bet · GA01LU16 · 1986-12-31 00:00:00 — om det allmännas skadeståndsansvar m. m. LU 1986/87:16 I betänkandet behandlar utskottet dels två motioner omstatens skadeståndsansvar vid myndighetsutövning (m resp. fp), dels en motionom statens skadeståndsansvar i affärsmässig verksamhet (c), dels en motion somrör' båda de nyssnämnda frågorna (m). Utskottet avstyrker bifall till motionerna. Motställningstagandet reserverar sig m-, fp- och c-ledamöterna. Mofion 1986/87:L602 av () vari yrkas attriksdagen hos regeringen begär översyn av statens skadeståndsansvar. Motion 1986/87:L603 av m, fl, (m) vari - medhänvisning till vad som anförts i motion 1986/87:K206- yrkas att hosregeringen begär utredning om införande av ökad rätt till skadestånd från detallmänna vid felaktig myndighetsutövning. Motion 1986/87:L605 av m. fl, (fp) vari -med hänvisning till vad som anförts i motion 1986/87:Ju404 - yrkas attriksdagen hos regeringen begär att en utredning tillsätts med uppgift att göraen översyn av det allmännas skadeståndsansvar vid myndighetsutövning som harvållat skada för företag och enskilda. Motion 1986/87:L606 av m. fl. (c) vari yrkasatt hos regeringen begär att en översyn av villkoren för statensskadeståndsskyldighet i affärsmässig verksamhet företas. Rätt till ersättning på grund av felaktigmyndighetsutövning Genom införandet av skadeståndslag (SkL) vidgadesarbetsgivarens skyldighet att ersätta skada som hans arbetstagare vållar itjänsten. I förhållande till vad som tidigare gällde enligtgrundsatser som utbildats i rättspraxis innebär SkL att arbetsgivarens ansvar(det s. k. principalansvaret) utvidgats till att omfatta alla arbetstagare ochinte bara dem som tillhör drifts- 1 19SÖ/87. ellerarbetsledningen eller har en ansvarsfull ställning, Enhgt 3 kap, 1 § SkL LU1986/87:16 skall den som har arbetstagare i sin tjänst ersätta person- ellersakskada som arbetstagaren vållar genom fel eller försummelse i tjänsten. Arbetsgivarensvarar också för ren förmögenhetsskada under förutsättning att arbetstagarenvållat skadan genom brott. Med ren förmögenhetsskada avses enligt SkL (1 kap, 2§) sådan ekonomisk skada som uppkommer utan samband med att någon lider person-eller sakskada. Den vidgade skädeståndsskyldigheten för arbetsgivareomfattar inte endast enskilda arbetsgivare utan också det allmänna. När t, ex,staten bedriver ekonomisk verksamhet är de skadeståndsregler som gäller förenskilda arbetsgivare sålunda utan vidare tillämpliga. Innebär det allmännasverksamhet en myndighetsutövning sträcker sig emellertid det allmännas ansvarlängre. Med myndighetsutövning avses beslut eller åtgärder som är uttryck församhällets maktbefogenheter och som kommer fill stånd och får rättsverkningarmot enskilda på grund av offenfligrättsliga regler. Enligt 3 kap. 2 § SkLansvarar staten och kommunen vid myndighetsutövning inte endast för person- ochsakskador utan även för ren förmögenhetsskada som vällas i den offentligaverksamheten. Ansvarigheten för förmögenhetsskada . är inte - som i fråga omdet vanliga principalansvaret - inskränkt till att gälla endast skada vålladgenom brottslig handling. SkL:s reglering innebär att skadeståndsansvaret förfel vid myndighetsutövning sorn tidigare endast åvilade den felandetjänstemannen nu överflyttats på det allmänna. Enligt 4 kap. 1 § SkL svararnumera den enskilde tjänstemannen för skada endast om synnerliga skälföreligger. Den ökade skadeståndsskyldigheten för det allmänna haremellertid begränsats i vissa hänseenden. I syfte att undvika att ävenobetydliga avsteg från författningsbestämmelser eller andra smärre fel ellerförsummelser skall medföra skadeståndsskyldighet för det allmänna föreskrivs i3 kap. 3 § SkL att skadeståndsskyldighet vid myndighetsutövning föreliggerendast om de krav har blivit åsidosatta som med hänsyn till verksamhetens artoch ändamål skäligen kan ställas på dess utövning. Denna s, k, standardregelinnebär att från det allmännas skadeståndsskyldighet utesluts sådana skadefalldär fel eller försummelse i och för