bet · GA01KU33 · 1986-12-31 00:00:00 — När undersök ningen leds av åklagaren har denne rätt att anlita biträde av polisen och att uppdra åt polisen att vidta särskilda åtgärder som hör till utredningen (3 §). Riksåklagaren och har i samråd fastställt allmänna råd ,[. angåendevissa frågor rörande ledningen av förundersökningen i brottmål. Enligt dessaskall mål som gäller vissa i anvisningarna särskilt angivna brott i regel ansesvara av enkel beskaffenhet. Bland dessa brott återfinns t.ex. misshandel, stöldoch grov stöld. I utredningar som gäller sådana brott skall åklagaren dockinträda som undersökningsledare i vissa fall. Detta gäller bl.a. när detuppkommer fråga om att använda tvångsmedel och det ankommer påundersökningsledare att enligt 2428 kap. RB besluta om defta. Frågan om ansvaret för ledningen av en förundersökning harunder varit aktuell i i flera sammanhang, bl. a. med anledning av motioner. Här kan hänvisas till JuU 1983/84:27, 1984/85:30 och 1986/ 87:19. 1 det senaste betänkandet har, med hänvisning till juristkommissio nens och den parlamentariska kommissionens uppdrag, förslag om en översyn av de nuvarande reglerna avvisats. 2 1986/87. Vid granskningen har till en början kunnat konstateras följande.Redan KU 1986/87:33 organiserades i polishuset i en stab för att leda utredningsarbetet. Den leddes till en början av biträdande länspolismästaren . När länspolismästaren i kom till , övertog denne ledningen för spaningsarbetet. 1 staben eller spaningsledningen kom att ingå företrädare , . förkriminalavdelningen vid polismyndigheten i samt företrädare förrikskriminalsektiönen och säkerhetsavdelningen vid , .totalt ett femtontal personer. Justitieministern har inför utskottetframhållit att det var polis- och åklagarmyndigheternas .uppgift att självständigt utföra sina uppgifter. Det var emellertid en skyldighet för regeringen att hålla sig väl underrättad om utredningsarbetets gång för att kunna bedöma säkerhetsfrågor. I det syftet behövdes en kontinuerlig och ' tämligen detaljerad information. Förslaget om att chefen för justitiedeparte-.. mentets polisenhet skulle inhämta information direkt genom besök hos ~ , spaningsledningen väcktes av . Det var till en början en uppgörelse mellan statssekreteraren i departementet och polisledningen. ; ,. . När trädde i tjänst bedömde denne anordningen som praktisk, och den sanktionerades av justitieministern. Den information som departe mentets observatör fick - han var närvarande vid cirka två tredjedelar av. . spaningsledningens möten till dess den nya organisationen trädde i kraft - vidarebefordrades till statssekreteraren och till justitieministern. Densenare ', förde i förekommande fall informationen vidare till regeringen. - har berättat att han även fick information direkt såväl från som, , från åklagarna. Justitieministern har vidare framhållit att det var ensjälvklar skyldighet för regeringen att vidta åtgärder för det fall att myndigheterna skulle sakna förutsättningar att lösa sina uppgifter. Genom den fortlöpande informatio- , nen fickhan möjlighet att bedöma om det fanns fog för sådana åtgärder. tretillfällen förelåg enligt justitieministern anledning att med företrädare för-polis- och åklagarmyndigheterna diskutera förutsättningarna för derasarbete. Vid det första tillfället - - hölls ett möte med bl.a. Meningsskiljaktigheter förelåg om hur mångas.k. vittneskonfrontationer som borde äga rum. Allt lydde på att bakom dettaockså fanns andra motsättningar som kunde äventyra hela utredningen. Ett nyttsammanträde med bl. och överåklagaren i , ,hölls sedan det. framkommit att meningsmotsättningar medförderisk för att utredningsarbetet allvarligt skulle äventyras. Det tredjetillfället var . Då tydde allt på att utredningen mereller mindre hade avstannat på grund av. motsättningar mellan polis- ochåklagarmyndigheterna. stod det klart att en lösning på lokalnivå inte skulle kunna uppnås. har vid utfrågningen på många punkter lämnatsamma uppgifter som . Han själv