bet · GA01SoU30 · 1986-12-31 00:00:00 — De nya bestämmelserna i 8a§ LVU och det förtydligandetillägget i 12§ socialtjänstlagen behandlades i betänkandet SoU 1984/85:31,rskr. En motion (m) som väcktes med anledning av propositionenhade ett innehåll liknande den nu aktuella motionen. Utskottet uttalade sigdäröver enligt bl. a. följande (s. 8). Någon tvekan om att socialnämnden är skyldig att vidtalämpliga åtgärder i de fall som motionärerna åsyftar kan inte råda. I fråga omprecisering av åtgärderna vill utskottet erinra om socialtjänstlagens karaktärav ramlag. Socialtjänstlagen anger över huvud taget inte vilka åtgärder somskall vidtas i ett särskilt fall, utan detta skall alltid avgöras efter enbedömning av samtliga omständigheter i det individuella fallet. Utskottet anserdet olyckligt om man skulle frångå denna principiella uppläggning och i ställetbinda sig för en viss kedja av åtgärder. En förutsättningslös prövning av vilkaåtgärder som bäst behövs i ett enskilt fall är enligt utskottets mening denbästa garantin för att barn och ungdom i risksituationer snabbt får adekvathjälp. I* 1986/87. Ifrågaommellantvångetanförde utskottet i ovan nämnda betänkande (s. 12) SoU 1986/87:30 bl. Som framhålls i propositionen har samhället skyldighet attträda in och bistå ett barn och dess föräldrar när familjens egna resurser interäcker till för att hejda en destruktiv utveckling hos barnet. Det får intevara så att barnets egen oförmåga att - till skillnad från en vuxen - se klartpå sin situation och på de mera långsiktiga konsekvenserna av sitt handlandeleder till att inga stöd- eller hjälpåtgärder kan vidtas förrän situationenytterligare förvärrats. Utskottet tillstyrker med hänvisning till det anfördaatt LVU kompletteras med möjlighet att förordna om kontaktperson för den ungeeller om hans deltagande i behandling i öppna former inom för defall samtycke inte kan erhålls till behövliga insatser enligtsocialtjänstlagen. Erfarenheterna får utvisa om de angivna åtgärderna är välavvägda eller om de bör modifieras eller ändras i något hänseende. Det bör framhållas att möjlighetatt besluta om vissa åtgärder utan den enskildes samtycke i enlighet medpropositionens förslag aldrig får utnyttjas rutinmässigt utan måste föregås aven ingående prövning av vilka andra möjligheter som finns att hjälpa den unge.Inte heller får detta slag av åtgärder ses som ett nödvändigt led innan ettbeslut kan fattas om vård enligt lagen. Om vård utom hemmet framstår som denmest adekvata åtgärden för den unge bör nämnden ansöka om vård och inte förloratid på andra åtgärder. Utskottet vill vidare tillägga att införandet av dessa nyaåtgärdsmöjligheter inte får tas till intäkt för minskade ansträngningar attutveckla och fördjupa det sociala arbetet. Behovet av metodutveckling inomsocialtjänsten är oförändrat stort. De mål som anges i 1 § socialtjänstlagenbör självfallet vara vägledande för den fortsatta metodutvecklingen. Med anledning av en motion (m) där åter synpunkter fördesfram liknande de i den aktuella motionen erinrade utskottet i betänkandet SoU1985/86:17 s. 24 om att reglerna i LVU om mellantvånget trädde i kraft den 1juli 1985 och att det därför ännu var för tidigt att avgöra vilken verkan dehaft. Utskottet erinrade vidare om att socialberedningen då slutförtsin allmänna översyn av LVU och fortsatt med en uppföljning av LVM. Regeringensöverväganden med anledning härav borde enligt utskottets mening avvaktas innandet fanns anledning för att överväga några initiativ i frågan. I socialberedningens betänkande Barns behov och föräldrarsrätt (SOU 1986:20) föreslås att reglerna om mellantvång förs över till den avberedningen föreslagna lagen om tvångsomhändertagande av unga (27 § iberedningens lagförslag). I socialberedningens betänkande behandlas även familjensansvar för unga (s. 124-126). En utveckling av arbetet med utsatta familjerbehandlas i betänkandets kap. 7. Skolans roll i detta sammanhang berörs också(s. 191). Som anmärkts ovan har en särskilt tillkalladutredare redovisat en ytterligare översyn av LVU. I sammanhanget kan anmärkas att det i propositionen1986/87:106 föreslås att domstol som dömer till villkorlig dom ellerskyddstillsyn för brott som vållat skada skall kunna ålägga den dömde