bet · GA01BoU1 · 1986-12-31 00:00:00 — Skillnaderna mellan detaljplan ochområdesbestämmelser har i propositionen beskrivits så att områdesbestämmelserinte behöver ange markens användning för olika ändamål, inte kan ge byggrätt,inte ger kommunrätt att lösa mark, kan inskränka rätten till kompletteringsåtgärder endast förfritidshus och kulturhistoriskt eller miljömässigt intressanta byggnader. Utskottet gör följande bedömning. Huvudsyftet medområdesbestämmelserna är att de skall komplettera översiktsplanen. Liksombeträffande dessa planer skall områdesbestämmelser i princip antas avkommunfullmäktige. Områdesbestämmelser som inte är av principiell beskaffenheteller i övrigt av större vikt skall kunna antas av eller kommunstyrelsen.Beträffande översiktsplanerna anges i propositionen att ett riktmärke förplanperiodens längd bör vara . Det måste anses naturligt att ävenområdesbestämmelsernas innehåll övervägs av kommunen i samband med att denöversiktliga planeringen är föremål för översyn inom kommunen. Det kan sålundainte anses nödvändigt eller lämpligt att områdesbestämmelserna åsatts en vissgiltighetstid. Någon byggrätt tillkommer inte heller genom bestämmelserna. Med det anförda avstyrks partimotion1985/86:69 yrkande 4. BoU 1986/87:1 Kapitel 6 i PBL-förslaget innehåller en reglering av deinstrument som en kommun behöver eller kan ha nytta av att använda för attsnabbt kunna få en detaljplan genomförd. Däri ingår att kommunen parallellt medarbetet med detaljplanen skall göra en genomförandebeskrivning, som redovisarde närmare förutsättningarna för genomförandet (1 §). Genomförande kan ske isamverkan mellan olika fastighetsägare enligt lagen om exploateringssamverkan,ESL, vilket i sådant fall fordrar att kommunen beslutar om det (2 §).Fastighetsindelningsfrågor och frågor om inrättande avgemensamhetsan-läggningar kan med bindande verkan regleras i en fastighetsplan(3-16 §§). I kapitlet har också tagits in reglerna om avstående av mark (17-25§§), vilka utskottet behandlat förut (avsnitt 3). Kommunens skyldighet attiordningställa gator och andra allmänna platser och upplåta dem regleras ocksåi kapitlet (26-30 §§), liksom de regler som ger kommunen rätt att ta utersättning för gatukostnader m.m. (31-38 §§). Kapitlet avslutas med envärderingsregel (39 §). I 6 kap. 1 § föreslås att kommunen i sitt planarbete skallupprätta en särskild handling (genomförandebeskrivning) i vilken redovisas deorganisatoriska, tekniska, ekonomiska och fastighetsrättsliga åtgärder sombehövs för ett samordnat och även i övrigt ändamålsenligt genomförande avplanen. Genomförandebeskrivningen skall kunna behandla plankonsekvenser i frågaom skolor, gator, allmänna vägar, parker, ledningar, grundförhållanden,markförvärv, fastighetsbildning, gestaltning m.m. (prop. s. 203). Den avsesinte få någon bindande verkan för t.ex. de fastighetsrättsliga åtgärder som berörsi den. Sådan bindande verkan kan däremot åstadkommas genom fastighetsplanen(prop. s. 205). Enligt denföreslagna 6 kap. 2 § skall kommunen i detaljplan eller i områdesbestämmelserkunna besluta att exploateringssamverkan får ske. I beslutet skall angessamverkansområdets huvudsakliga avgränsning och den tid, högst , inomvilken ett exploateringsbeslut enligt det i proposition 1985/86:2 framlagdaförslaget om en lag om exploateringssamverkan, ESL, skall meddelas. Huruvidaexploateringssamverkan får komma till stånd beslutas slutligt avfastighetsbildningsmyndigheten, som också avgör samverkansområdets närmareavgränsning. Fastighetsplanen motsvarar dagens tomtindelning. Enligtnuvarande ordning får nybyggnad inte ske inom byggnadskvarter istadsplaneområde innan tomtindelning skett (37 § BL). Någon motsvarande verkaninom detaljplaneområde föreslås fastighetsplanen enligt PBL inte få. En kommunskall anta en fastighetsplan endast om det behövs för genomförande av enändamålsenlig indelning i fastigheter, om detaljplanens genomförande i andrafall underlättas och om en fastighetsägare begär det