till gällande rätt, som ju medför attsynpunkter kan framställas ända tills fastställt planen. Ifp-motionen anförs att den nu gällande ordningen bör överföras till PBL. Envarsakägare måste enligt denna motion ha rätt att överklaga kommunens beslut tilllänsstyrelsen. Besvärsrätten bör enligt motionären inte vara avhängig av attden som besvärar sig skall ha vidtagit skilda åtgärder. Som framhållits av motionärerna innebär den föreslagnaordningen att intressenter i ett planärende måste vara aktiva senast underutställningstiden eller motsvarande skede av det enkla planförfarandet för attinte förlora möjligheten att klaga på planbeslutet, medan de enligt dagensordning kan framföra synpunkter ända tills beslutar omfastställelse. När kommunen får beslutsrätt i planfrågor är detföljdenligt att aktivitetskravet överflyttas till det skede då det kommunalabeslutet kan påverkas. Med tanke på att intressenterna både skall beredastillfälle till samråd och därefter underrättas om tidpunkt m. m. förutställningen, kan enligt utskottets mening inga rättssäkerhetsskäl tala emotatt besvärsrätten avskärs för dem som inte utnyttjar sålunda erbjudnamöjligheter att komma med sina synpunkter. Att som motionärerna föreslåröverföra dagens ordning till PBL framstår däremot som föga logiskt. Det finnssålunda inget naturligt skäl som talar för att besvärsrätten skulle avskärashos och att endast regeringen sålunda skulle vara förhindrad attpröva nya synpunkter. Inte heller hänsynen till en nytillkommen sakägare talarmed någon styrka för en annan reglering än den föreslagna. BoU1986/87:1 14 Överklagande hänseendenjämföras med förrättningar enligt t. ex. fastighetsbildningslagen BoU 1986/87:1och anläggningslagen. Vid sådana förrättningar gäller uttryckligen att en ny 14Överklagande ägare är bunden av vad tidigare ägare medgett eller godkänt. Denföreslagna, på 150 § BL grundade, begränsningen i besvärsrätten går visserligenett steg längre genom att även passivitet hos en tidigare ägare blir bindandeför en ny ägare. Detta torde dock inte vara alltför strängt mot den nye ägaren.Det pågående planarbetet är ett förhållande rörande fastigheten som han haranledning att redan som spekulant skaffa sig upplysning om och anpassa sitthandlande efter. Han bör därvid ha rimliga möjligheter att göra sina intressengällande i planeringsprocessen. Intresset av att alla synpunkter på planarbetetkommer till kommunens kännedom innan beslut fattas på grund av utställningenoch av att beslutade planer kan genomföras är starka skälför att den föreslagna regeln införs. Utskottet tillstyrker såledespropositionens förslag rörande 13 kap. 5 § och avstyrker centerpartietspartimotion 1985/86:69 yrkande 9 och motion 1985/86:76 (fp). I 13 kap. 6 § föreslås att bostadshyresgäster och boendesom inte är bostadsrättshavare inte skall få överklaga ett beslut om bygglovtill sådana åtgärder på fastigheten som godtagits enligt bostadssaneringslagen.Bestämmelsen ansluter till 8 kap. 31 § där uppfyllelse avbostadssaneringslagens föreskrifter anges som en förutsättning för bygglov.Enligt 2 a § bostadssaneringslagen får en fastighetsägare inte vidta andrabygglovspliktiga åtgärder än som behövs för att bostadslägenhet skall uppnålägsta godtagbara standard, utan att en organisafion av hyresgäster har godkäntdet eller hyresnämnden på fastighetsägarens ansökan har medgett åtgärderna. I parfimofion 1985/86:80 (fp) yrkande 3 1hemställs att begränsningen av besvärsrätten i 13 kap. 6 § skall utgå.Motionärerna anför att en hyresgästorganisation inte nödvändigtvis ärrepresentafiv för sina medlemmar. Utskottet finner att motionärernas förslag skulle kunnaleda till onödiga förseningar av byggnadsprocessen. Det bärs inte heller upp avnågra egentliga motiv. De enskilda hyresgästerna har möjlighet att göra sittinflytande gällande inom sin organisation, eller genom att överklaga ettmedgivande av en hyresnämnd. Om hyresgästerna skulle kunna överklaga ettbygglovsbeslut som fillkommit efter prövning enligt bostadssaneringslagen,skulle de ha dubbel besvärsrätt, dels enligt bostadssaneringslagen, dels enligtPBL. Att hyresgästerna, när frågan enligt bostadssaneringslagen är avgjord,skulle ha något befogat intresse av att få motsvarande bygglovsfråga överprövadavvisas av utskottet. Utskottet tillstyrker således propositionens förslag till13 kap. 6 § och avstyrker folkparfiets parfimotion 1985/86:80 (fp) yrkande 3 1. 