enskyldighet att biträda med att Motsvarande möjlighet till åläggande föreslås inte vid SoU1986/87:30 överlämnande till vård inom . Statistiska meddelanden från SCB S32 redovisarstatistik beträffande insatser 1985. För det halvårreglerna om mellantvång gällt redovisas insatser enligt 8a§ LVU för 22 barn. Barn- och (Ju 1983:01) har numera(dir. 1986:4) uteslutande en rådgivande uppgift i barn- och ungdomsfrågor avallmän och tvärgående karaktär inom . Delegationens arbete ifråga om bl. a. familjens och skolans roll för att förebygga en ogynnsamutveckling för unga beskrivs i rapporten barn- och ungdomsfrågor1982-1985 (SOU 1985:33). Den i tillsattaarbetsgruppen BUS (Barn -Ungdom - Samordning) redovisade en PM nr 1;Samlad ungdomspolitik överväganden och förslag, där regeringsarbetet medbarn- och ungdomsfrågorna behandlades. I en PM nr 2; Brottsförebyggande rådetsarbetsgrupp för barn och ungdomsfrågor - nuläge samt överväganden och förslag,föreslår arbetsgruppen BUS att BRÅ:s nämnda arbetsgrupp sammanförs med statensungdomsråd. I promemorian lämnas en redovisning av arbetet inom BRÅ:sarbetsgrupp. Där framgår att arbetet inriktats på skolans roll och skett i närasamarbete med . har i PM 164/87 redovisat ettregeringsuppdrag angående åtgärder mot sociala problem, ordningsproblem ochbrottslighet i samband med och allmänna festdagar. Socialstyrelsenredovisar där bl. a. arbetet inom de lokala samarbetsorganen för intensifieratsamarbete mellan socialnämnd, skola och polis (cirkulär 1981:1228) samtskolöverstyrelsens åtgärder mot våld i skolan (s. 67 f.). Socialstyrelsenlämnar flera förslag till bl. a. förbättrat samarbete mellan berörda organ ifrågan. I motion 1986/87:So406 av i (m)hemställs att hos regeringen begär att journalföringsbestämmelser avi princip samma karaktär som inom sjukvården utfärdas i fråga om handläggningenav enskilda fall inom socialvården (yrkande 1). Gällande bestämmelser m. m. 151 § socialtjänstlagen föreskrivs att vad som har kommitfram vid utredning och som har betydelse för ett ärendes avgörande skalltillvaratas på betryggande sätt. I syfte att ge klienten insyn i deanteckningar som görs om honom under pågående vård och behandling gäller vidareenligt 52 § socialtjänstlagen att klienten bör hållas underrättad om dejournalanteckningar eller andra anteckningar som förs om honom. I 60 §socialtjänstlagen finns bestämmelser om gallring av anteckningar och andrauppgifter i personakter. Gallring skall i princip ske efter det att densista anteckningen gjordes i akten (tidpunkten för första gallring har iavvaktan på förslag om vissa undantag från gallringsplikten uppskjutits tillden ). Enligt 15 § förvaltningslagen (1986:223) - vilken ärtillämplig i ett ärende SoU 1986/87:30 hos socialnämnd som innefattarmyndighetsutövning - skall vidare uppgifter som en myndighet får på annat sättän genom en handling och som kan ha betydelse för utgången i ärendet antecknasav myndigheten. Enligt 16§ samma lag har en sökande, klagande eller annan parträtt att ta del av det som tillförts ärendet om detta avser myndighetsutövningmot någon enskild. Enligt 17 § får i sådana fall inte ett ärende avgöras utanatt sökande, klagande eller annan part har underrättats om en uppgift som hartillförts ärendet genom någon annan och han har fått tillfälle att yttra sigöver den. Undantag kan göras främst om avgörandet inte går parten emot, omuppgiften saknar betydelse eller om åtgärderna av annan anledning är uppenbartobehövliga. Kommunallagens (1977:179) allmänna bestämmelser omprotokollföring hos de kommunala nämnderna gäller också för socialnämnden. I socialtjänstpropositionen (1979/80:1) anfördeföredragande statsrådet bl. a. följande (s. 433 f.). De bestämmelser som jag har nämnt nu gällerprotokollföring hos socialnämnd och dokumentation av utredning i ärenden hosnämnden och sådan dokumentationsskyldighet som det gäller särskildaföreskrifter för. Härutöver finns det också en allmän skyldighet att ibehövlig utsträckning dokumentera verksamheten. Sådan skyldighet är dock intereglerad i författning utan anses följa av allmänna förvaltningsrättsligaprinciper. Som socialutredningen har framhållit blir räckvidden och omfattningenav denna oreglerade dokumentationsskyldighet beroende av den