informerade justitieministern, början , . Totaltrörde'det sig öm ungefär 20 sammanträffanden. statsministernvid ett par tillfällen samt informerade hela regeringen två 18 gånger.Därutöver har han haft några överläggningar på statssekreterarnivå. Beträffandeutredningsarbetet.har konstaterat att organisatio- KU 1986/87:33nen var unik. Omständigheterna var emellertid sådana - i inledningsfasen deltogungefär 300 poliser i arbetet - att det enligt hans mening behövdes enkraftfull spaningsledning. Enligt uppfattning har åklagarna haftsvårt att vänja sig vid en så konstruerad ledning. Motsättningarna kulmineradei , och han framförde då till attdet inte var möjligt att komma vidare. G. övertog den 6 mars 1986förundersökningsledningen till den del den avsåg en .misstänkt person somanhölls men sedermera, , försattes på fri fot. G. stodkvar som förundersökningsledare i denna del tiljmitten av . Redan den 1maj tog överåklagaren över ledningen av förundersökningen i övrigt.K. G. har inför utskotte.t erinrat om att åklagarens roll ofta går utpå att bevaka rättssäkerhetsaspekter. Den organisation som förundersökningenfick har han inte tidigare stött på. Han har förklarat sig - mot bakgrund avegna erfarenheter - ha förståelse för regeringens behov av information, menanser att formerna för detta samt det förhållandet att justitiedepartementetensidigt lyssnat till och okritiskt anammat synpunkter inneburiten psykologisk press på honom i hans åklagarroll. Vidare uppfattade handepartementets roll som aktiv genom kontakterna med polissidan samtvidarebefordrandet till riksåklagaren av spaningsledningens klagomål motåklagarna. G. mening hade förundersökningen bort bedrivas igängse former. G. har i en skrivelse till utskottetgjort invändningar mot stora delar av uppgifter omhändelseförloppet den 1 mars-den 16 maj 1986. Vid utfrågningen med riksåklagaren hardenne berättat att han fick veta av statssekreteraren ijustitiedepartementet, , att en konflikt var under uppseglingmellan K. G. och . Vid ett sammanträffande medjustitieministern hade också denne gett uttryck för oro över läget iutredningsarbetet. fann det naturligt att departementet fäste hansuppmärksamhet på de motsättningar som förelåg. När en ny tvist var på gångdeltog han vid sammanträdet hos justitieministern . a. rättschefen i departementet . Syftet med sammanträffandetvar att informera justitieministern. Meningsmotsättningarna mellan K. G.Svensson och kom i öppen dag. Sedan dessa två avlägsnat sig kom till samma slutsats, nämligen alt riksåklagaren. borde göra enöverprövning av K. G. beslut om konfrontationer. harvidare uppgett att det var en brist att departementet i allmänhet hämtade sininformation, även om samarbetssvårigheter, i första hand från polisen. Hansallmänna intryck är att departementet varit mer lyhört för polisens synpunkterän för åklagarnas. Såsom tidigare nämnts har justitiekanslern i två beslutbehandlat bl. a. ansvaret för förundersökningens bedrivande samt förhållandet mellan polis och åklagare. I ett särskilt avsnitt i beslutet redovisar' justitiekanslern att hans granskning inte gett vid handen att K. G. skulle ha utsatts för obehöriga påtryckningar eller att dennes integritet som åklagare kan anses ha kränkts genom åtgärder från bl. a. regeringen. Svenssonhar i en skrivelse till justitiekanslern lämnat kritiska synpunkter i KU1986/87:33 vissa avseenden. De tidigare redovisade kommissionerna som tillsattsmed anledning av mordet på statsminister skall även granskapolis-och åklagarmyndigheternas arbete. Regeringsbesluten om en ny organisation av mordutredningen Regeringen beslöt om en annanorganisation av utredningen av mordet på . Beträffande förspelet tilldetta beslut lämnade stats- och justitieministrarna vid utfrågningarna bl. hade utredningsarbetet ipraktiken mer eller mindre avstannat. Vid en överläggning hosstatsministern med delar av regeringen gjordes bedömningen att det bästa voreom myndigheterna själva kunde komma överens om en organisation för detfortsatta