14.3.5 Begränsningar i prövningsmöjligheterna; delkommunala planmonopolet 1 dagens praxis anser sig regeringen förhindrad att iplanärenden ändra planer på annat sätt än att vissa områden undantas frånfastställelse eller att planbestämmelser slopas eller eventuellt förtydligas.Däremot förekommer det inte att regeringen ger planen ett nytt materielltinnehåll annat än i fråga Det blir således kommunens uppgift att med ledning avmotiveringarna i regeringens beslut fortsätta planarbetet i de delar därregeringen inte godtagit planen. Motsvarande återhållsamhet praktiseras ocksåav länsstyrelserna vid deras fastställelseprövning. Anledningen till dennarestriktivitet, som inte i sig är föreskriven i BL, är att det inte ansesförenligt med den kommunala självstyrelsen att statliga myndigheter ersätterett beslut av en folkvald församling med ett i sak nytt beslut (prop.s. Kommunen anses ha ett monopol på att bestämma vilket innehåll planernaskall ha. I 13 kap. 8 § första stycket föreslås en ordning som ärgrundad på nuvarande praxis. Den myndighet som har att pröva besvär över beslutom detaljplan, områdesbestämmelser eller fastighetsplan skall i principantingen fastställa eller upphäva beslutet i dess helhet. Den föreslagna regleringen i 13 kap. 8 § första styckettillstyrks av utskottet. BoU1986/87:1 14 Överklagande I 13 kap. 7 § första stycket anges att ett beslut i frågaom lov eller förhandsbesked inom sådana skydds- eller säkerhetsområden somavses i 8 kap. 9 § tredje stycket får överklagas av överbefälhavaren eller denmyndighet han bestämmer "i övriga fall". De avsedda fallen är beslutsom rör anläggningar för totalförsvaret. För att få fill stånd en merändamålsenlig ordning för överprövning av beslut avseende totalförsvaretscivila delar föreslår utskottet att i paragrafenanges att även överstyrelsen för civil beredskap och statens räddningsverkeller de myndigheter de bestämmer skall ges möjlighet att överklaga de häraktuella besluten om lov och förhandsbesked. I 13 kap. 8 § andra stycket föreslås en ny regel sominnebår att vid överprövning av planbeslut besvärsmyndigheten kan förordna attdet överklagade beslutet får genomföras i sådana delar som uppenbarligen inteberörs av besvären. Sådana förordnanden får inte överklagas. En förutsättningär att kommunen begärt förordnandet. Såvitt inte särskilt berörts ovan idetta avsnitt tillstyrker utskottet lagförslaget i propositionen beträffande 13kap. Slutinstans i bl. a. bygglovsfrågor som rör allmännalämplighetsöverväganden och i planfrågor är regeringen. Det har diskuterats avlagrådet huruvida bygglovsfrågor rör en sådan civil rättighet som envar enligtarfikel 6:1 skall ha rätt att få prövad av en oavhängigoch opartisk domstol. Motsvarande diskussion torde också kunna föras i den månbyggrätt inte tilldelas en markägare ien detaljplan. Lagrådet har inteföreslagit någon ändring av den föreslagna instansordningen utan endast påpekatatt frågeställningen hör samman med det större spörsmålet om införande av en generelldomstolskontroll av förvaltningen (prop. s. 224). 9 1986/87. I motion 1985/86:67 (m) anförs att den svenska ordningenstrider mot BoU 1986/87:1 konventionen och att ett nytt institut,rättsbesvär, bör införas, som efter 15 Skyldighet alt mönster avkommunalbesvärsreglerna medger omprövning vid domstol av lösa mark och utgelaglighets- och kompetensfrågor i administrativt fattade beslut. I yrkande 2 ersättning begärs att regeringen skäll få i uppdrag att utreda hur en sådandomstolsprövning skall kunna ordnas. Som ovan anförts tas i promemorian (Ds Ju 1986:3)och rätten till domstolsprövning i upp den avmotionären aktualiserade frågan. Motionsförslaget om utredning får därmed ansestillgodosett. Utskottet avstyrker motion 1985/86:67 (m) yrkande 2. 15 Skyldighet att lösa mark och utge ersättning I 14 kap. propositionens lagförslag har samlatsbestämmelser som reglerar kommunens eller annan huvudmans för allmänna platserskyldighet dels att i vissa fall lösa mark eller särskild rätt till mark (14kap. 1 och 2 §§, 5 § andra och tredje styckena samt 8 § tredje och fjärdestyckena), dels att i vissa andra fall utge ersättning för de skador sområdighetsinskränkningar till följd av planer, andra beslut eller vissa faktiskaåtgärder kan innebära för markägare eller rättighétshavare (14 kap. 3 och 4 §§,5 § första stycket, 6 och 7 §§ samt 8 § första och andra styckena). Kapitlet avslutas med en hänvisning tillvärderingsreglerna i 4 kap. expropriationslagen (ExL), varvid dock vissakompletterande bestämmelser i 14 kap. 9 och 10 §§ skall gälla i stället förExL. 