typ av verksamhetsom det gäller. Denna oreglerade dokumentationsskyldighet får försocialtjänstens del betydelse för sådan verksamhet som inte direkt kan hänförastill handläggning av ärende. Som exempel på sådan verksamhet kan nämnas löpandekontakter med klienterna, behandlingsarbete och annan kurativ verksamhet. Dokumentation av verksamheten är av flera skäl nödvändig.Som jag har sagt tidigare är det i allmänhet en förutsättning för att denenskilde skall kunna få insyn i ärenden som gäller myndighetsutövning. För atten klient hos skall ha möjlighet att begära rättelse och anföraklagomål är det viktigt att det som har förevarit mellan honom ochsocialtjänsten dokumenterats i behövlig utsträckning. Dokumentationen bör iallmänhet ske i samråd mellan den enskilde och socialarbetaren. För att kommunernas revisorer och statliga tillsynsorgansom JO, JK och länsstyrelserna skall kunna utöva sina uppgifter krävs det attverksamheten dokumenteras i viss utsträckning. En eventuell besvärsprövningförutsätter att det överklagade beslutet och underlaget för detta finnsbevarat. Även för egen del är viss dokumentation nödvändig. Föratt kunna fullgöra sina uppgifter måste socialarbetaren ofta anteckna deuppgifter som klienterna lämnar och som han själv skaffar fram. Vård- ochbehandlingsarbetet förutsätter vanligen kännedom om klientens förhållanden ochtidigare vidtagna åtgärder. Det är särskilt viktigt att det finns tillräckligaanteckningar om detta, när en annan socialarbetare tar över behandlingsarbetet.Som jag har nämnt tidigare är personalomsättningen stor i mångasocialförvaltningar. För att kommunens socialtjänst skall kunna planeras krävsdet vidare en överblick som man endast kan få om det finns tillräcklig dokumentation. har här pekat på arbets- och resursfördelning inom kommunens socialtjänst, budgetering och ekonomisk kontroll, bevakning av författningsstadgade frister, återkravsverksamhet, uppföljning av vidtagna åtgärder, generella bedömningar av åtgärdsbehov, miljömässiga bedöm- 12 ningar m.m. Inte minst viktigt är det vidare att socialnämndens förtroende- SoU1986/87:30 valda ledamöter i stor utsträckning måste falla tillbaka på dendokumentation som finns för att kunna fullgöra sin uppgift att i stort följaoch överblicka nämndens verksamhet. Dokumentation krävs även när sådanverksamhet som det utgår statsbidrag för skall redovisas. Slutligen vill jagframhålla att viss dokumentation är nödvändig för att skallkunna lämna data till socialstatistiken och för att kunna tillgodosesocialforskningens behov. Som jag nämnde finns det regler i KL omprotokollföring hos nämnden. Vidare följer i praktiken en vissdokumentationsskyldighet av om handläggning av ärendenrörande myndighetsutövning. har föreslagit att det i likhetmed vad som gäller nu skall föreskrivas dokumentationsskyldighet inomsocialtjänsten för utredning i ärenden hos nämnden. Det kan diskuteras om dethärutöver krävs generella föreskrifter för dokumentationen inom socialtjänsten.Socialutredningen har övervägt denna fråga och inte funnit anledning föreslåsådana föreskrifter. Som skäl för detta har socialutredningen anfört att detrör sig om dokumentation för olika ändamål och att förhållandena varierarmellan olika kommuner. Utredningen har därför inte funnit det vare sig önskvärteller praktiskt lämpligt att föreslås sådana föreskrifter. Inte hellerremissinstanserna har föreslagit något sådant. Jag delar socialutredningens uppfattning och anser därföratt det inte behövs andra generella föreskrifter om dokumentation inomsocialtjänsten än som har föreslagits i socialtjänstlagstiftningen och somföljer av KL och FL. Här kan vidare nämnas att vid remissbehandlingen avsocialutredningens slutbetänkande (SOU 1977:40) JO ifrågasatte ett uttalande avutredningen att dokumentationen skall begränsas till uppgifter om vilka åtgärdersom har vidtagits och skälen för dessa samt att uppgifter som innefattarsubjektiva värderingar inte får förekomma. Enligt JO:s mening bör dokumentationsskyldigheten rimligenomfatta även uppgifter om åtgärder som övervägts men av olika skäl integenomförts samt om de överväganden som legat bakom dessa bedömningar. Inteheller kan man kräva att subjektiva värderingar inte skall få förekomma. Vissauppgifter