bet · GA01BoU1 · 1986-12-31 00:00:00 — I denna paragraf avses byggnader som är särskilt värdefulla frånhistorisk, kulturhistorisk, miljömässig eller konstnärlig synpunkt eller somingår i en samlad bebyggelse av denna karaktär. Sådana byggnader får enligtparagrafen inte förvanskas. De skyddsbestämmelser som med stöd av 5 kap. 7 §första stycket 4 och 5 kap. 16 § 4 kan ges i detaljplan ellerområdesbestämmelser, syftar således till att hindra att den särskilt värdefullabebyggelsen ändras eller försvinner. De rättigheter som i övrigt föreslås i PBLatt på visst sätt förbättra eller komplettera bebyggelse avses alltså integälla i de bebyggelseområden som i en detaljplan eller områdesbestämmelserutpekas som särskilt värdefulla. Skyddsbestämmelser kan - som nämnts på annat håll - syftatill att reglera bl. a. underhållsfrågor. I fråga om interiören avsesbestämmelserna kunna gälla planlösning, målningar, paneler, taklister,stuckaturer och andra utsmyckningar. Även intressanta konstruktionssystem,installafioner och fast inredning av olika slag kan omfattas. I undantagsfallkan t. o. m. en äldre eller speciell arbetsteknik behöva föreskrivas (prop. Skyddsbestämmelserna avses ge i princip samma skydd som enbyggnadsminnesförklaring enligt byggnadsminneslagen (prop. s. 580). Isammanhanget kan nämnas att skyddsbestämmelserna kompletteras av möjlighetenatt införa bygglovsplikt för underhållsåtgärder (8 kap. 6 § första stycket 3). Skyddsbestämmelser avses innebära ett förbud mot rivningav de särskilt värdefulla byggnaderna. Detta följer av förslaget till 8 kap. 17§ andra stycket, där det föreskrivs att rivningslov inte får ges omskyddsbestämmelser antas. I propositionen (s. 396) påpekas att dagens regler rörandesärskilt värdefulla byggnader i 38 § andra stycket BS innebär att byggnadernasägare är underkastade förbud mot förvanskning av byggnaderna, utan att någonrätt fill ersättning föreligger för dem. Anledningen till att en sådan rätt nu BoU1986/87:1 15 Skyldighet all lösa mark och utge ersättning föreslåsär att är mer långtgående: hela bebyggelsemiljöer skall kunnaskyddas, och aktiva skyddsåtgärder skall kunna krävas. Eftersom kraven angeskunna bli betungande, anses det rimligt att en viss rätt till kompensationskall finnas. Som framgått har det andra och det tredjeersättningsfallet beröringspunkter med varandra. I punkt 2 avses bl.a.värdefulla byggnader och i punkt 3 särskilt värdefulla byggnader ellerbebyggelseområden. Enligt punkt 2 kan ersättning Ifrågakomma endast omrivningslov vägras, medan det av punkt 3 kan följa ersättning både för desärskilda underhållskrav m.m. som kan följa av skyddsbestämmelserna och för denrivningshindrande verkan som skyddsbestämmelserna avses få enligt 8 kap. 17 §andra stycket. BoU1986/87:1 15 Skyldighet all lösa mark och utge ersättning I propositionen anförs (s. 398) att det i vissa fall ärnödvändigt att ha ersättningsbestämmelser för skador uppkomna genom ettkommunalt beslut om reglering av åtgärder med marken: schaktning, fyllning,trädfällning och skogsplantering. Detta gäller i de områden där det föreliggerett speciellt intresse av att hindra markåtgärder som skulle kunna försvåraområdets framtida användning för bebyggelse eller där speciella hänsyn bör tasfill anläggningar för försvaret, flygplatser eller energianläggningar, dvs. debebyggelse- resp. skydds- eller säkerhetsområden som anges i 8 kap. 9 § tredjestycket. Ersättningsrätten avses föreligga i områden med områdesbestämmelser.När det gäller detaljplanelagt område föreslås inga motsvarandeersättningsregler. I propositionen anförs (s. 397) att det genom bl.a. deföreslagna reglerna om fastighetsplan och lösenreglerna i 8 kap. FBL finnstillräckliga möjligheter för fastighetsägare inom sådant område att hålla sigskadeslösa för det här aktuella slaget av markreglering. I dagens ordningförekommer motsvarande ersättningsregler i 17 och 22 samt 82 och 83 §§ BL.Ersättningsfallen anges i punkterna 4 och 5.1 punkt 4 gäller det skador som kanuppstå genom