bet · GA01JuU15 · 1986-12-31 00:00:00 — om åtgärder mot narkotikamissbruket JuU 1986/87:15 I detta betänkande behandlar utskottet ett antalmotionsyrkanden med förslag om straffrättsliga åtgärder motnarkotikamissbruket. Intresset knyter sig huvudsakligen till kravet på en sådanändring av narkotikastrafflagen att all befattning med narkotika som inte ärmedicinskt motiverad blir straffbelagd. Utskottet avstyrker bifall till dessa yrkanden utan egetställningstagande i sak med motivering att ett av aviseratlagförslag i ämnet bör avvaktas. I en reservation (m, fp, c) begärs etttillkännagivande till regeringen om vad det aviserade lagförslaget börinnehålla i fråga om brottspåföljden. 1 motion 1985/86:Ju602 av () och BjörnKörlof (m) hemställs såvitt nu är i fråga att hos regeringen begärförslag till lagstiftning som kriminaliserar all hantering av narkotika(olovlig befattning) utom för medicinskt bruk i enlighet med vad som anförts imotionen (yrkande 1). Motionärerna anför bl. a. att framgång i arbetet motnarkotikabrottsligheten kräver en konstruktiv narkotikalagstiftning. På någrapunkter har lagen förbättrats , men den tillåter befattning mednarkotika i anslutning till konsumtion. Detta har högsta domstolen slagit fasti en serie domar. För att dömas för innehavsbrott måste en person habesittningen till narkotikan. Med denna tolkning av innehavsbegreppet blir detfullt lagligt att ta emot en pipa hasch efler en fylld injektionsspruta för attröka resp. injicera och sedan låta den gå vidare. Därmed får narkotikamarknadenfortsatta möjligheter att existera, eftersom konsumtionen är hela dennahanterings yttersta förutsättning. För att komma åt denna marknad måste enligt mofionärernaall icke medicinsk användning av narkotika i lag förbjudas. Samfidigt måstesamhällets möjligheter att upptäcka, bevisa och beivra sådan användning öka.Eftersom begreppet innehav enligt högsta domstolen inte är tillämpligt pånarkotikakonsumtion och begreppet missbruk är för diffust, måste begreppetolovlig befattning införas för att täcka bl. a. egen konsumtion. I dettasammanhang måste observeras att det är själva beteendet att över 1 1986/87. huvudtaget befatta sig med narkotika som lageri måste gälla föj-, dvs. att ta JuU 1986/87:15 emot, använda,'osv. ~ således inte tillståndet narkomani. I mo/(o/j yPSJ/Sö.ywöfJ av () hemställssåvitt nu är i fråga att beslutar förbjuda all icke-medicinsk befattning med narkotika (yrkandet). .;,.,,.., , , . Motionären återger innehållet i en s. k. budkavle, som haröverlämnats till representanter för de fern riksdagspartierna frånRiksförbundet narkotikafritt samhälle (RNS), () och (). De krav som framförs i budkavlenöverensstämmer i allt väsentligt med motionärens egen uppfattning, och hon villför den skull föra budkavlen vidare till riksdag för behandling. Blandde krav som ställs återfinns kravet på förbud mot all befattning med " ;knark. I woriOAj 79S5/S6.-7m6Ö7av m. fi. (in) hemställs såvitt nu är i ' fråga att beslutar att ändra'narkotikastrafflagen (1968:64) i enlighet med vad som i motionen aiiförts (yrkande 4). ' 1 mofionen framhålls att det finns ett starktsambandmellän narkotika-missbruk och brottslighet. Brottsligheten kan, menarmotionärerna, aldrig radikalt minskas om vi inte kornmer till rätta mednarkotikamissbruket. Motionärerna anför vidare bi. En första nödvändig åtgärdär därför att kriminalisera även missbruk av narkotika genom att täppa till denlucka i lagen som gör "innehav i direkt anslutning till konsumtion"straffritt. En sådan kriminalisering bör minska efterfrågan på narkotika. Denger bättre möjligheter till tidiga ingripanden mot missbrukarna. Slutligenmarkerar den samhällets avståndstagande från varje befattning med illegalnarkotika och ger därigenom extra tyngd åt övriga åtgärder. I motion 19SS/86:Ju611 av () hemställssåvitt nu är i fråga att beslutar att överlåtelse, framställning,förvärv, utbjudande eller innehav av narkotika i syfte att förse omyndigungdom med narkotika alltid skall betraktas som grovt