och planen inte uppenbartär onödig. Bedömningen av om det finns ett behov av en fastighetsplan anses iförsta hand ankomma på (prop. s. 638). Beslut att inte upprättaen fastighetsplan skall kunna överklagas genom kommunalbesvär (13 kap. 1 §). Med fastighetsplanen avses kommunen med rättsverkan kunnareglera markens indelning i fastigheter, servitut och liknande särskildarättigheter och inrättandet av gemensamhetsanläggningar och ledningar. När detgäller gemensamhetsanläggningar och ledningar skall planen innefatta en bedömningav att väsentlighetsvillkoret och båtnadsvillkoren enligt 5 och 6 §§anläggningslagen och 6 § ledningsrättslagen är uppfyllda. Om en anläggningeller ledning har prövats i fastighetsplanen skall före genomförandetidensutgång en motsvarande prövning av de nämnda villkoren enligt de båda lagarnainte ske (prop. s. 212). Genomförandetiden avses i övrigt få den betydelsen attföre dess utgång får fastighetsplanen ändras eller upphävas endast om detuppkommer nya förhållanden av stor allmän vikt som inte kunnat förutses vidplanläggningen, dvs. samma förutsättning som skall gälla för ändring avdetaljplan före genomförandetidens utgång. Någon ersättningsregel för förtidaändring av fastighetsplan har dock inte föreslagits, vilket sammanhänger medatt fastighetsplanen i princip inte får ändras utan att detaljplanen undergårmotsvarande ändring. Vad nu sammanfattningsvis redovisats omgenomförandebeskrivning, exploateringssamverkan och fastighetsplan motsvarar 6kap. 1-16 §§ i PBL. Vad i propositionen i denna del anförts har inte mötterinran i motioner. Utskottet tillstyrker regeringens förslag i dessa delar. I 6 kap. 17-25 §§ behandlas avstående av mark. Utskottethar i avsnitt 3 redovisat sin syn på dessa frågor. I 6 kap. 26 § första stycket föreslås som huvudregel attkommunen inom detaljplaneområden skall vara huvudman för allmänna platser. Omdet finns särskilda skäl, skall kommunen kunna befria sig från denna uppgift. Ipropositionen uttalas (s. 656) att kommunen inte utan vidare skall kunna avsägasig huvudmannaskapet. Kommunen bör dock kunna avsäga sig ansvaret i sådanaområden där man använder byggnadsplan, t.ex. fritidsbostadsområden. I 6 kap.26 § andra stycket föreslås att kommunen som huvudman skall BoU 1986/87:1 varaskyldig att efter hand som bebyggelsen färdigställs göra i ordning de allmännaplatserna så att de kan användas för avsett ändamål. Därmed avsesiordningställande i den utsträckning som är direkt nödvändigt för bebyggelsen,däremot inte det slutliga färdigställandet. Detta skall kunna anstå tills deallmänna platserna skall upplåtas för allmänt begagnande (prop. s. 657). I 6 kap. 27 § föreslås en föreskrift om att de allmännaplatserna, när de upplåts för allmänt begagnande, skall stämma överens meddetaljplanen, varvid dock mindre avvikelser får göras, om planens syfte intemotverkas. Den ersättningsskyldighet som enligt 14 kap. 4 § kan uppstå för enväghållare, om en ändrad plan medför bl.a. ändrat höjdläge, avser inte kommunensskyldighet enligt 6 kap. 27 § (prop. s. 833). I 6 kap. 28 § föreslås en skyldighet för den som villbebygga mark innan gata och avloppsledning är färdiga, att själv ordna utfartoch ledning, varvid kommunen gratis skall upplåta mark. 1 6 kap. 29 och 30 §§ regleras bl.a. ansvarsfördelningenmellan staten och . kommunen i vägfrågor. På de skäl som anförs av lagrådet iyttrande över förslag till lag om ändring i väglagen (prop. 1985/86:118 s. 73)bör 30 § utformas så att det tydligt framgår att det är väglagens bestämmelsersom reglerar statens ansvar för underhållet av en gata som förklarats tillikavara allmän väg. Vad i 6 kap. 26-30 §§ i övrigt föreslagits har inte givitutskottet anledning till särskilt uttalande. Den värderingsregel som tagits in i 6 kap. 39 § behandlarutskottet i avsnitt 15. \ Reglerna för gatukostnader m.m.avses bara gälla fall där kommunen är huvudman för gator och andra allmänna platser. Förslagen ipropositionen bygger på nuvarande regler med