områdesbestämmelsernas reglering i fråga om vegetation ochmarkytans utformning och höjdläge. Ersättningsskyldigheten inträder i dettafall i anslutning till att områdesbestämmelserna antas. I punkt 5 gäller detden skada som kan uppstå när marklov vägras för schaktning, fyllning,trädfällning eller skogsplantering med hänvisning fill 8 kap. 18 § förstastycket 2 eller 3. Ersättning kan här utgå oberoende av om områdesbestämmelsernareglerar frågor om vegetation och markyta eller ej. Det har inte ansettsrealistiskt att kommunerna skall kunna anta områdesbestämmelser om vegetationoch markyta i sådan omfattning att regleringsbehovet helt täcks. Även utan ensådan reglering genom områdesbestämmelser skall dock marklov - underförutsättning givetvis att marklovsplikt har införts - kunna vägras, om defilltänkta åtgärderna strider mot hänsynstagandena i bebyggelse- resp. skydds-och säkerhetsområdena (prop. s. 302 och 726). Beslutet att vägra lov kan idessa fall utlösa ersättningsskyldighet enligt punkt 5. 15.4.2 Motionsyrkanden rörande ersältningsfallen I motion 73 (vpk) yrkande 17 hemställs att 14 kap. 8 §första stycket 1 och 2 skall utgå ur lagtexten. I motiveringen anförs attersättning inte alltid bör utgå till fastighetsägare som åläggs att riva ellerskydda särskilt värdefulla byggnader. Även en fastighetsägare skall kunna tålaett visst mått av förändringar som kan medföra förlust i ekonomisk mening,anförs det vidare. 1 motion 92 (c) yrkande 2 hemställs att skalllåta utreda förutsättningarna för ekonomisk ersättning för inskränkningar somåsamkas markägare - i första hand inom de areella näringarna - på grund avmarkanvändningsregler som ger företräde för turism och friluftsliv. BoU1986/87:1 15 Skyldighet an lösa mark och utge ersättning 15.4.3 Kvalifikationsgränserna enligl propositionen För att ersättning skall kunna bli aktuell i de angivnafallen fordras enligt regeringens förslag att skadans storlek överstiger enviss kvalifikationsgräns. Kvalifikationsgränsen för skadeersättning föreslåsbli bestämd på ett sätt i fråga om de byggnadsreglerande besluten och på ettannat i fråga om de markreglerande besluten. Den kvalifikation som föreslås för de byggnadsreglerandefallen är att skadan skall vara betydande i förhållande till värdet av berördadelar av fastigheten. Någon motsvarighet till detta sätt att bestämmakvalifikafions-gränsen finns inte i gällande rätt. Den nyakvalifikafionsgränsen har angetts böra tolkas med vägledning av vad enfastighetsägare enligt dagens praxis anses skyldig att tåla när det gällerbegränsningar i byggrätten (prop. För de ersättningsfall som har sin grund i markreglerandebeslut anges som kvalifikation att skadan skall ha medfört att pågåendemarkanvändning avsevärt försvåras. Denna kvalifikationsgräns överensstämmer medden som infördes i bl. a. naturvårdslagen (NVL), byggnadsminneslagen ochför vissa ersättningsfall i BL (22 och 83 §§). 1 propositionen anförs (s. 373)att principer inte bör förändras. Av propositionen framgår (s. 389)att kvalifikationsgränsen i fråga om markreglerande beslut avses ligga lägre ängränsen vid bebyggelsereglerande ingrepp. Det föreslås också att ersättning vidde bebyggelsereglerande ingreppen skall utgå endast för den del av skadan somöversfiger kvalifikationsgränsen (14 kap. 10 § andra stycket). 15.4.4Motionsyrkanden och andra uppfattningar om kvalifikationsgränserna I lagrådsremissen (14 kap. 8 §) hade regeringen föreslagiten för de byggnadsreglerande och markreglerande beslut som omfattades av ersättningsrättgemensam kvalifikationsgräns om minst en femtedel av värdet av den berördadelen av fastigheten. Lagrådet (prop. s. 217) kritiserade förslaget. Lagrådetframhöll att NVL för motsvarande slag av reglering hade en generösarekvalifikationsgräns. Lagrådet pekade vidare på att om regleringarna i vissafall i stället utformats som servitut så hade ExL:s frikostigarevärderingsregler blivit tillämpliga. Lagrådet redogjorde för viss tillämpningav artikel 1 i första tilläggsprotokollet