arbetet. Att de övriga partiledarna delade denna uppfattning kom framvid en överläggning som hölls med dessa . stod det klart alt en lokal lösning inteskulle kunna uppnås. Efter sammanträde med partiledarna fickrikspolischefen och riksåklagaren i uppdrag att ge ett konkretbesked om hur de skulle bygga upp organisationen, om de fick ta över ansvaretfrån de lokala myndigheterna. redovisade rikspolischefen ochriksåklagaren för partiledarna en första organisationsskiss. Lånspolismästarenhade tagit del av skissen och framfört vissa kritiska synpunkter påorganisationen. Organisationsskissen blev förefnål för ett stort antal frågorfrån partiledarna. Rikspolischefen och riksåklagaren fortsatte sedan undereftermiddagen och kvällen sitt arbete med att bygga upp en organisation.Regeringen höll sig fortlöpande ä jour med arbetet. Vid ett möte hosstatsministern visade det sig att det förelåg förutsättningaratt ordna en organisation som myndigheterna själva ansåg kunna fungeraeffektivt. har beträffande händelseförloppet inte lämnatnågra andra uppgifter än stats- och justitieministrarna. Hans kritiskasynpunkter på den första organisationsskissen gick ut på att den inte toghänsyn till de erfarenheter och kunskaper som fanns från det tidigarespaningsarbetet. Han ringde därför statsministern öch framhöll för honom atthan avsåg att lämna spaningarna i samband med att beslutet tillkännagavs. Vid ett besök i framfördesförslaget om inrättande av en stabsgrupp som enligt vad uppfattadeskulle ha operativa funktioner. Efter samråd med sina medarbetare accepteradehan arrangemanget. Vid en presskonferens som ägde rum kalladedock rikspolischefen, som uppfattade det, den operativa gruppen för enreferensgrupp. Enligt riksåklagaren fanns ursprungligenbara ett förslag om uppflyttning av polis- och åklagaruppgifterna till resp. riksåklagaren. Under arbetets gång tillfogades en samrådsgrupp för att få en anknytning till den ordning som tidigare gällt. Den organisation som slutiigt tillskapades medverkade han inte till. Det var dock ett oundgängligt krav 20 frånåklagarsidan att gruppen, oavsett vad den kallades, inte skulle ha några KU1986/87:33 operativa funktioner. De formella besluten om omorganisationen fattades avregeringen . I det ena av två skilda beslut uppdrogs medstöd av 7 § andra stycket polislagen (1984:387) åt att ledaden polisverksamhet som erfordras för spaning och utredning med anledning avmordet. Regeringen medgav vidare att , utöver vad regeringeni regleringsbrev för /87 har medgett, från polismyndigheten iStockholm fä tillkalla polisförstärkning i den utsträckning som krävs för att fullgörauppdraget. Det andra beslutet innebar att riksåklagaren fick iuppdrag att leda förundersökningen rörande mordet. Något lagrum åberopades intetill stöd för detta beslut. Beträffandeden rättsliga grunden för dessa beslut kan nämnas följande. Enligt 7 § första stycket polislagen (1984:387) ärrikspolisstyrelsen central förvaltningsmyndighet för polisväsendet och hartillsyn över polisväsendet. Styrelsen skall verka för planmässighet, samordningoch rationalisering av poUsens arbete. Av andra stycket framgår att regeringen kan uppdra åtrikspolisstyrelsen att i särskilda hänseenden leda polisverksamhet ellerbestämma om sådan verksamhet. När leder polisverksamhetskall vad som i lag eller annan författning föreskrivs om polismyndighet itillämpliga delar även gälla . Enligt 7 kap. 2 § är riksåklagaren underregeringen högste åklagare och har i denna egenskap ansvaret för och ledningenav åklagarväsendet i riket. Av 11 kap. 6 § RF framgår att bl. a. riksåklagarenlyder under regeringen. Att myndigheter lyder under regeringen är enligtgrundlagspropositionen (prop. 1973:90 s. 397) ett uttryck för att dessamyndigheter i princip har att följa de föreskrifter av allmän natur ellerdirektiv för särskilda fall som regeringen meddelar. Förvaltningsmyndigheternas lydnadsplikt mot regeringenbegränsas emellertid av bestämmelsen i 11 kap. 7 § RF. Enligt dennabestämmelse får