sig får anses ha förelegat men därverksamheten kan anses ha hållit den standard som rimligen kan krävas. I fråga om felaktiga myndighetsbeslut gäller vidare enligt3 kap: 4 § SkL att, om den skadelidande utan giltig anledning har underlåfitatt föra talan om rättelse eller att använda särskilt rättsmedel, ersättninginte utgår för skada som därigenom kunnat undvikas. Denna passivitetsregelkompletteras med en bestämmelse i 3 kap. 7 § SkL att talan om ersättning enligt3 kap. 2 § inte får föras med anledning av beslut av regeringen eller riksdageneller av högsta domstolen, regeringsrätten och försäkringsöverdomstolen om intebeslutet upphävts, eller ändrats. SkL innehåller också regler som beträffande det allmännasskadeståndsskyldighet begränsar skadeståndsbeloppet. Ersättning för renförmögenhetsskada vid myndighetsutövning skall, om skadan uppkommit till följdav intrång i näringsverksamhet, utgå endast i den mån det är skäligt med hänsyntill intrångets art och varaktighet, felets eller försummelsens beskaffenhetoch övriga omständigheter (3 kap. 5 § SkL). framförallt krav på utebliven vinst. I 3 kap. 6 § SkL föreskrivs vidare att LU1986/87:16 ersättning för sakskada kan jämkas om det är skäligt med hänsyn tillföreliggande försäkringar eller försäkringsmöjligheter. SkL gäller om annat inte är föreskrivet. Vid sidan av SkLfinns vissa specialregler som ålägger det allmänna ett längre gåendeskadeståndsansvar. Dels är det fråga om regler som gäller oavsett om en skadauppstått vid myndighetsutövning eller ej, t. ex. skadeståndsreglerna imiljöskyddslagen och datalagen. Dels finns det regler som ålägger det allmännaett ansvar för fel (i objektiv mening) som begåtts vid myndighetsutövning. Somexempel , härpå kan nämnas lag om ersättning vid frihetsinskränkningoch vissa bestämmelser i jordabalken om fel begångna inom inskrivningsväsendet.I rättspraxis har dessutom det allmänna ålagts strikt ansvar vid vissa typer avfarlig verksamhet, t. ex. omfattande sprängningar, grävningar m. m. hardet då varit fråga om skador i samband med militära övningar. Motionären i mofion L602 (m) tar upp frågor om vem somskall bära det ekonomiska ansvaret för skada som en enskild lider på grund av felaktigt handlande från det allmännas sida. Har felet skett i myndighetsutövning svarar staten för skada endast om någon offentlig funktionär varit vårdslös och vårdslösheten inte är obetydlig. För fel som begåtts inom ramen för fullgörandet av eri myndighets serviceskyldighet bär det allmänna enligt .' motionäreninte alls något ekonomiskt ansvar. Om en enskild förlitat sig på en felaktiguppgift från en myndighets sida och inrättat sig efter den fär han alltså självstå sitt kast. Förhållandet mellan staten och den enskilde är enligt motionärenen grundläggande fråga i en rättsstat. En översyn av reglerna om statensskadeståndsansvar bör därför komma till stånd. Den begärda översynen bör enligtmotionären även avse frågan om statens skadeståndsansvar vid affärsmässigverksamhet. Motiveringen för yrkandet i den delen redovisas nedan. Motiveringen till motion L603 (m) återfinns i en meraomfattande motion, nämligen den av samma motionärer väckta motionen K206, sombl. a. rör rättssäkerhetsfrågor. En enskild som lider skada på grund av t. ex.felaktiga beslut av eii myndighet har enligt motionärerna små möjligheter attfå skadestånd, något som inte kan godtas i en rättsstat. Det allmänna måstesvara för den skada som det genom myndigheter och tjänstemän orsakar enskilda.Att invända att detta skulle kunna bli ekonomiskt betungande för staten innebärenligt mofionärerna ett erkännande av att varken regler eller myndighetermotsvarar de krav på rättssäkerhet som bör ställas. Vidare påpekar motionärernaatt de skadestånd staten kan komma att fä utge ., knappast på något avgörandesätt påverkar statsbudgeten, medan däremot ett uteblivit skadestånd kan drabbaden enskilde hårt. Med stöd av det anförda anser motionärerna att frågan hurenskilda skall kunna vid felaktig myndighetsutövning få ökad