till oeh fanndet svårt att bedöma om skulle kunna komma att finna detförenligt med denna artikel att en skada på av en fastighets värde inte ärersättningsgill. En sådan kvalifikationsgräns skulle visserligen inte stridamot 2 kap. 18 § regeringsformen, men likväl stå i mindre god överensstämmelsemed i rättsordningen tillämpade ersättningsprinciper. Lagrådet fannatt en kvalifikationsgräns om i de aktuella skadesituationerna inte kundeanses oförenlig med vad som tidigare i lagstiftning och praxis ansettsgodtagbart och förordade att en sådan gräns infördes. I motion 66 (m) - som inte innehåller något yrkande omändring av propositionens lagförslag - anförs att de föreslagnaersättningsreglerna är synnerligen komplicerade. Kvalifikationsgränsen sägsvara oklar. Givna byggrätter bör gälla tills planen ändras. Vid planändring börfull ersättning ges för förluster. I motion 69 (c) påpekas att kvalifikationsgränsen kanmedföra aft vissa skador får bäras utan ersättning av en fastighetsägare trotsatt hans fastighet kanske är belånad och skadan sålunda kommer att drabbaägarens egen insats. Likviditetsproblem beaktas inte heller. Enligt motionen ärdet inte motiverat att ha skilda kvalifikationsgränser för bebyggelse- resp.markreglerande bestämmelser. Alla skador som inte är bagatellartade börersättas enligt motionärerna, som hemställer, yrkande 10, att 14 kap. 8-10 §§utformas i enlighet med denna princip. Även i motion 80 (fp) yrkande 3 m begärs attkvalifikationsgränsen avseende de bebyggelsereglerande fallen skall omarbetasså att ersättning utgår när intrånget är mer än bagatellartat. I motion 1985/86:Bo518 (c) yrkas att i PBL tas inbestämmelser så att vid bedömande av om ersättningströskeln vid skada haröverskridits även skall beaktas förordnande enligt annan lagstiftning.Motiveringen till yrkandet återfinns i motion 1985/86:Jo798. I denna motionanförs att regler i PBL om förordnande med områdesbestämmelser närmastmotsvaras av regler om naturvårdsområde i naturvårdslagen och i skogsvårdslagenav regler om naturvårdshänsyn. Enligt motionärerna kompletterar de tre lagarnavarandra i dessa hänseenden. Motionärerna förordar att i samtliga tre lagartas in den ackumuleringsregel som tagits in i PBL. BoU1986/87:1 15 Skyldighet alt lösa mark och utge ersättning 15.4.5Kvalifikationsgränsernas betydelse för skadeersättningens storlek enligtpropositionen I de ersättningsfall som avser bebyggelsereglering avsesersättningen täcka endast den del av skadan som överstigerkvalifikationsgränsen. I propositionen anförs (s. 394) att det ter sig fögarimligt att en fastighetsägare vars skada överstiger kvalifikationsgränsenskulle få ersättning även för den del av skadan som får tålas av andra utanrätt till ersättning. Departementschefen hänvisar även till förarbeten tillmiljöskyddslagen (SOU 1966 s. 65, s. 257 och prop. 1969:28 s. 242) och tillrättsfallet NJA 1977 s. 424. Iersättningsfallen rörande markreglerande beslut avses ingen förändring BoU 1986/87:1 av detgällande rättsläget, som innebär att hela skadan ersätts i de fall där 15 Skyldighet att pågåendemarkanvändning befinns ha försvårats avsevärt (NJA 1981 s. 351 lösa mark och utge 15.4.6Värderingsregler m. m. enligt proposUionen Värderingsreglerna i 14 kap. 9 och 10 §§ avses gälla ävenvid de här aktuella ersättningsfallen enligt 14 kap. 8 §. Det innebär alltsåatt värderingen i princip skall följa reglerna i 4 kap. ExL och att ett genomregleringen förlorat marknadsvärde skall ersättas. Dock skall det undantagetgöras att - till skillnad från vad som kan följa av en tillämpning avpresumfionsregeln i ExL - enligt PBL inte i något fall ersättning skall utgåför förväntningsvärden (prop. s. 373,844). Bakgrunden är att ersättning enligtExL beräknas ufifrån vad som är tillåten markanvändning, medan, enligt deersättningsprinciper som infördes i bl.a. NVL samt 22 och 83 §§ BL,ersättning endast medges för intrång i pågående markanvändning. I propositionen förordas (s. 399) att ersättningsrättenmed anledning av