15.2 Kommunens m.n. Reglerna om lösenskyldighet för kommuner och andrahuvudmän för allmänna platser är olika beroende på om det är mark för allmännaplatser, för annat än enskilt bebyggande eller mark för enskilt bebyggande somberörs. Reglerna kan sägas delvis vara en spegelbild av kommunens lösenrättenligt 6 kap. 17 §. Sålunda har en kommun både rätt och skyldighet (14 kap. 1 §första stycket första meningen) att på begäran lösa mark som enligt endetaljplan skall användas för allmänna platser för vilka kommunen är huvudman. (Här kan erinras om att en kommun innan en plan antas kan begära att mark förallmän plats eller allmän byggnad skall avstås eller upplåtas utan ersättningenligt 6 kap. 19 §.) Är kommunen inte huvudman är lösenrätten annorlundautformad och lösenskyldigheten åligger väghållaren, dvs. staten, en vägföreningeller en anläggningssamfällighet. Väghållaren avses då få bestämma omskyldigheten skall avse äganderätt, nyttjanderätt eller annan särskild rätt, t.ex. servitut (14 kap. 1 § första stycket andra meningen, se även 6 kap. 18 och19 §§). Beträffande mark som inte är allmän platsmark och somenligt en detaljplan skall användas för annat än enskilt bebyggande, t.ex. för idrotts- och fritidsanläggningar, begravningsplatser, anläggningar för trafik, vatten, 130 avlopp ochenergi eller områden som i planen avsatts för upplag eller som skydds- ochsäkerhetsområden, föreslås lösenrätt enligt 6 kap. 17 § föreligga, om markensanvändning för avsett ändamål inte ändå kan anses säkerställd. Det är alltså iförsta hand markägarens sak att genomföra planen. Kommunen avses blilösenskyldig för sådan mark, om fastighetsägaren begär det (14 kap. 1 § förstastycket första meningen). Beträffande mark som är avsedd för enskilt bebyggande harkommunen före genomförandetidens utgång ingen lösenrätt och - så länge planeninte ändras - inte heller någon lösenskyldighet. I denmån sådan mark enligt en detaljplan skall användas för en allmän trafikanläggning,för en trafikanläggning som är gemensam för flera fastigheter eller för enallmän ledning, föreslås dock i 14 kap. 2 § lösenskyldighet för anläggningenshuvudman beträffande nyttjanderätt eller annan särskild rätt till marken. Medför ändring eller upphävande av en detaljplan föregenomförandetidens utgång att synnerligt men uppkommer vid användningen av enfastighet, avses kommunen vara lösenskyldigenligt 14 kap. 5 § andra stycket.Regeln, som berörts i avsnitt 3.5.2, gäller även efter genomförandetiden om enansökan om bygglov gjorts men ärendet vid genomförandetidensutgång inte har avgjorts. Huruvida synnerligt men uppstått genom planändringen,får i sådant fall avgöras med hänsyn till värdet av den byggrätt sombygglovsansökningen rör, inte värdet av hela byggrätten enligt den ursprungligaplanen (prop. s. 836). Med synneriigt men avses att fastigheten blir i hög gradonyttig för fastighetsägaren (prop. s. 391). Om skador uppkommer i de fall som anges i 14 kap. 8 §,dvs. om kommunen vägrat bygglov, rivningslov och marklov i vissa fall ellerutfärdat skyddsbestämmelser för värdefull bebyggelse eller områdesbestämmelserom vegetafion och markyta, och dessa skador är så kvalificerade att synnerligtmen vid användningen av en fastighet uppkommer, avses kommunen också varalösenskyldig. Några motionsyrkanden rörande de föreslagna reglerna omlösenskyldighet föreligger inte. Utskottet tillstyrker propositionsförslagetsåvitt nu är i fråga. De rent redakfionella ändringarna bör dock genomföras attrubriken före 14 kap. 1 § benämns inlösen, att före 14 kap. 3 § införs en nyrubrik: Skadeersättning och inlösen i övriga fall, samt att rubriken före 14kap. 8 § utgår. BoU1986/87:1 15 Skyldighet all lösa mark och utge ersättning 15.3Kommunens m. fl. skyldighet att utge ersättning för vissa skador utankvalifikationsgräns 15.3.1 Ersättning för skada tillföljd av kommunala beslut Enligt förslaget till 10 kap. 17 § skall byggnadsnämndenunder vissa förutsättningar kunna besluta om föreläggande för fastighetsägareatt av hänsyn till trafiksäkerheten ta bort eller på annat sätt ändrabyggnader, andra anläggningar