ingen myndighet, alltså inte heller regeringen, bestämma hur enförvaltningsmyndighet skall i särskilt fall besluta i ärende som rörmyndighetsutövning mot enskild eller som rör tillämpning av lag. Det är enligtgrundlagspropositionen (prop. 1973:90 s. 398) framför allt när det är fråga omärenden av denna typ som det är ett starkt rättssäkerhetsintresse attförvaltningsmyndigheterna är fullt självständiga i förhållande till överordnadeorgan. Frågan om formerna för besluten om omorganisationen avmordutredningen togs upp vid utfrågningarna med justitieministern ochstatsministern. Justitieministern nämnde att ett alternativ hade varit attmyndigheterna själva fattade beslutet. Statsministern framhöll att det hadediskuterats om rikspolischefen och riksåklagaren kunde fatta besluten på egenhand eller om regeringen borde göra det. Frågan hade tagits upp vid enöverläggning med partiledarna. Det ansågs vara en rimlig lösning att regeringenskulle fatta ett sådant beslut i den situation som hade uppkomrhit. Utskottetsbedömning KU 1986/87:33 Utskottet har'granskat regeringens åtgärder med anledningav mordet på statsminister . Dessa åtgärder måste enligt utskottetses mot bakgrund av händelsens exceptionella karaktär. Det är emellertidangeläget att regeringens handlande även i sådana situationer granskas frånkonstitutionella utgångspunkter. Sådana granskningar har utskottet företagitvid flera tidigare tillfällen. Härvid fullföljs alltså en linje i utskottetsgranskningsverksamhet. Innan utskottet går in på en bedömning av sakfrågorna villutskottet framhålla att såväl juristkommissionen som den parlamentariskakommissionen kommer att beröra de frågeställningar som tas upp här. Det kansåledes finnas anledning för utskottet att återkomma i dessa och även i andrafrågor sedan de båda kommissionerna slutfört sitt arbete. Utskottet har kunnat konstatera att påmordnatten fanns så många statsråd samlade för att regeringen skulle, varabeslutför i regeringsformens mening. Vid ett sammanträde anmäldeställföreträdande statsministern att statsministern var död.Regeringen beslöt att talmannen skulle underrättas. överlämnadestill en anmälan om att statsministern avlidit. sammanträffade den 1 marsmed talmannen. Denne entledigade samtliga statsråd och erinrade omatt dessa i enlighet med regeringsformens regler skulle kvarstå i sinabefattningar till dess en ny regering tillträtt. Den nya regeringen med IngvarCarlsson som statsminister tillträdde . Utskottet har beträffande regeringsarbetet under periodenden noterat att ett flertal propositioner beslöts. Vidare besvaradesett par interpellationer. Beträffande beslutsbefogenheten för en regering avdetta slag kan erinras om att regeringsformen endast innehåller denbegränsningen att en sådan regering inte får förordna om extra val. Utskottet har vidare konstaterat att regeringenfortlöpande har hållit sig underrättad om hur utredningsaibetet beträffandemordet framskridit. Även ledarna för oppositionspartierna har erhållitinformation . Regeringens kontakter med spaningsledningenskedde i första hand genom att en tjänsteman vid varnärvarande vid ett mycket stort antal av de möten som spaningsledningen höllintill dess att den upplöstes. Justitieministern fick äyen information direktfrån såväl länspolismästare som, , frånåklagarna. Mot bakgrund av det ansvar.som regeringen liar för riketssäkerhet finner utskottet det riktigt att regeringen via justitieministern höllsig informerad om spaningsarbetet. Eftersom behovet av information främst gälldesäkerhetsfrågor var det i första hand polisens bedömningar i just dettaavseende som var av intresse för regeringen. När det gäller formerna förinformationsöverföringen mellan spaningsledningen och regeringen får dessaenligt utskottet i detta unika fall främst bedömas från praktiskautgångspunkter. Här förelåg ett behov av mer eller mindre dagliginformationsförmedling. Från denna synpunkt finns enligt utskottet inget attinvända möt ordningen med en tjänsteman som var närvarande