rätt tillskadestånd bör utredas. Motiveringen till motion L605 (fp) finns i av sammamotionärer väckta motion Ju404, i vilken behandlas olika rättssäkerhetsfrågor.Motionärerna framhåller att en viktig del av den enskildes rättsskydd ärmöjhgheten att få ersättningav stat eller kommun för skada som den enskilde lidit pa grund av LU1986/87:16 Enligt motionärernas mening har tyvärr det nuvarande skadeståndsansvaret för det allmänna försetts med en rad inskränkningar.Det betyder, påpekas det i motionen, att det allmänna i praktikengår fritt från skyldighet att i mänga situationer ersätta skador som vållas iden offentliga verksamheten medan enskilda, t, ex. företag, i jämförbarafall helt klart skulle vara skadeståndsskyldiga. anservidare att jusfitiekanslern, som företräder staten i dessa fall, tillämpar en praxissom kännetecknas av stor försiktighet både när det gäller att medge attskadeständsskyldighet föreligger och vid beräkningen av skadeståndens Enligt motionärernas mening är det angeläget att reglerna ändrasså att enskilda och företag, som lider skada genom slarv och okunnighet frånmyndigheters sida, får ett fullgott skydd. Reglerna om skadeståndsansvar börinte vara frikostigare mot det allmänna än mot andra skadevållare. Reglerna börsnarare, framhåller motionärerna, vara strängare mot det allmänna med hänsyntill att det rör sig om skador som uppkommer genom bristande omsorg i sambandmed det offentligas maktutövning. Utgångspunkten för en förändring av nuvarande regler börenligt motionärerna vara att det införs ett i det närmaste totaltskadeståndsansvar vid felakfig myndighetsutövning. Fel i myndighetsutövningenföreligger ibland redan när ett beslut fattas; så har det i flera fallförhållit sig när lagen om betalningssäkring tillämpats. Andra beslut kan vararikfiga frän början men sedan visa sig vara felaktiga. Vissa beslut kan varahelt riktiga men drabba tredje man utan att denne har rätt till ersättning.Gemensamt för de angivna fallen är att den enskilde inte har gjort något fel;han har oförskyllt lidit skada, I sådana situationer bör det enligtmotionärerna presumeras att det föreligger felakfig myndighetsutövning, oavsettom nägon befattningshavare hos myndigheten varit försumlig eller brutit motgällande lag. Motionärerna anser att det är angeläget att en utredning snarasttillsätts med uppgift att se över reglerna om det allmännas skadeståndsansvarvid myndighetsutövning. Frågan hur man skall kunna förbättra enskildasskadeståndsskydd vid sådan myndighetsutövning som har formen av tvångsåtgärdermot person, t. ex, gripande, eller mot egendom, t, ex, vid betalningssäkring,bör därvid behandlas med förtur. Frågan om en skärpning av statens skadeståndsansvar flera tillfällen behandlats av , i anledning aven motion med samma syfte som mofion L605, Yttrande över den då aktuellamotionen inhämtades från justitiekanslern, I sitt av godkändabetänkande (LU 1986/87:2) avstyrkte utskottet pä närmare anförda skäl bifalltill motionen. Destatliga affärsverkens skadeståndsskyldighet i lu 1986/87:16 Närstaten driver affärsmässig verksamhet och därmed kan jämställas med en privatnäringsidkare gäller i princip samma allmänna civilrättsliga regler irättsförhållandet mellan staten och en enskild person som i rättsförhållandenmellan näringsidkare eller mellan näringsidkare och konsuinenter. När detgäller avtalsförhållanden i allmänhet är det en huvudregel att dröjsmålsskadoroch andra förmögenhetsskador i princip skall ersättas fullt ut. Finns detsärskilda regler för vissa rättsområden gäller de i stället för de allmännacivilrättsliga principerna, SkL:s bestämmelser är fillämpliga endast om inteannat är föreskrivet i författning eller föranleds av avtal eller i övrigtföljer av regler om skadestånd i avtalsförhållanden. Villkorsom rör rättsförhållandet mellan myndigheter och enskilda kan ha karaktären avett avtal mellan resp. myndighet och den enskilde och/eller utgöra en regleringav offentligrättslig art innebärande en av staten genom