narkotikabrott (yrkande1). Narkotikamissbruket har, anför motionären, år efter årvisat sig ha de största ökningstalen i just de åldersgrupper som kominer in ide yngre tonåren. Dessa ungdomar som ej nått långt i mognadsprocessen är trotsinformation och förebyggande varningar värnlösa offer för narkotikalang-äre.Erfarenheter från vården visar också på att både medicinska och psykiska skadorblir större ju längre ned i åldern missbruket börjat. En missbrukare som börjatsitt missbruk före yrkesutbildning'och överståndna ungdomskriser saknar deerfarenheter vården kän stödja sig på för att skapa ett liv utan missbruk. Enframgångsrik strategi mot narkotika måste därför inriktas på att specielltskydda ungdomen. Langning till omyndig ungdom måste betraktas som förgrovandeomständigheter liksom langning nära skolor, ungdomslokaler eller nära platserdär ungdomar uppehåller sig, menar motionären. I mor/o« 7955/56./«6/6 av . (fp)hemställs såvitt nu är i fråga att beslutar att hos regeringen begäraförslag till ändring av narkotikastrafflagen så att allt icke-medicinskt brukav narkotika kriminaliseras (yrkande 1). I mofionenanförs - mot bakgrund av bl. a. en döm av högsta domstolen år 1983 ochen rapport lämnad av riksåklagaren på uppdrag av regeringen i juU 1986/87"- avslutningsvis följande. Det kommer självfallet attkvarstå gränsdragningsproblem även efter en kriminalisering av konsumtionen.Problemet med dagens lagstiftning och praxis är att gränsen går på fel ställe.Det är bättre att våra domstolar ägnar sina krafter åt att diskutera omkonsumtion av narkotika har ägt rum eller inte i stället för att diskutera ominnehav av narkotika har förekommit eller endast konsumtion av narkotika sominte är förknippad med innehav. I motion 198S/86:Ju624 av () hemställssåvitt nu är i fråga med hänvisning till vad som anförts i motion 1985/86:So253att som sin mening ger regeringen till känna att allt icke-medicinsktinnehav och bruk av narkotika skall kriminaliseras (yrkande 1). I motion I98S/86:Ju625 av m. fl. (c)hemställs såvitt nu är i fråga, med hänvisning till vad som anförts i motion1985/86:So254, att beslutar att allt icke-medicinskt bruk avnarkotika kriminaliseras (yrkande 1). I motionen anförs bl. a. att grunden inarkotikastrafflagen är att innehav och överlåtelse av narkotiska preparat föricke medicinskt bruk är olagligt och straffbart. Då är det inkonsekvent attmissbruk av narkotika inte är olagligt. I motion 1986l87:Ju507 av () och GunillaAndré (c) hemställs såvitt nu är i fråga, med hänvisning till vad som anförts imotion 1986/87:So280, an beslutar att 1 § 6 narkotikastrafflagenskall lyda:"Den som olovligen- 6. innehar, eller tar annan olovlig befattning mednarkotika- döms om gärningen sker uppsåtligen för narkotikabrott tillfängelse i högst " (yrkande 1). I motionen anförs att det är viktigt att en sådan ändringav narkotikastrafflagen kommer till stånd att också missbruk av narkotikakriminaliseras. Kriminaliseringen av narkotikamissbruk måste dock kombineras,menar motionärerna, dels med möjligheter för polisen att utföra analyser avblod och andra kroppsvätskor i syfte att upptäcka narkotikamissbruk, dels ocksåmed kännbara sanktionsmedel för den som upprepade gånger bryter motbestämmelsen. I motion 1986l87:Ju612 av 'm. fi. (fp)hemställs såvitt nu är i fråga, med hänvisning till vad som anförts i motion 1986/87;So215, att . riksdagenhos regeringen begär förslag till sådan ändring av narkotikastrafflagen attallt icke medicinskt bruk av narkotika kriminaliseras genom att den som"innehar eller har annan befattning med narkotika" döms för narkotikabrott(yrkande 3). I mofionen anförs bl. a. att konsumtion av narkotika börjämställas med övriga narkotikabrott. Påföljden bör vara böter eller fängelse ihögst . Genom att fängelse ingår i straffskalan kan påföljdenskyddstillsyn användas och förenas med föreskrifter. Likaså ges möjlighet attta t. ex. urinprov av den misstänkte. fängelsestraff bör dock utdömasendast i undantagsfall, framhåller motionärerna. I motion 1986/S7:Ju613 av () hemställssåvitt nu är i fråga, med hänvisning till vad som anförts i motion l986/87:So217,att 1986/87. som sinmening ger regeringen till känna att allt icke-medicinskt bruk av JuU1986/87:15 narkotika skall kriminaliseras (yrkande 1). 