vid spaningsledningensmöten. Ganskasnart fick justitieministern information som tydde på att myndig- heterna hade svårigheteratt lösa sina uppgifter, bl. a. beroende på motsätt- jy 1986/87:33 ningar mellan polis- ochåklagarmyndigheterna. en början att få polis ochåklagare att själva lösa sina samarbetsproblem. detta misslyckades fickden rikspolischefen och riksåklagaren i uppdrag att utformaförslag till.en ny organisation av utredningsarbetet. Detta beslut föregicks avsamråd med ledarna för oppositionspartierna. Resultatet av deöverväganden som rikspolischeferi och riksåklagaren gjorde samt de diskussioner somdessa gav upphov till bl. a. i partiledarkretsen, blev att regeringen den 5februari beslöt om en omorganisation av arbetet. Omorganisationen innebaratt ansvaret för utredningsarbetet "lyftes upp" till rikspolisstyrelsenoch riksåklagaren. gjorde regeringen stora ansträngningar, för att förmå de ansvarigatjänstemännen att bilägga de meningsmotsättningar som hotade att lamslåutredningsarbetet. Då detta inte visade sig möjligt blev regeringen nödsakadatt ingripa. Detta skedde i nära samråd med de berörda myndigheterna och medoppositionsledarna. Den lämpligaste tidpunkten för omorganisationen kannaturligtvis diskuteras. Det handlar emellertid om en svår bedömningsfråga därutskottet på grundval av föreliggande material inte finner anledning att riktakritik mot regeringen. Omorganisationenskedde genom två skilda beslut av regeringen. 1 det ena beslutet uppdrogregeringen åt att leda polisverksamheten i samband medmordet på . Detta skedde med stöd av 7 § polislagen (1984:387). Genomdet andra beslutet fick riksåklagaren i uppdrag att leda förundersökningenrörande mordet. För detta beslut åberopades inget lagrum som stöd. Utskottetvill erinra om att enligt 11 kap. 6 § RF lyder riksåklagaren under regeringen.Lydnadsplikten mot regeringen begränsas av bestämmelsen i 7 § samma kapitel.Enligt denna får ingen myndighet, alltså inte heller regeringen, bestämma huren förvaltningsmyndighet skall i särskilt fall besluta i ärende som rörmyndighetsutövning mot enskild eller som rör tillämpning av lag. uppfattning har regeringen genom det aktuella beslutet inte bestämthur riksåklagaren skall beslutii i ett ärende av det slag som anges igrundlagsbestämmelsen. Regeringsbeslutet träffas därför inte av förbudet i 11:7RF. Beslutet rör närmast en organisatorisk fråga. Det faktum att beslutet ärgrundlagsenligt innebär enUgt utskottet dock inte att,det i allmänhet skullevara lämpligt att regeringen fattar beslut av detta eller hknande slag. 1organisationsfrågor med rättssäkerhetsaspekter bör det göras endast i ytterstaundantagsfall. Situationen i utredningen av mordet på var emellertidså allvarlig alt ett regeringsbeslut i frågan blev nödvändigt. Utskottethar vid ett stort antal tillfällen tagit upp regeringens befattning med export av krigsmaterieltill granskning. Det kan erinras om att utskottet 23 , i memorial nr15, uttalade att när exporttillstånd meddelas bör betryggandegarantier skapas för att krigsmaterielen införs i det land och KU1986/87:33 kommer den köpare till hända som avses i tillståndet. granskades e:(port till ochPakistan (KU 1973:20 resp. 1975/76:50). Vidare har utskottet behandlat exporttill (KU 1982/83:30) och (KU 1983/84:30). Även i förra åretsgranskningsbetänkande (KU 1985/86:25, s. 29 ff.) togskrigsmaterielexportfrågor upp. I en reservation till betänkandet sarnt iriksdagsdebatten (RD 1985/86:146, s. 70 ff.) berördes export avluftvärnskanoner till . Motsvarande fråga var före också vidgranskningen 1980/81 (KU 1980/81:25). Vid granskningen 1985/86 togs även uppfrågor om export till och . Utskottets majoritet, som inte fann anledning till kritikav regeringens handläggning, förklarade sig även i fortsättningen komma attuppmärksamt följa krigsmaterielexportfrågorna. 