skyddsbestämmelser för särskilt värdefull bebyggelse (punkt 3)skall knytas till tidpunkten för det kommunala beslut om detaljplan ellerområdesbestämmelser i vilket skyddsbestämmelserna tagits in. Motsvarandekompensationstidpunkt bör gälla för bestämmelser om vegetafion och markyta(punkt 4) som tas in i områdesbestämmelser för bebyggelseområden ellerskydds-och säkerhetsområden. Alternativet att knyta kompensafionstidpunktentill ett kommunalt beslut att vägra lov för en sökt åtgärd avvisas medhänvisning till att ersättningsfrågorna bör av redan i samband med attbestämmelserna utfärdas så att kommunen inte skall sväva i ovisshet om vilkakostnader som kan komma att uppstå. Härigenom undviks också att fastighetsägarenskall behöva ansöka om lov för varje åtgärd för att vid avslag kunnaaktualisera ersättningsfrågan. Dessutom kan det enligt propositionen blilättare att bedöma den totala skadan om bedömningen görs . Som framgått ovan är vissa av ersättningsfallen knutnatill vägrat lov: bygglov (punkt 1), rivningslov (punkt 2) och marklov (punkt5). Den föreslagna ordningen innebär att om det vägrade lovet i dessa fallgrundas på detaljplan eller områdesbestämmelser, skall tidpunkten för beslutenom dessa vara relevant för ersättningsbedömningen. Om det vägrade lovet däremotinte grundas på något föregående beslut om plan eller områdesbestämmelser, börkompensationsbedömningen knytas till avgörandet av lovfrågan. Att kompensationstidpunkten i vissa fall skall varatidpunkten för det vägrade lovet, är enligt propositionen motiv för att införaen ordning där den ackumulerade skadan av flera beslut skall läggas till grundför bedömningen av om kvalifikationsgränsen överskridits eller ej. Därförföreslås att alla beslut som meddelats från det senaste beslutetskall beaktas i kvalifikationshänseende (14 kap. 8 § fjärde stycket). Denföreslagna ackumulationsregeln skall även gälla vid bedömningen av om kommunenskall vara inlösenskyldig eller ej. Propositioneninnehåller även förslag om en särskild preskriptionstid för BoU 1986/87:1 väckandeav ersättningstalan (15 kap. 4 § första stycket: från att det 15 Skyldighet aU ersättningsgrundandebeslutet vunnit laga kraft) och om omprövning av lösa mark och utge årligaersättningsbelopp m.m. (15 kap. 5 §). 15.5 överväganden rörande ersättningsreglerna förkvalificerade skador Attersättning skall utgå i färre fall än som föreslås i propositionen harföreslagits endast i motion 73 (vpk) yrkande 17. Motionärerna förordar attersättningsfallen i 14 kap. 8 § första stycket punkterna 1 och 2 skall utgå medmotiveringen att ägaren av värdefulla byggnader bör tåla ifrågavarande skador.Utskottet - som konstaterar att motionärerna torde ha avsett punkterna 2 och 3- delar uppfattningen i propositionen att ersättning - om skadan ärkvalificerad - bör utgå i de angivna fallen. Det skulle kunna leda tillstötande resultat och i vissa fall till ren vanvård av byggnader om ersättninginte alls skulle kunna utges. Därmed avstyrks motion 73 (vpk) yrkande 17. Det imotion 92 (c) yrkande 2 framställda förslaget om ytterligare utredning avseendeersättning för intrång genom markanvändningsregler till förmån för turism ochfriluftsliv är tämligen opreciserat. Utskottet kan för sin del inte finna attnuvarande regler om allemansrätt och de föreslagna reglerna i PBL, NRL ellerdärtill anknuten lagstiftning skulle medföra behov av den föreslagnautredningen. Motionsyrkandet avstyrks därför. Utskottet vill inledningsvis ansluta sig till dengrundläggande principen att skada för en fastighetsägare genom beslut avoffentliga organ skall ersättas. Ett visst intrång i sin förfoganderätt måsteden enskilde dock tåla. Var och en får anses skyldig att ta en viss hänsyn tillsin omgivning. Utskottet ansluter sig således till propositionensståndpunkt att kommunerna i de angivna fallen inte bör bli ersättningsskyldigaför hur små skador som helst. De fall som föreslås grunda ersättning är avsådan art att berörda markägare och rättighétshavare bör vara skyldiga att