1 motion 1986/87:Ju630 av () och BjörnKörlof (m) hemställs såvitt nu är i fråga att hos regeringen begärförslag till lagstiftning som kriminaliserar all hantering av narkotika(olovlig befattning) utom för medicinskt bruk i enlighet med vad som, anförts imotionen (yrkande 1). I mofionenanförs i huvudsak detsamma som i motion 1985/86:Ju602. I motion 1986/87:Ju802 av CarlBildt m.fl. (m) hemställs såvitt nu är i fråga att beslutar att ändranarkotikastrafflagen i enlighet med vad i motionen anförts (yrkande 5). I motionenanförs i huvudsak samma skäl som i motion 1985/86:Ju607. Enligt 1 § narkotikastrafflagen (1968:64) döms förnarkotikabrott den som olovligen 1. överlåter narkofika, 2. framställernarkotika som är avsedd för missbruk, 3. förvärvar narkotika iöverlåtelsesyfte, 4. anskaffar, bearbetar, förpackar, transporterar, förvarareller tar annan sådan befattning med narkotika som inte är avsedd för egetbruk, 5. bjuder ut narkotika till försäljning, förvarar eller befordrar vederlagför narkotika, förmedlar kontakter mellan säljare och köpare eller företarnågon annan sådan åtgärd, om förfarandet är ägnat att främja narkofikahandel,eller 6. innehar narkotika. Straffet för narkotikabrott är fängelse i högst treår. Om ett narkotikabrott är att anse som ringa; döms dock till böter ellerfängelse (2 §). Är brottet å andra sidan att anse som grovtskall för grovt narkotikabrott dömas till fängelse, lägst två och högst (3 § första stycket). Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskiltbeaktas, om det har utgjort ett led i en verksamhet som har bedrivits i störreomfattning eller yrkesmässigt, avsett särskilt stor mängd narkotika ellereljest varit av . särskilt farlig eller hänsynslösart. Bedömningen skall, grundas på en sammanvägning av omständigheterna i detsärskilda fallet (3 § andra stycket). Som exempel på gärningar av särskilthänsynslös art anfördes i förarbetena till bestämmelsen (prop. 1980/81:76s.208) bl. a. att det har varit fråga om systematiskt bedriven överlåtelse tillskolelever eller annan ungdom. Gränsdragning i rättspraxis rhellan innehav och konsumtion Enligt ordalydelsen av 1 § narkotikastrafflagen är alltsåbl.a. innehav av narkotika straffbelagt medan själva användandet ellerkonsumtionen av narkotika faller utanför det straffbelagda området. I rättspraxis har innehav i narkotikastrafflagens mening iregel tolkats på samma sätt som begreppet besittning (se BRÅ PM 1982:2 s.35,106 med där anförda rättsfall och 116 ff samt prop. 1982/83:141 s. 24 f). Högstadomstolen har i två avgöranden tagit ställning fill frågan huruvidaen hantering av narkofika i direkt anslutning fill konsumtion skall JuU1986/87:15 anses utgöra innehav i narkotikastrafflagens mening. I det första fallet (NJA 1983 s. 887), som avsåg ansvarför narkotikabrott, rörde det sig om en person som vid olika' tillfällen hadeblivit bjuden på narkotika av kamrater. Dessa hade låtit honom röka cannabis ipipor som de hade stoppat. Konsumtionen hade ägt rum i omedelbar anslutningtill att han hade tagit emot piporna. I ett fall hade han också blivit bjudenpå amfetamin som hade lösts i vatten och som han drack genast när han fick det.Högsta domstolen uttalade bl. a. följande: Medan innehav av narkotika är straffbart enligtnarkotikastrafflagen faller konsumtionav narkotika utanför det straffbara området. narkotikastrafflagenger ingen upplysning om anledningen till att en bestäm- . melse omansvar för konsumtion av narkotika saknas. En i och för sig tänkbar anledningär att lagstiftaren inte räknar med att någon skulle kunna konsumeranarkotika utan att inneha den; en särskild bestämmelse om straff förkonsumtion skulle därför kunna ha ansetts obehövlig. antagandemotsägs emellertid dels. av att förarbetena anger