1 en reservation uttaladeföreträdare för fp, c och vpk bl. a. att utskottet inte hade granskat och intetog ställning i fråga om lämpligheten av ett regeringens beslut den 20 februari1986 om tillstånd till export av krigsmateriel till . Reservanternakonstaterade emellertid att om regeringen bedömt situationen i Indonesiensådan att tillstånd inte skulle ges för nya åtaganden, så borde till följd avrikfiinjerna samma slutsats ha dragits vid tillståndgivningen enligt tidigareåtaganden (gamla kontrakt). 1 en annan reservation (vpk) kritiserades attregeringen medgett att AB återupptog exporten till . Vidareanfördes att regeringens kontroll av krigsmaterielexporten varit bristfällig. Årets granskning gäller i första hand två frågor. Den enaär det berörda beslutet att tillåta fortsatt export till . Härär fråga om regeringsbeslutets och redovisade motiveringars överensstämmelsemed de regler och riktlinjer som gäller för dispens från det principiellaförbudetmot export av krigsmateriel. Den andra delen av utskottets granskning innefattar enfortsatt granskning av exporten till . Det har konstaterats attkrigsmateriel, som exporterats med erforderligt tillstånd till förlandets egna försvarsstyrkor, har exporterats vidare dels 1979-1980 tillBahrain och (robot 70), dels 1985 till (ammunition). 1 detsammanhanget har frågor uppkommii bl. a. om vidden av sådan vidareförsäljningsamt om krigsmateriel har exporterats från utan erforderligatillstånd. Detta är föremål för en förundersökning. Från konstitutionellsynpunkt är det utskottets uppgift att pröva påståenden av innebörd attotillåten vidareexport eller export utan tillstånd skall ha ägt rum medregeringens göda minne. Det har också gjorts gällande att redan arten ochomfattningen av exporten till bort ge regeringen anledning attmisstänka att vad som - med regeringens tillstånd - exporterats dit överstigitlandets behov av krigsmateriel. I samband med detta har utskottet ocksåuppmärksammat krigsmate-riehnspektionens (KMl) roll och kontrollfrågor.Utskottet har vidare följt upp tidigare granskningar av oljeupphandling i Iranoch viss uppdragsutbildning för (KU 1984/85:35) samt av AB Boforsmedverkan när en kemisk fabrik uppfördes i i . 1 ärendena finns ett omfattande skriftligt material förvilket gäller sekretess enligt 2 kap. 1 § sekretesslagen, dvs. sekretess med hänsyn till ' förhållandetill andra stater m.m. I utredningen ingår bl.a. promemorior 24 upprättade inomutrikeshandelsdepartementets handelsavdelning (UDH). KU 1986/87:33 Utskottethar vidare hållit ett stort antal utfrågningar. Således har inför utskottetföreträtt följande personer, nämligen rätts- och expeditionschefen, tilhkatillförordnade krigsmateriehnspektören - åtföljd avkanslirådet och jur. kand. , KMl - ,statsrådet och statssekreteraren vid UDH den 12mars, på nytt , f d. ambassadören , f. d. handelsministern , LarsÅngström och , (), f. d. handelsministern , utrikesministernSten , och på nytt den 7april, f. d. handelsministern , verkställande direktörenAnders och chefsjuristen , ,samt utrikeshandelsministérn , allt 1987.Utskrifter från dessa utfrågningar i de delar de av sekretesshänsyn kan gesoffentlighet redovisas i bilagorna A 8,10,14,15,17,18,20,23,25,26,27och 28. Detbör redan nu understrykas, att det har varit utskottets strävan att så långtdet är möjligt öppet redovisa det utredningsmaterial som granskningen grundaspå, bl. a. sekretessbelagda handlingar. Återhållsamhet har dock -med hänsyntill förhållandet till främmande makt - iakttagits vad gäller vissa uppgifterom antalet vapen och ammunitionsmängder. Somframhållits redan i inledningen till betänkandet är det utskottets avsikt attåterkomma till krigsmaterielexporten, bl. a. mot bakgrund av att enmedborgarkommission med uppgift att granska dessa frågor har tillsatts i april1987. 9.2.1Gällande ordning i huvuddrag 1Sverige har alltsedan rått ett generellt förbud mot exportav krigsmateriel. För att till rimliga kostnader vidmakthålla en hög nivå påkunnande och övriga resurser i försvarsindustrin, och därigenom bibehålla entillfredsställande självförsörjningsgrad, har emellertid en viss export avkrigsmateriel ansetts nödvändig.