vissa förändringar som föreslagitsi departementspromemorian (Ds Bo 1984:9) Gatukostnader. Bland nyheterna är attkommunfullmäktige skall få delegera gatukostnadsbeslut på samma sätt somdetaljplanebeslut. Vidare föreslås en samrådsskyldighet inför beslutet, varvidfastighetsägare får möjlighet bl.a. att bevaka dels att kostnadsunderlaget inteinrymmer kostnader för åtgärder som inte behövs för aktuellt område eller fören gata som skall förbättras, dels att frågor om jämkning beaktas. Nya reglerföreslås om betalningsvillkor. En viss ändrad ordning föreslås även föröverprövning av kommunens beslut i gatukostnadsfrågorna. 8.2.2Kostnaderna och deras fördelning Kostnader för anläggande eller förbättring av gator ochandra allmänna platser samt för anordningar som normalt hör till allmännaplatser får kommunen besluta att ta ut av fastighetsägarna inom det område somåtgärderna är avsedda för. Kostnaderna skall fördelas mellan fastigheterna efterskälig och rättvis grund. Kommunen beslutar om avgränsningen av området, omvilka kostnader som skall fördelas samt om grunderna för fördelningen (31 §,som motsvarar 56 § BL). Om det inte är fråga om ett helt område utan en vissgata, avses mer detaljerade fördelningsregler gälla. Därvid skall kostnaden.fåtas ut för varje fastighet med hälften av vad som belöper på gatan framförfastigheten. I fråga om anordningar till gatan och om gatukors får kostnadertas ut med lika delar av berörda fastigheter. Om kostnaderna inte är desammaöverallt, får fördelning ske efter någon annan skälig och rättvis grund (32§, som motsvarar 57 § BL). Vad som är ersättningsgilla kostnader anges i 6 kap. 34 §i PBL-förslaget, som motsvarar 59 § BL. Ersättning får tas ut antingen förfaktiska eller för erfarenhetsmässigt beräknade kostnader. I propositionenuttalas (s. 223) att det är viktigt att gator, parker m. m. anpassas efterområdets behov och att en jämkning sker i de fall anläggningarna utformas fören vidare användning inom kommunen, t. ex. genomfartsleder, större parker,gågator och centrumanläggningar. Vidare anförs att det även med nuvaranderegler är tillåtet att fördela kostnaden efter den nytta som tillförs de skildafastigheterna. Härvid bör även beaktas i vilken utsträckning de befintligafastigheterna betalat ersättning för de äldre gatorna. I vissa fall kan detvara befogat att befria den befintliga bebyggelsen från gatukostnadsuttag. Iandra fall kan befintliga fastigheter ha nytta av nyanläggning och upprustningoch bör därför bidra. 16 kap. 33 § föreslås en jämkningsregel som något avvikerfrån motsvarigheten i 58 § BL. Jämkning skall ske om kostnaderna är oskäligthöga eller om åtgärderna har en omfattning eller ett utförande som överstigervad som kan anses normalt med hänsyn till den användning som är tillåten förfastigheten. Enligt nuvarande lydelse måste kostnaderna betydligt överskridavad som kan anses normalt. Syftet med ändringen är att klargöra att kommuneninte får ta ut ersättning för en alltför hög standard (prop. s. 224). I motion 1984/85:2676 (m) - som väckts innan propositionenbeslutades och därför avser nuvarande regler i 56 och 57 §§ BL - och i motion1985/86:72 (m) hemställs om lagstiftning i enlighet med principer som skiljersig från dem som väglett regeringsförslaget. I motion 1984/85:2676 (m) godtasinte att gatukostnadsbesluten skall få fattas av annat organ än kommunfullmäktige.Motionärerna anser att det kan ifrågasättas om inte kommunstyrelse ochbyggnadsnämnd kommer att behandla frågan utifrån partsintressen i förhållandetill enskilda fastighetsägare. I båda motionerna framhålls att alltför höggatustandard lett till att för höga kostnader tagits ut av fastighetsägarna.Gatuarbeten bör utföras till lägsta kostnad och efter infordrande av anbud.Fördelningen bör ske bara mellan de fastigheter som får nytta av åtgärderna,t.ex. i den formen att de kan styckas till flera, och i proportion till nyttan.Fördelningen bör också, enligt motionärerna, ta hänsyn till om befintligafastigheter