att man i flera andraländer funnit anledning att uppställa en särskild bestämmelse om straff förkonsumtion vid sidan ay straffbestämmelse avseende innehav, dels av att det inteär särskilt svårt att föreställa sig situationer där någon konsumerar . narkotikautan att han kan sägas inneha eller ha innehaft den. härvidlagtänka på fall där någon injicerar narkofika på en annan eller där någon drarett bloss på en pipa som en annan person håller i. det sagdafår frånvaron av en bestämmelse om ansvar för konsumtion antas bero påatt lagstiftaren funnit det önskvärt att konsumtion i och för sig skall Skälet härfill måste i sin tur förmodas vara att möjligheternatill ' '- vård ochrehabilitering av missbrukare skulle försvåras om den som söker vårdskulle riskera att straffas för sitt missbruk. Ståndpunkten att straffansvar inte bör riktas mot självamissbruket av narkotika kan i och för sig synas leda till att inte heller innehav avnarkotika borde bestraffas när fråga arom innehav för eget bruk. Ett skäl fill att sådant innehav inte lämnats straffritt kan vara att det från bevissynpunkt eljest ofta skulle bli svårt eller omöjligt att beivra innehav som faktiskt varit avsettför försäljning. ' Ett handhavande av narkotika i direkt anslutning tillkonsumtion föranleder inga bevisproblem av antytt slag och kännetecknas överhuvud av att konsumtionen är det helt dominerande inslaget i vedefbörandeshantering av narkotikan. Mot bakgrund av det anförda får därför övervägandeskäl anses tala för ett nekande svar på frågan, huruvida ett sådant.bandhayandeav narkotika kan anses utgöra innehav i narkotikastrafflagens mening. I det andra fallet (NJA 1983 s. 893), som avsåg ansökan omresning, var sakförhållandena i princip desamma som i det första fallet.Gärningsmannen hade här godkänt ett strafföreläggande och medgav ansvar förnarkotikaförseelse. Eftersom frågan kom under högsta domstolens prövning genomansökan om resning mot ett avgörande, som alltså hade vunnit laga kraft, varförutsättningarna för domstolens prövning något annorlunda. Konsumtion av narkotika är.inte i och för sig straffbelagd.Å andra sidan är innehav av narkotika inte straffritt i fall, där narkofikaninnehas för eget bruk. Mot den angivna bakgrunden aktualiserar den medstrafföreläggandet avseddagärningen spörsmålet, huruvida innehav i narkotikastrafflagens JuU1986/87:15 mening kananses föreligga även vid ett handhavande av narkotika i direkt Detta är en tolkningsfråga som lämnar visst utrymmeför olika meningar. Trots att - såsom närmare framgår av HD:s dom nr DB36/83' - övervägande skäl får anses tala för ett nekande svar, kan en på den motsatta ståndpunkten grundad rättstillämpning inte anses uppenbartstrida mot lag. På grund av det anförda lämnade högsta domstolenresningsansökningen utan bifall. meddelade högstadomstolen ännu ett avgörande (dom nr DB 44) i ett fall med liknandeomständigheter. I detta fall hade den åtalade, X, vid ett stort antal fillfällen föregen, omedelbar konsumtion av en annan person, Y, erhållit en dos om någrationdels gram amfetamin avsedd för direkt injicering efter utblandning ivatten. Högstadomstolen anförde i domen bl. a. följande: har i ett rättsfall, NJA 1983 s. 887,ansett att hantering av narkotika, vilken bestått i att någon bjudits att rökaav pipor som andra stoppat med cannabis eller att dricka ur ett glas med enmindre mängd amfetamin löst i vatten, inte utgör innehav inarkotikastrafflagens mening. För att kunna konsumera detamfetamin som Y har tillhandahållit har X haft att vidta vissa åtgärder. Han har därvid utövaten faktisk rådighet över narkotikan. Även om han vid sin hantering varitinställd på att konsumera narkotikan har han kunnat förfoga över den på annatsätt. Hans befattning med narkotikan har med hänsyn härtill utgjort innehav inarkotikastrafflagens mening. bedömde att X:s innehav av narkotikaskulle anses som ett antal från varandra fristående brott och att dessa i de härredovisade fallen skulle anses som narkotikaförseelser. Frågan huruvida