eller anordningar. Föreläggande kan också gällabl.a. ändring av utfart. I dessa fall föreslås enligt 14 kap. 3 § rätt fillersättning för skada. Med skada menas här normalt ersättning för faktiskakostnader med avdrag för den eventuellanytta fastighetsägaren har av åtgärden (prop. s. 380,832). Den rätt till ersättning för skada som enligt 14 kap. 5 §första stycket avses följa med beslut om ändring eller upphävande av plan föregenomförandetidens utgång, eller även därefter om en bygglovsansökan äroavgjord vid utgångstidpunkten, har berörts förut (avsnitten 3.5.2, 15.2). Därhar också påpekats att om bygglov har sökts måste skadans storlek bedömas medhänsyn till värdet av det bygglovsprojekt som helt eller delvis omintetgörs genombeslutet om ändring eller upphävande. Beslut om vägrat bygglov avses enligt 14 kap. 7 § medföraskyldighet för kommunen att betala tillbaka gatukostnadsersättning jämte ränta,om beslutet medför att fastighetsägare inte kan använda fastigheten så som förutsattesnär ersättningen togs ut. Utskottet tillstyrker propositionsförslaget såvitt avser14 kap. 3 §, 5 § första stycket och 7 §. Till 7 § bör fogas ett nytt stycke avden lydelse och på de skäl som utskottet kommer att redogöra för under avsnitt15.5.4. BoU1986/87:1 15 Skyldighet att lösa mark och utge ersättning 15.3.2 Ersättning för skada följd av faktiska åtgärder Om ett område som enligt detaljplan skall användas förallmän samfärdsel vid genomförandet av en ny plan blir använt för annat ändamåleller ändrat till sitt höjdläge, avses skador härav för intilliggande fastighetenligt 14 kap. 4 § medföra ersättningsskyldighet för väghållaren.Ersättningsskyldigheten motsvarar nuvarande skyldighet enligt 75 § BL, som dockendast avser områden inom stadsplan. Det är endast skador till följd av enplanändring som utlöser ersättningsskyldigheten. Även t. ex. bullerskador kan ivissa fall ersättas (prop. s. 833). En annan ersättningsgill faktisk skada anges i 14 kap. 6§. Skador, som uppkommer i samband med åtgärder enligt 16 kap. 7 § förtillträde fill mark och byggnader m.m., t. ex. för undersökning, mätningar,uppsättande av märken m. m., avses sålunda grunda skyldighet för kommunen ellerstaten att utge ersättning. Utskottet tillstyrker propositionsförslaget såvitt avser14 kap. 4 och 6 §§. 15.4Kommunens skyldighet att utge ersättning för vissa kvalificerade skador Enligt propositionens lagförslag (14 kap. 8 § förstastycket) skall ägare och innehavare av särskild rätt till fastigheter varaberättigade till ersättning i tre fall, där kommunala beslut i fråga ombefintlig eller planerad bebyggelse leder till på visst sätt kvalificeradeskador. I det första fallet (punkt 1) är detkompensationsgrundande beslutet en vägran att ge bygglov för en byggnad somskall ersätta en riven eller på annat sätt förstörd byggnad. En förutsättningför ersättning är att ansökan om bygglov gjorts från det att dentidigare byggnaden revs eller försvann. Det skall vidare vara fråga om en ihuvudsak likadan byggnad som den tidigare. hade föreslagit en principiell rätt förfastighetsägare m. fl. att i de angivna fallen få bygglov att återuppföra enförstörd byggnad. I propositionen (s. 394) anförs att även fallen avåteruppförande måste vara underordnade gällande plan eller egenskapskraven i 3kap. Bygglov skall alltså kunna vägras för en ny byggnad som inte fyller dessakrav. I sådana fall bör dock fastighetsägaren vara berättigad tillskadeersättning på angivna villkor. Det andra fallet (punkt 2) är att en fastighetsägare e.d.vägras rivningslov med hänvisning till 8 kap. 16 §, dvs. att byggnaden behövsför bostadsförsörjningen eller att den bör bevaras på grund av sitthistoriska, kulturhistoriska, miljömässiga eller konstnärliga värde. Om ett upprustningsåläggande enligt 2 § bostadssaneringslagenhar meddelats för en bostadsbyggnad och åläggandet inte har förfallit, avseskommunen enligt 8 kap. 17 § första stycket inte få ge rivningslov. Eftersomrivningslov således inte vägras med hänvisning fill 8 kap. 16 §, skall någonersättning i detta fall inte kunna utgå. Beträffande de historiskt m.m. värdefulla byggnadernafinns i propositionen en koppling till det tredje ersättningsfallet (punkt 3).Det fallet avser skador som kan uppkomma genom att kommunen i en detaljplaneller områdesbestämmelser meddelar skyddsbestämmelser för byggnader som avses i3 kap. 12 §.