tålaett visst mått av intrång i sina rättigheter när intrånget sker för atttillgodose angelägna allmänna intressen. Som utskottet konstaterat tidigare kaninte alla rådighetsinskränkningar kompenseras. De skötselregler som gäller förjord- och skogsbruk innebär t. ex. att markägare och rättighétshavare av hänsyntill allmänna natur- och miljövårdsintressen måste hålla skog och jordbruksmarki ett visst skick utan att de för den skull kan göra anspråk på ersättning.Liknande hänsynstaganden bör enligt utskottets mening också gälla för innehavareav sådana byggnader vars bevarande är av värde för kulturminnesvården ellerfrån allmän miljösynpunkt. Även om utskottet sålunda delar regeringens uppfattningatt endast kvalificerade skador bör medföra ersättningsskyldighet förkommunerna, finner utskottet att den i propositionen föreslagna ordningen börnågot jämkas och i vissa avseenden förtydligas. Utskottet ansluter sig till att en och sammakvalifikationsgräns inte bör användas för alla de angivna ersättningsfallen.Med hänvisning härtill avstyrks motionerna 69 (c) yrkande 10 och 80 (fp)yrkande 3 m, båda motionsyrkandena såvitt nu är i fråga, beträffande enenhetlig kvalifikationsgräns för alla ersättningsfallen. De två kvalifikafionsgränser som regeringen föreslagitfinner utskottet vara i huvudsak godtagbara. Utskottet anser dock attersättningsfallen bör hänföras till resp. kvalifikafionsgräns på ett någotannorlunda sätt än som föreslagits i propositionen. BoU1986/87:1 75 Skyldighet all lösa mark och inge ersättning 15.5.3Kopplingen mellan ersällningsfall och kvalifikationsgräns Enligt propositionen skall ersättning utgå för betydandeskada i tre fall av reglering av bebyggelsen: vägrat bygglov förersättningsbyggnad (punkt 1), vägrat rivningslov (punkt 2) ochskyddsbestämmelser (punkt 3). För reglering av marken (punkterna 4 och 5) avsesden enligt NVL använda kvalifikationen - att pågåendemarkanvändning avsevärt försvåras -komma till användning. Att hålla samman regleringsskador avseende bebyggelseunder en kvalifikationsgräns och använda en annan för regleringsskadoravseende marken är en relativt enkel ordning och har därför bl.a. pedagogiskaförtjänster. Vad för slags fysiska objekt som regleringen avser har emellertidinte den främsta betydelsen när det gäller att bestämma hur stort intrång sombör tålas utan ersättning. Större betydelse har inverkan på miljön av olikatilltänkta åtgärder. Frågor om återuppförande av förstörda byggnader och omrivning av befintlig bebyggelse har enligt utskottet nära sammanhang. Bådafrågorna rör en principiell rätt till förnyelse av fasfighetsbeståndet.Eventuella intrång i denna rätt över en viss nivå bör därför regleras med en gemensamkvalifikationsgräns. Skulle alla intrång i möjligheterna att återuppföra enförstörd byggnad, resp. ta bort en byggnad som fastighetsägaren inte längreanser tjänlig, behöva ersättas, skulle stora svårigheter skapas för bevarandetav värdefull bebyggelse eller eljest vid utformningen av en från allmänsynpunkt lämplig miljö. För att hindra en rivningsvåg i städernas centrala delaranser utskottet det vara motiverat att använda en högre kvalifikationsgräns förskador genom vägrad rivning än för andra åligganden i fråga om bevarande avbebyggelse. Som föreslås i propositionen bör denna gräns anges som en skada somär betydande i förhållande till värdet av berörd fastighetsdel. I fråga omeffekterna av skyddsbestämmelser för de särskilt värdefulla byggnaderna anserutskottet att regleringen bör utformas på ett annat sätt än som föreslås ipropositionen. Enligt propositionsförslaget skall skyddsbestämmelserna medföradels en skyldighet att bevara byggnaderna på visst sätt, dels ett förbud motrivning (8 kap. 17 § andra stycket). Konsekvenserna i ersättningshänseendeföreslås bli desamma i båda de nämnda avseendena. Utskottet anser emellertidatt endast den rivningshindrande konsekvensen av skyddsbestämmelserna börkopplas till kvalifikationsgränsen betydande skada. Detta gör det olämpligt attlåta