regerings- och/ellermyndighetsförfattning ensidigt företagen reglering av villkoren, mån villkoren har avtalskaraktär kan dessa prövas med stöd av visscivilrättslig och näringsrättslig lagstiftning. Den civilrättsliga regleringentar i första hand sikte pä enskilda fall och ger anvisningar för lösning avkonkreta tvister medan den näringsrättsliga lagstiftningen främst skyddarkonsumentkollektivet som sådant och möjliggör en sanering av marknaden förframtiden. Regeringen,eller myndighet efter regeringens bemyndigande, kan utfärda författningar sorriinnehåller villkor för den verksamhet som myndigheten bedriver, I den månföreskrifterna i en sådan författning saknar avtalskaraktär och sålunda är avöffentligrättslig art torde det inte vara möjligt att tillämpa vare sigcivilrättslig eller näringsrättslig lagstiftning vid en tvist mellanmyndigheten och den enskilde i frågor som regleras i dessa föreskrifter.Departementschefen anförde i propositionen med förslag till generalklausul päförmögenhetsrättens område (prop. 1975/76:81 s. 113 f.) att 36 § avtalslagenbör vara tillämplig på bestämmelser som rör förhållandet mellan offentligamyndigheter och enskilda, i den mån bestämmelserna har avtalskaraktär, men intepå bestämmelser som ingår i författningar utan att ha karaktär av avtal. Reglerom järnvägs skadeståndsansvar för passagerare och gods finns ijärnvägstrafiklagen (1985:192), Lagen innehåller en samlad reglering avjärnvägens och andra spårföretags förhållande till transportkunderna och tilldem som skadas till följd av spårdriften. Bestämmelser om skada till följd avdröjsmål vid personbefordran finns dock inte i järnvägstrafiklagen. Meddröjsmålsskada avses härvid endast ren förmögenhetsskada, dvs. sådan ekonomiskskada som uppkommer på annat sätt än på grund av skador på person elleregendom. De "normalvillkor i järnvägstrafik" som järnvägarna tillämparinnehåller emellertid vissa bestämmelser om dröjsmålsskada. En resande somingår ett befordringsavtal med en järnväg anses ha accepterat att hansrättigheter i händelse av dröjsmålsskada skäll bedömas enligt normal- LU 1986/87:16villkoren. Ersättningsreglerna i normalvillkoren har förhandlats fram mellan.järnvägens representanter och . Enligt artikel 9.4 i normalvillkorenåtar sig järnvägen inte någon skyldighet att lämna ersättning till den resandeför skada till följd av tågförsening, tåginställelse eller förfelad anslutning.Den resande har emellertid rätt till ersättning för skäliga utgifter för kostoch logi, om järnvägen inte tillhandahåller detta, samt för telemeddelanden och- under vissa omständigheter - för vidare transport till bestämmelseorten. Till följd av normalvillkoren har alltså järnvägen enavtalsrättslig förpliktelse att i viss omfattning ersätta skada på grund avdröjsmål i samband med personbefordran. Ersättningsskyldigheten omfattar deökade kostnader som åsamkas den resande på grund av att resan drar ut (fördyring). Den resande kan också tänkas gå miste om inkomster eller andraekonomiska värden (värdebortfall). Så kan han t. ex, komma för sent för atthinna med en , charterresa för vilken han betalat biljettavgift och för vilkennågon återbetalning av den erlagda avgiften inte medges. Normalvillkoreninnehåller dock inget om ersättning för skador i form av värdebortfall. Bestämmelser angående postverkets skadeståndsansvar finnsi postverkets kungörelse (1966:120) angående postverkets ansvarighet förförsändelser och medel. Enligt dessa regler är postverket ansvarigt förassurerade och rekommenderade försändelser, postförskottsförsändelser ochoassurerade . ansvarar dock inte för vanliga brev (1 §).Vidare omfattar ansvarigheten medel som postverket omhänderhar i sinbetalningsförmedlande verksamhet (exempel: pensioner och barnbidrag,överskjutande eller kvarstående preliminär skatt m. rn.). ansvarighetgäller så länge försändelse eller medel befinner sig i verkets vård (1 §). Föransvarigheten i postutväxlingen med utlandet och i den utrikesbetalningsförmedlingen gäller vad som överenskommits i internationella