redan har betalt gatukostnadsersättning. Endast fastigheter somligger invid nya gator bör betala ersättning. I motion 1985/86:72 anförs vidareatt jämkningsmöjligheterna bör tillämpas generöst. Beträffande frågan om kommunfullmäktige bör få delegerabeslut i gatuersättningsfrågor ansluter sig utskottet till vad som anförs ipropositionen om det nära sambandet mellan dessa frågor och övriga detaljplanefrå- BoU 1986/87:1 Detbör vara möjligt för kommunen att låta samma organ besluta om alla medplanarbetet sammanhängande frågeställningar. Att en nämnd skulle varabenägen att ta oacceptabel hänsyn till partsintressen är ett påstående sommotionärerna inte framfört några skäl för. Någon olägenhet av att beslutsrättendelegeras enligt de förutsättningar som gäller generellt enligt kommunallagenkan utskottet inte finna. Frågan om upphandling av gatuarbeten i anbudskonkurrenskan inte generellt lösas på det sätt som mofionärerna anvisar. Gatukostnadernakan i regel inte brytas ut ur det större ekonomiska sammanhang som exploateringenav ett planområde innebär. Det måste vara möjligt för kommunen att välja dentotalt sett mest fördelaktiga lösningen även om just gatuarbetena inte skullevara billigast hos den exploatör man väljer att samarbeta med. I motionerna förekommer i övrigt uttalanden främst omhänsynstagande till befintliga fastigheters förhållanden i fråga om kostnaderför förbättring och upprustning av gatunätet. Uttalandena överensstämmer tillstor del med vad som anförs i propositionen om möjligheten att differentierauttaget av gatukostnader med hänsyn till nyttan för de befintliga fastigheternaoch med beaktande av vad som redan kan ha tagits ut från dessa. I vissa styckenvill motionärerna emellertid att särregler skall införas, t. ex. så att barafastigheter som blir delbara till följd av ökad gatustandard eller som interedan har betalat ersättning, skall kunna förpliktas betala för upprustningskostnaderm.m. En sådan reglering skulle enligt utskottets uppfattning kunna leda tillorättvisor. Utskottet ansluter sig till vad som anförs i propositionen (s. 224)att det inte är möjligt att i lagtext lägga fast vilken standard som kanaccepteras eller några generella principer när det gäller fördelningen mellanbefintlig och tillkommande bebyggelse. Även enligt utskottets uppfattning bördessa frågor avgöras utifrån lokala förhållanden. Utskottet avstyrker såledesmotionerna 1984/85:2676 (m) och 1985/86:72 (m) båda motionerna såvitt nu är ifråga. Utskottet behandlar i detta sammanhang också motion1985/86:78 (c) med yrkandet att en majoritet av en vägförenings medlemmar skallges rätt att hindra en kommun från att ta över huvudmannaskapet för gator.Enligt motionärerna finns det risk att kommunerna utnyttjar huvudmannaskapet,t. ex. inom äldre byggnadsplaneområden för fritidsändamål eller eljest inomområden med låg standard, till att rusta upp vägnätet och utdebiterakostnaderna på fastighetsägarna. Utskottet hänvisar till vad som uttalas i propositionen(s. 656) om att ansvaret för gatu- och väghållningen bör fördelas enligt sammaprinciper som gäller och att kommunen bör kunna avsäga sig ansvaret isådana områden där man använder byggnadsplan, t. ex. inom områden förfritidsbebyggelse. Vidare erinrar utskottet om sitt uttalande med anledning avde behandlade motionerna att det inte är möjligt att närmare lagreglerafrågor om gatustandardens nivå utan att dessa frågors lösning får bli beroendeav de lokala förhållandena. Starka allmänna intressen kan tala för engatuutbyggnad även i ett äldre fritidsområde och orimliga konsekvenser skullei sådana fall kunna inträffa om vägföreningen får hindra sådana åtgärder. Denbefintliga bebyggelsens eventuellt begränsade nytta av förbättringsarbetena fårvägas in vid fördelningen av kostnaderna. BoU 1986/87:1 avstyrkerdärför även motion 1985/86:78 (c). Propositionsförslaget såvitt avser 6 kap.3134 §§ tillstyrks. BoU 1986/87:1 Skyldigheten för en fastighetsägare att betala beslutadgatukostnad