är av det slaget att de endast kan lämnas i form av en subjektivvärdering. De behöver för den skull inte vara irrelevanta. Vad som åsyftats ärmåhända att uppgifterna skall vara underbyggda och av betydelse för ärendet ochatt de inte bör innefatta förklenande värdeomdömen om klienten. Generellt börgälla att dokumentation, för att vara godtagbar, måste omfatta alla uppgiftersom är nödvändiga för en rättvisande bedömning såväl av det enskilda ärendetsom av ärendets handläggning. Även med hänsyn till att detyttersta ansvaret för ärendenas handläggning inte åvilar tjänstemännen utan de politiska förtroendemännen är det viktigt att dokumentationen inte görs alltför sparsam. Politikerna måste således ha möjlighet att sätta sig in i enskilda ärendens handläggning och kontrollera i vad mån tjänstemännen följt nämndens riktlinjer och intentioner. Självfallet kan inte nämnden kontrollera alla enskildheter. Det bör emellertid finnas möjlighet att göra stickprovskontroller liksom att undersöka speciella frågor, t. ex. om en viss tjänsteman fått kännedom om att ett barn farit illa och vilka åtgärder som i så fall vidtagits. En sak som nämnden ofta borde ha anledning att fråga sig är om tjänstemännen i tillräcklig omfattning för upp ärenden för beslut i nämnden. Konsekvensen av att en tjänsteman underlåter att 3 färdigställaen utredning och förelägga nämnden förslag till beslut är att SoU 1986/87:30nämnden aldrig får kännedom om ärendet. Om tjänstemännens dokumentation i formav journalanteckningar dessutom är torftig kan allvarliga missförhållanden inomen socialförvaltning undgå att upptäckas. Enligt är det oftaoklart för socialarbetarna när och i vilken omfattning dokumentationsskyldighetföreligger. I socialtjänstpropositionen (s. 402) uttalade föredragandestatsrådet i denna del följande. Jag kan i allt väsentligt instämma i vad JO har anfört.Jag vill. särskilt understryka att det är befogat att ocksåanteckna uppgifter som har subjektiv karaktär förutsatt att de har tillräckligtfaktiskt underlag och har betydelse för utredningen. I rimlig omfattning måstevidare sådana påståenden kunna refereras som har gjorts i en anmälan elleransökan till nämnden, även om de då inte kan bestyrkas. Det är emellertidviktigt att så långt möjligt undvika alla nedsättande omdömen i de anteckningarsom förs. delade det allmänna synsätt pådokumentationen som kommit till uttryck i socialtjänstpropositionen. Utskottetbetonade att onödiga och osakliga uppgifter inte får tillföras akterna (SoU1979/80:44 s. 94). behandlar utförligt handläggning ochdokumentation inom i allmänna råd från styrelsen 1983:5. I motion 1986/87:So406 av i (m)hemställs att som sin mening ger regeringen till känna att möjlighetatt överklaga ett beslut inom socialvården skall bestå även när klagandensedermera bytt bostadsort (yrkande2). Gällande bestämmelser m. m. Vid s. k. förvaltningsbesvär (besvär i fråga om biståndenl. 6 § socialtjänstlagen m. är den saken rör besvärsberättigad ombeslutet gått honom emot. Om den enskilde saknar faktiskt intresse av prövningpå grund av ändrade förhållanden kan besvär i vissa fall på allmännaförvaltningsrättsliga grunder lämnas utan åtgärd. Vid kommunalbesvär (t. ex. besvär angående taxa för socialhemhjälp) gäller kommunallagens regler. Den enskilde är besvärsberättigad omhan är medlem i kommunen, dvs. om han är kyrkobokförd i kommunen, äger fastegendom där eller är taxerad till kommunalskatt där vid överklagandet tillkammarrätten (RÅ 1932 ref. 56). flyttning påverkar inte rätten att föratalan. Det har förekommit rättsfall där det rått tvekan omrättsmedlet är förvaltningsbesvär eller kommunalbesvär. Regeringsrätten berörde frågan bl. a. i två rättsfall från1983 rörande färdtjänst (RÅ 83 2:82). Regeringsrätten uttalade då attfärdtjänst enligt 10 § socialtjänstlagenär en form av social service. Kommunen ställer upp vissa SoU 1986/87:30 regler förbeviljande av denna förmån. Spörsmålet huruvida någon är berättigadtill färdtjänst enligt dessa regler är en kommunalrättslig fråga, som inte kanprövas annat än i den för kommunalbesvär stadgade ordningen. aktuellafallen ansåg regeringsrätten dock att den enskildes framställning till socialnämndom färdtjänst också fick anses avse rätt till bistånd