avtal (2§). ansvarar inte för förlust eller skada somorsakats av försening under postbehandlingen (3 §) med undantag i vissa fallför försenade assurerade eller rekommenderade försändelser eller oassureradepaket. Har innehållet i dessa slags försändelser skadats till följd av försening(7 a §) utgår ersättning enligt 4-6 §§, vilka paragrafer redovisas nedan. Omsärskilda kostnader orsakats av försening av sådana försändelser eller av attbetalningsharidling fördröjts under postbehandlingen utgår ersättning försådana kostnader, dock högst . (7 b §). Har postverket inte kunnat visaatt assurerad eller rekommenderad försändelse eller oassurerat paket utlämnatsinom , räknat från den dag då försändelsen reklamerats hospostverket, utgår ersättning som om försändelsen gått förlorad (7 c §). Förindirekt skada eller utebliven vinst är postverket inte ansvarigt (3 §).Ansplråk på ersättning skall anmälas inom vissa tidsfrister, vilka varierarberoende,på vilket slags skada anspråket avser. Framställs ersättningsanspråkinte inom föreskriveri tid är postverket fritt från ansvar. Postverketsansvar är vidare begränsat beroende på försändelsens karak- Harassurerad försändelse gått förlorad eller skadats utgär ersättning för förlusten,dock högst assuransbeloppet (4 §). För förlust av rekommenderad försändelseutgår ersättning med . (5 §). Oassurerat paket ersätts med (6 §). Harpostförskott slutligen utlämnats utan att postför- LU 1986/87:16skottsbeloppet utkrävts utgår ersättning med det belopp som inte har redovisats(7 §). Postverketkan i särskilda fall medge ersättning efter skälighetsprövning utöver vad somskulle ha utgått med tillämpning av bestämmelsen i kungörelsen (12 §). härom har meddelats i 5 § allmänna pöststadgan. Dessa innebär attersättning kan utges för skadad brevförsändelse, som inte är assurerad ellerrekommenderad, med högst . Vidare kan indirekt skada i form av utgifterför telefonsamtal, resor m, m, ersättas med högst . Ersättning kan iövrigt utges när synnerliga skäl föreligger. Medstöd av den av regeringen utfärdade teleförordningen (1985:765) har televerketmeddelat allmänna villkor för teleabonnemang. I villkoren finns . a. skadestånd. lämnar ersättning för skador som uppkommittill följd av att teleförbindelse avbrutits eller varit felaktig eller på grundav att telemeddelande uteblivit, expedierats oriktigt, försenats eller störts.Ersättning utgär dessutom om uppgift i telefonkatalog utelämnats eller varitofullständig eller oriktig eller om uppgift om abonnents nummer eller adressvarit felaktig. Ersättningsskyldighet i nu nämnda fall föreligger dock endast iden mån skadan uppkommit genom fel eller försummelse av personaleller av person för vilken verket svarar. Ersättning lämnas vidare endast förutgift som föranletts av skadan. Ersättningen är begränsad till högst ,I fall av grov vårdslöshet kan dock högre ersättning lämnas. 1den tidigare nämnda motionen L602 (m) erinrar motionären om att det allmännaockså driver affärsmässig verksamhet. Som exempel på sädan. verksamhet nämnermotionären de tjänster inom kommunikafionsområdet som SJ, ochpostverket tillhandahåller, I sådana angelägenheter är det allmänna enligtmotionären att jämställa med vilken privat näringsidkare som helst. Detallmänna svarar emellerfid i mindre mån än privata rättssubjekt för följdernaav att åtaganden inte uppfylls. Även i det hänseendet är det enligt motionärenpåkallat med en översyn av reglerna för statens ekonomiska ansvar. Motionärernai motion L606 (c) framhåller att statens skadeståndsansvar i affärsmässigverksamhet inte följer gängse skadeständsrättsliga principer. För de statligaaffärsdrivande verken gäller sålunda i olika avseenden en begränsadskadeståndsskyldighet. Vilka konsekvenser detta kan få för den enskilde belysermotionärerna med exempel hämtade från postverkets, SJ:s och televerketsverksamhetsområden. Enligt motionärernas mening bör det i skadeståndsrättsligthänseende råda likställighet mellan, staten, när den driver affärsverksamhet,och andra