föreslås i 6 kap. 35 § inträda när anläggningen kan användas föravsett ändamål. Dock skall ersättningsskyldigheten fullgöras först vidanfordran. Om ersättningsbeloppet är betungande får det - mot godtagbarsäkerhet - avbetalas med minsten tiondel . Om betalningsvillkoren ändåär betungande skall de jämkas. De föreslagna reglerna överensstämmer så långtmed nuvarande 60 § BL. En nyhet är reglerna om ränta på obetald ersättning. Avnuvarande regler framgår endast att skälig ränta får tas ut förersättningsanspråket. Den föreslagna regleringen i PBL innebär att omersättningen avbetalas utgår avkastningsränta enligt 5 § räntelagen (diskontoplus ) på ännu obetalda delposter till resp. förfallodag. Förersättningsbelopp som inte betalas på förfallodagen avses dröjsmålsränta utgåenligt 6 § räntelagen (diskonto plus ). Ny ägare till en fastighet avses blibunden av betalningsskyldigheten i vad avser belopp som förfaller efter dagenför hans fillträde. I motionerna 1984/85:2676 (m) och 1985/86:72 (m) tas uppfrågor också om betalningsvillkoren. Där förespråkas att betalningsskyldighetenför befintliga fastigheter skall inträda först när fastigheten avstyckas ellerbyter ägare. Utskottet har inga erinringar mot den reglering somföreslås i propositionen. Motionärernas förslag förutsätter att man i förvägvet både huruvida och när fastigheter kommer att avstyckas eller försäljas.Förslaget är därför orealistiskt. Utskottet avstyrker motionerna 1984/85:2676(m) och 1985/ 86:72 (m) båda motionerna såvitt nu är i fråga och tillstyrkerpropositionsförslaget såvitt avser 6 kap. 35 §. 8.3 Samrådsskyldigheten m. m. Ett viktigt inslag i den föreslagna regleringen ärföreskrifterna i 6 kap. 36 § om skyldighet för kommunen att innan beslut fattasenligt 6 kap. 31 eller 32 § utreda och upprätta förslag i ärendet samt beredadem som är berättigade till samråd i frågor om detaljplan tillfälle till samrådockså rörande gatukostnadsförslaget. Reglerna ansluter nära till motsvaranderegler för planförfarandet enligt 5 kap. 20 och 21 §§ och innehåller vidareföreskrifter om utställning av förslaget efter mönster av 5 kap. 23-25 §§.Utställning behöver dock anordnas bara i fråga om föreslagen ersättning enligt31 §. Över förslag enligt 32 § skall fastighetsägarna få tillfälle att yttrasig. I 6 kap. 37 och 38 §§ föreslås vissa tolkningsregler förskilda situationer. Reglerna stämmer överens med motsvarande regler i 154 och155 §§ BL. Utskottettillstyrker propositionsförslaget såvitt avser 6 kap. 35-38 §§. Nuvarande regler för överprövning av skilda beslut omgatukostnadsersättning kan involvera fyra olika processordningar.Kommunfullmäktiges beslut enligt 56 och 57 §§ BL kan, utan särskilt stadgandehärom, överklagas enligt ordningen för kommunalbesvär. Det innebär attöverprövningen bara kan avse de i 7 kap. 1 § kommunallagen angivna grunderna,dvs. i huvudsak frågor om beslutet är lagligt eller om det vilar på orättvisgrund. Vidare innebär det att beslutet inte kan ändras, bara fastställas ellerupphävas i dess helhet. Tvist om ersättning för gatukostnader prövas enligt 61 §BL av fastighetsdomstol och därefter av hovrätt eller högsta domstolen. Härvidkan kommunala beslut enligt 56 och 57 §§ prövas i förhållande till denspeciella fastighet som tvisten rör oeh särskilt frågor om jämkning enligt 58 §BL avgöras. Frågor om betalningsvillkor kan överprövas enligt 71 § 1 mom. BShos och därefter av regeringen. Beslut som fattas i denna ordningär dock inte användbart som exekutionstitel mot en fastighetsägare som intebetalar. Kommunen måste i sådana fall väcka talan vid fastighetsdomstol föratt med stöd av domen kunna få utmätning för sin fordran. Enligt propositionsförslaget skall frågor om överprövningav beslut om betalningsvillkor överföras från tillfastighetsdomstol. 