skyddsbestämmelserna innefatta det automatiska förbud mot rivning somföljer av förslaget till 8 kap. 17 § andra stycket. Detta stycke bör alltsåutgå ur lagtexten. I stället bör - så som utskottetföreslagit i avsnitt 7.2 - kommunerna ges möjlighet att reglerarivningsfrågorna fristående från regleringen genom skyddsbestämmelser genom attde i detaljplan eller områdesbestämmelser skall få utfärda särskildarivningsförbud för de särskilt värdefulla byggnaderna. Den omständigheten attsådant rivningsförbud beslutats bör alltså, tillsammans med fallen av vägratrivningslov enligt 8 kap. 16 §, tas upp i punkt 2, och liksom fallet av vägratbygglov i punkt 1 föranleda ersättningsskyldighet först vid den högrekvalifikationsgränsen. Om kommunen inte har beslutat om rivningsförbud utan nöjtsig med att utfärda skyddsbestämmelser, blir följden den att kommunen i varjeenskilt fall får pröva om en ansökan om rivningslov skall bifallas eller ej motbakgrund av bestämmelsen i 8 kap. 16 § 2 och 3. Vägras rivningslov kanersättning komma att utgå för detta enligt punkt 2. Den skada som fastighetsägaren kan lida närskyddsbestämmelser utfärdas utgörs främst av eventuellt ökadeunderhållskostnader och bortfall av vissa ombyggnadsmöjligheter. Det finns inteanledning att betrakta sådana skador annorlunda än andra ingrepp i pågåendemarkanvändning. Ersättning för skada orsakad av skyddsbestämmelser enligt punkt3 bör således föras över till den kvalifikationsgräns som föreslagits förpunkterna 4 och 5. Den lösning av ersättningsfrågorna vid vägrad rivning somutskottet föreslår att anta innebär sålunda sammanfattningsvisföljande: De särskilt värdefulla byggnader som avses i 3 kap. 12 §,dvs. byggnader som är så värdefulla att de inte får förvanskas, kan kommunenskydda mot rivning antingen genom att i detaljplan eller områdesbestämmelserbesluta om rivningsförbud eller genom att , när en ansökan görsom rivningslov, vägrar att ge lov. I rivningsförbudsfallet inträderersättnings-rätten - om kvalifikationsgränsen betydande skada uppnås- redan ioch med att planen eller områdesbestämmelserna antas. I fallet av vägrat lovinträder eventuell ersättningsskyldighet först i och med beslutet om avslag påansökningen om lov. I fråga om bevarandet i övrigt av här aktuella särskiltvärdefulla byggnader gäller att kommunen genom detaljplan ellerområdesbestämmelser kan reglera ombyggnads- och underhållsfrågor genomskyddsbestämmelser. Ersättningsrätten inträder här i och med beslutet ombestämmelserna och under förutsättning att beslutet innebär att pågåendemarkanvändning avsevärt försvåras. Utskottet återkommer i avsnitt 15.5.6.8 tilldenna fråga. För byggnader, som inte är så värdefulla att det råderförbud mot förvanskning enligt 3 kap. 12 §, dvs. sådana där ombyggnads- ochunderhållsfrågor regleras genom de generella bestämmelserna i 3 kap. 10, 11och 13 §§, kan varken rivningsförbud eller skyddsbestämmelser utfärdas. Rivningsfrågankan kommunen ta ställning till endast när en ansökan om rivningslov görs.Bedöms byggnaden då vara så värdefull som anges i 8 kap. 16 § 3, skallbyggnadsnämnden vägra lov, varvid ersättningsrätten är knuten till tiden fördet vägrade lovet. Ytterligare en grund att vägra rivning finns, nämligen attbyggnaden behövs för bostadsförsörjningen (8 kap. 16 § 2). Sammaersättningskonsekvenser inträder i detta fall som när rivningslov vägras i detnyss beskrivna fallet. BoU1986/87:1 75 Skyldighet att lösa mark och utge ersättning 15.5.4Särskilt om byggnadersom förstörts genom olyckshändelse Ersättningsfallet i punkt 1 avser enligt propositionenskada för vägrat återuppförande av en riven eller på annat sätt förstördbyggnad. Ersättningsrätten är inte avhängig av anledningen till att byggnadenhar försvunnit. Samma regel gäller alltså oavsett om byggnaden brunnit eller omden rivits eller på annat sätt avsiktligt förstörts. Enligt utskottets meningkan det ifrågasättas om någon kvalifikationsgräns bör sättas upp för det falletatt en byggnad förstörs genom olyckshändelse.