näringsidkare. Den enskilde bör alltså ha samma skydd och samma rätttill skadestånd oberoende av om motparten är staten eller annan näringsidkare.Friskrivningsklausuler bör t. ex. inte få leda till att konsumentskyddetförsvagas. Att ett skärpt skadeståndsansvar för staten kan komma att medförahögre priser och taxor är enligt motionärerna inte någotgodtagbart argument mot en förstärkning av den enskildes LU 1986/87:16rättsskydd. Med stöd av det anförda föreslår motionärerna att hosregeringen begär en översyn av reglerna om statens skadeståndsansvar iaffärsmässig verksamhet i syfte att åstadkomma likställighet mellan statlig ochenskild verksamhet. I sitt slutbetänkande (SOU 1985:41) Affärsverken och derasföretag redovisar verksledningskommittén vissa överväganden och förslag rörandeaffärsverkens bestämmelser om kundvillkor (betänkandet s. 85-86). Kommitténslår inledningsvis fast att det råder allmän enighet om att begreppetnäringsidkare omfattar även stat och kommun inom sådana verksamhetsgrenar somtill sin innebörd är jämförliga med privat näringsverksamhet. Med hänvisningtill lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden påpekar kommittén att lagengäller endast avtalsvillkor rpen däremot inte föreskrifter i författning.Förhållandet mellan statliga och kommunala företag och deras kunder äremellertid, framhåller kommittén, till en del reglerat genom föreskrifter. Omman håller fast vid en strikt tolkning av begreppet avtalsvillkor, kommer dettaatt medföra en begränsning av lagens tillämpningsområde även inomverksamhetsgrenar, där staten eller en kommun uppträder som näringsidkare. Detmedför också inskränkning i KO:s möjlighet att stödja konsumenterna. har problemet med gränsdragningen mellan avtalsvillkor ochförfattningsbestämmelser störst betydelse när det gäller de statligaaffärsverkens verksamhet. Kommittén uppger att det principiellt föreligger envalfrihet mellan reglering genom allmänna avtalsvillkor och reglering genomförfattningar. Villkoren för utnyttjande av affärsverkens tjänster är nämligennästan genomgående av sådan innebörd att de lika väl skulle ha kunnat uttryckasi avtal. Om verksamheten faller inom verkets område som det anges i instruktionföreligger också, påpekar kommittén, möjlighet att uppställa allmännaavtalsvillkor. Kommittén framhåller att den reglering som gäller uppvisarganska stora variationer i valet mellan avtals- och författningsbestämmelser.Delvis förklaras detta av skillnader i verksamhetens karaktär. Men skillnadernatorde också bero på vilken lösning som man börjat tillämpa. Att generella och grundläggande villkor för verksamhetenfastställs av regeringen kan enligt kommitténs uppfattning sägas utgöra engaranti för att normaltjänster erbjuds under likvärdiga villkor till olikagrupper av konsumenter. Det är därmed rimligt att den som sätter villkorenutsätts för ett politiskt ansvarskrävande, eftersom inteheller kan pröva sådana villkor. Däremot är det enligt kommittén väsentligt attKO och har möjlighet att kontrollera efterlevnaden av dessaregeringsbestämmelser. Kommittén framhåller att formellt är villkor som verkenbeslutar om i författningsform och kungör i författningssamling eller annangodkänd publikation inte att anse som avtalsvillkor. Kommittén menar att enviss tvekan dock föreligger med anledning av att valet mellan författnings- och avtalsbestämmelse delvisär godtyckligt. Enligt kommittén bör inte formen i LU 1986/87:16 dessa fall få varaavgörande för om villkor som gäller mellan verk och kund skall kunna prövas avmarknadsdomstolen. Konsumentskyddet kan, hävdar kommittén, anses särskiltväsentligt att bevaka i verksamhet som bedrivs under någon form avmonopol. Enligt kommitténs mening bör därför förutsättningar skapas så att villkor som reglerar förhållandet mellan konsument och producent,efterlevnaden av villkoren liksom eventuella , sanktioner till följd avbrott mot villkoren kan behandlas likvärdigt, oavsett under vilken företagsformaffärsverksamheten bedrivs och i vilken form