1 enlighet härmed föreslås i 15 kap. 8 § att tvist omersättning för gatukostnader och kostnader för andra allmänna platser enligt 6kap. 31 och 32 §§samt tvist om betalningsvillkor enligt 6 kap. 35 § skallprövas av den fastighetsdomstol inom vars område fastigheten är belägen. Samtidigtavses enligt 13 kap. 1 § 4 kommunfullmäktige och kommunala nämnders beslut omskyldighet för fastighetsägare att betala kostnader för gator och andraallmänna platser och om villkoren för sådan betalning få överklagas enligtordningen för kommunalbesvär. Samma frågor kan således bli föremål förprövning dels enligt kommunallagens besvärsregler, dels enligt denprocessordning som gäller för fastighetsdomstolarna. Möjligheten tilldubbelprövning i frågor om betalningsvillkor har omnämnts i propositionen (s.812). Dock synes det som om även övriga frågor om kostnader för gator och andraallmänna platser kan bli föremål för prövning enligt två skilda ordningar.Detta kan synas mindre ändamålsenligt och motiverar att en närmare beskrivninggörs av hur regelsystemet kommer att fungera enligt propositionen. Besluten av fullmäktige eller en nämnd enligt 6 kap. 31eller 32 § avser fördelningen av kostnader för ett helt område eller en vissgata. Beslut enligt dessa paragrafer skall avse grunderna för fördelningen. Hursjälva fördelningen utfaller för varje berörd fastighet är normalt en frågaför senare beslut. Ofta torde en nämnd fatta detta senare beslut. Det tordeockså kunna inträffa att en tjänsteman med eller utan stöd av delegationdebiterar fastighetsägaren ett belopp att betala. Om det är fråga om ett beslutenligt 6 kap. 32 § om kostnader för en viss gata, torde det ofta bli fråga ombara ett kommunalt beslut, som direkt anger vilket belopp fastigheterna vidgatan skall betala. Av allmänna kommunalrättsliga principer följer att endastbeslut av fullmäktige och nämnder samt av tjänstemän som beslutat med stöd avdelegation kan överklagas genom kommunalbesvär. Beslut om uttag av gatukostnadfattade av tjänsteman utan stöd av delegation torde få uppfattas som en inteöverklagbar verkställighetsåtgärd (7 kap. 2 § första stycket kommunallagen). Propositionens förslag till reglering synes vila på denuppfattningen att kommunens beslut enligt 6 kap. 31 och 32 §§ skall avse mergenerella principer (grunderna) för gatukostnadernas fördelning (s. 222).Frågan uppstår dock om ett beslut av fullmäktige, nämnd eller av tjänstemanefter delegation rörande gatukostnaden för en enstaka fastighet också kanöverklagas genom kommunalbesvär. Denna fråga berörs inte i propositionen.Enligt 13 kap. 1 § 4 är inte rätten att anföra kommunalbesvär villkorad av attbeslutet rör grunderna för fördelningen. Formuleringen i paragrafen är merallmänt hållen. Utskottet finner därför att även beslut i enstaka ärendenenligt propositionsförslaget kan bli föremål för kommunalbesvär. Om kommunenförst fattat ett beslut om grunderna och därefter ett om tillämpningen förenstaka fastigheter, kan båda besluten bli föremål för kommunalbesvär. I beslut enligt 6 kap. 31 och 32 §§ måste anges vilkakostnader, beräknade enligt 34 §, som skall fördelas. För besluten enligt 6kap. 31 och 32 §§ gäller också att kommunen redan i sina fördelningsgrunder kanange hur jämkning av kostnaderna enligt 33 § eller av betalningsvillkorenenligt 35 § bör ske. Alla dessa spörsmål kan således också komma underkommunalbesvärspröv-ning. En fastighetsägare som fått en begäran om jämkningavslagen av kommunen torde alltså - om han är medlem i kommunen - kunnaöverklaga även detta avslagsbeslut med kommunalbesvär. Besvären kan dock inteleda fram till något nytt avgörande av frågan utan endast till att detkommunala beslutet fastställs eller upphävs. Tvist rörande samma spörsmål om ersättningens storlek,fördelning, jämkning och betalningsvillkor kan enligt 15 kap. 8 § anhängiggörashos fastighetsdomstol. Domstolen har därvid att reglera kostnadsfrågorna mellanparterna. Dess uppgift är alltså inte inskränkt till att endast upphäva detbeslut som föranlett tvisten. Domstolstvister synes omfatta bara ett ämne, sominte också kan bli föremål för kommunalbesvär, nämligen beslut fattade avtjänsteman utan stöd av delegation.