inte själva användningen av narkotikaborde kriminaliseras behandlades av justitieutskottet åren1982 öch 1983 (se JuU 1981/82:47 s. 16 och 1982/83:37 s. 16). Utskottet uttalade därvid att det enligt utskottetsuppfattning inte fanns anledning att överväga en ordning som innebär attnarkotikamissbruk som sådant straffbeläggs. Därefter har utskottet behandlat frågan i två betänkanden,ett (JuU 1984/85:12) om åtgärder mot narkotikabrott m. m. medanledning av bl. a. proposition 1984/85:46 jämte motioner, och ett på våren1985 (JuU 1984/85:26) med anledning av motioner väckta under den allmännamotions-fiden. I de båda sistnämnda betänkandena (s. 27 ff resp. s. 19 f)fann utskottet, liksom vid de båda tidigare tillfällena, att de skäl som talarmot en utvidgning av det straffbara området väger tyngre än de som talar för enmotsatt ' NJA 1983 s.887 uppfattningoch avstyrkte bifall till motionsyrkandena i frågan. De skäl som JuU1986/87:15 anfördesmot en kriminalisering var sammanfattningsvis följande: Den psykologiskabetydelsen av den lilla straffria zon som finns är överskattad. Enkriminalisering som riktar sig mot själva missbruket skulle kunna äventyraansträngningarna att erbjuda vård och behandling. brukaranses tala mot att straffbelägga angrepp på gärningsmannens egen person.Betydande bevisproblem skulle följa vid en utvidgning av det Slutligen anförde utskottet att dånyligen hade gett frågan en utförligare belysning än tidigare och därvidstannat för att konsumtionen borde lämnas utanför det straffbara området.Samtidigt framhöll emellertid utskottet det önskvärda i att gränsdragningen irättspraxis mellan innehav i narkotikastrafflagens mening och konsumtion avnarkotika ägnades uppmärksamhet. Om det straffria området för handha-, vande avnarkotika sådant det utvecklas i rättstillämpningen skulle komma att visa sigvara större än som är motiverat av de skäl som talar mot en utvidgadkriminalisering, ansåg utskottet att lagstiftningsåtgärder måste övervägas. I reservation (m, c, fp) till betänkande nr 12 (s. 39 ff)anförde reservanterna bl. a. att det enligt deras mening inte var godtagbartmed en lagstiftning som visserligen straffbelägger praktiskt taget alla formerav handhavande av narkotika men som ändå lämnar straffri just den befattningsom ytterst är själva förutsättningen för all narkotikabrottslighet, nämligensjälva konsumfionen. Reservanterna menade att ett avståndstagande frånlagstiftarens sida i fråga om narkotika genom att förbjuda all icke-medicinskbefattning kunde förväntas få en beaktansvärd psykologisk betydelse för attmotverka att ungdomar förleds fill missbruk. Någon straffbeläggning av självaberusnings-tillståndet ansåg reservanterna däremot inte vara lämplig.Straffvärdet inom det område som reservanterna alltså ansåg borde täckas avstraffansvar skulle enligt deras mening självfallet komma att kunna varierahögst avsevärt. Såväl böter som fängelse borde därför ingå i straffskalan. Till utskottets betänkande nr 26 fanns en reservation (m,c, fp) som i sak överensstämde med den redovisade reservationen. Riksdagenföljde utskottet (rskr. 1984/85:103). Med hänvisning till vad som anförts i proposition1984/85:46 (s. 12) och justitieutskottets av godkända betänkanden1984/85:12 (s. 29) och 1984/85:26 (s. 20) uppdrog regeringen genom beslut den15 åt riksåklagaren () att efter samråd med rikspolisstyrelsenundersöka om det i praxis med tillämpningen av narkofikastrafflagen uppkommitsvårigheter när det gäller gränsen för det straffbara området vidgärningsformen innehav. RÅ redovisade uppdraget, efter samråd medrikspolisstyrelsen, till chefen för jusfitiedepartementet i en skrivelse den 12november 1985. Iskrivelsen framförde RÅ efter att ha redogjort för uppgifter som han hade låtitinhämta från samtliga åklagarmyndigheter och polismyndigheter i JuU1986/87:15 landet följande sammanfattande slutsatser och synpunkter. De undersökningar som företagits i anledning avregeringens uppdrag synes utvisa att högsta domstolens avgöranden i december1983 blivit vägledande för domstolar, åklagare och polis. De domar somredovisats i undersökningarna leder till slutsatsen att ett visst utrymmefinns för olika bedömningar av var gränsen går mellan konsumtion och innehav,men att detta utrymme är begränsat. Det torde inte heller i strikt meningföreligga några svårigheter att tillämpa narkotikastrafflagen på grund avinnehållet i de aktuella HD-avgörandena. I de fall sådana svårigheter frånolika myndigheter har ansetts föreligga framstår det som om problemen främstbestår i att praxis inte tillräckligt klarlagts eller hunnit komma alla tillkännedom på ett tillfredsställande sätt. 1 en något vidare mening är det emellertid uppenbart attsåväl åklagare som polis i inte obetydlig utsträckning anser att svårigheterföreligger i så måtto att lagstiftning och praxis lämnar ett visst områdestraffritt vid konsumtion av narkotika. Från rent straffprocessuell synpunkthar främst angivits bevissvårigheter genom att missbrukare påstår endastkonsumtion för att undgå ansvar för innehav. För min del är jag avuppfattningen att en sådan anpassning från de brottsmisstänktas sida förekommervid de flesta brottstyper och således inte är något problem som är specifiktjust för tillämpning av narkotikastrafflagen. Från flera myndigheter har ocksåhävdats att straffprocessuella svårigheter ligger däri att möjlighet attanvända tvångsmedel saknas i fall där sådana borde kunna få tillämpas. Andramyndigheter har emellertid påtalat att tvångsmedel vanligen kan användas medhänsyn till att konsumtion av narkotika ofta är förenat med misstanke . ominnehav eller överlåtelse. I detta avseende anser jag liksom de sistnämnda myndigheternaatt det endast undantagsvis på grund av nuvarande lagstiftning och praxisverkligen skulle saknas möjligheter att använda tvångsmedel. Jag är därförtveksam om de påtalade straffprocessuella svårigheterna kan anses vara avallvarlig art. Hälften av tillfrågade regionåklagarmyndigheter, fleraåklagardistrikt och länspolischefer eller motsvarande samt ett flertal lokalapolisdistrikt framhåller att svårigheter - utöver de rent straffprocessuellasådana som nämnts ovan - föreligger vid tillämpningen av narkotikastrafflagenvad gäller gränsen mellan straffbart innehav och straffri konsumtion. I degjorda undersökningarna utmynnar bedömningen av dessa svårigheter i många falli att de hänför sig direkt till det förhållandet att konsumtion av narkotikainte är kriminaliserad. En beaktansvärd synpunkt är att vid en kriminaliseringökade utredningsresurser skulle komma att behöva tas i anspråk för att enstraffbestämmelse inte helt skulle bli ett slag i luften. Gränsdragningsproblemoch bevissvårigheter torde inte heller försvinna genom en kriminalisering.Snarare kari man förvänta sig att nya likartade svårigheter kommer att uppståäven vid en straffbeläggning av narkotikakonsumtion. En ytterligarefrågeställning är i vilken omfattning lagföring verklige;n kan komma att skeför eget missbruk och hur reglerna om åtalsunderlåtelse därvid skall tillämpas. Sammanfattningsvis angav RÅ att han ansåg detvarken frånstraffprocessuell eller från teknisk slraffrättslig utgångspunkt föreligganågra allvarligare svårigheter beträffande bestämmandet av gränsen för detstraffbara området . vid gärningsformen innehav av narkotika. Från enbart dessautgångspunkter fanns det således enligt hans mening inte anledning attkriminalisera Frågan om en sådan kriminalisering bör ske av JuU 1986/87:15rent kriminalpolitiska skäl sade sig RÅ för egen del inte vilja ta upp isammanhanget, eftersom denna fråga fick anses ligga utanför hans uppdrag. inbjöd chefen förjustitiedepartementet företrädare för de fem riksdagspartierna tillöverläggningar i syfte att söka uppnå politisk enighet ikriminaliseringsfrågan. Överläggningarna inleddes och harnyligen avslutats. Därefter har inom utarbetats endepartementspromemoria (Ds Ju 1986:8) Förslag till ändringar inarkotikastrafflagen (1968:64) (Straffbarheten vid narkotikamissbruk). Ipromemorian föreslås bl.