för resor enligt 6 §socialtjänstlagen. Regeringsrätten prövade därefter besvären enligt 6§socialtjänstlagen såsom förvaltningsbesvär. Regeringsrätten prövade 1984 frågan om rätt till bistånd iform av daghemsplats (RÅ 84 2:29 II). Ävendär prövade regeringsrätten den enskildes framställning enligt reglerna förförvaltningsbesvär. Ett av regeringsråden, som var enig med de andra, anfördetill utveckling av sin mening bl. a. följande. Tanken bakom besvärsregeln i 73 § socialtjänstlagen,enligt vilken socialnämnds beslut i fråga om bistånd enligt 6§ samma lagöverklagas genom förvaltningsbesvär till länsrätten, är att, när den enskildehar en verklig rätt till bistånd , han skall ha möjlighet att få denna sin rättprövad av en opartisk domstol (förvaltningsdomstol). Däremot är meningen att iandra fall, då en förmån utgår inom ramen för men en rätt tilldenna ej tillkommer den enskilde, beslutet härom skall kunna angripas endastgenom kommunalbesvär. Enligt 2 § socialtjänstlagen svarar varje kommun försocialtjänsten inom sitt område, och enligt 3 § samma lag liar kommunen detyttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälpde behöver. Regeringsrätten har i ett antal avgöranden konsekventföljt principen om vistelsekommunens ansvar. Omfattningen av detta ansvar diskuteras isocialberedningens betänkande Aktuella socialtjänstfrågor (SOU 1986:19 s.39-69). Beredningen föreslår en viss uppmjukning härav. Beredningen behandlarockså frågan om gränsdragning mellan kommunalbesvär och förvaltningsbesvär samtföreslår en lagändring för att nå en klarare gräns (s. 116-139). Frågan om vistelsekommunens skyldighet behandladesingående i ut-skottsbetänkandena SoU 1983/84:1 s. 10-14 och s. 39 samt SoU1983/84:22 s. 3-6 och s. 23 f. Besvärsreglerna har av utskottet behandlats i bl. a.betänkandet SoU 1985/86:11 s. 25 f. I motion 1986/87:So251 av m:fl. (s)hemställs att begär att regeringen vidtar åtgärder för att stimulera kommunerna att utarbeta lokala program för (yrkande2). Motionärerna hänvi sar bl. a. till de kommunala barnomsorgsplanerna. På liknande sätt skulle enligt motionärernas mening kunna begära av kommunerna att de med utgångspunkt i socialtjänstlagens intentioner formulerar en målsättning 15 för detlokala sociala arbetet på olika nivåer samt utarbetar lokala program i SoU1986/87:30 vilka deredogör för vilka resurser och arbetsmetoder som fordras för Personalen bör ges möjligheter att utveckla sitt arbete genom attfördjupa sina kunskaper, utvärdera sin verksamhet och utveckla arbetsmetoderi överensstämmelse med såväl socialtjänstlagen som de lokalt I socialtjänstpropositionen 1979/80:1 s. 158 anfördeföredragande statsrådet bl. a. följande. Jag instämmer med socialutredningen och fleraremissinstanser i uppfattningen att en väsentlig del av socialtjänstensmedverkan i samhällsplaneringen är den egna verksamhetsplaneringen.Planeringen av den egna sektorn är en av utgångspunkterna för ett deltagande iden mer övergripande planeringen. Det är nödvändigt att göra planeringen mersamlad och målinriktad, att följa upp genomförda planer och att förmedlakunskaper och erfarenheter till beslutsfattarna. Den ger vidare, vilket ocksåvissa remissinstanser har pekat på, ramlagstiftningen ett mer konkret innehåll.Ett politiskt och administrativt ansvar kan därigenom lättare utkrävas. Enlångsiktig verksamhetsplanering av ökar också möjligheternatill gemensam planering med andra organ. De resurser som kommunen hartillsammans med framför allt landstingen kan också komma att utnyttjas bättre.Det gäller exempelvis omsorgerna om äldre och handikappade samt vård ochbehandling av alkohol- och narkotikamissbrukare. I kommunerna har redan nuutvecklats olika former av planering av socialvården. Denna planering kanemellertid vara mer eller mindre väl utvecklad i fråga om olika delar avverksamheten. Verksamhetsplaneringen i dess helhet har också kommit olika långti olika kommuner. En väl utvecklad verksamhetsplanering kommer att få storbetydelse för att utforma . Detta blir fallet både för attfördela resurserna efter de behov som föreligger och för att omdisponeraresurser och ändra verksamhetsinriktning med hänsyn till väntade förändringar ibehovet av olika insatser inom kommunen. Jag vill sålunda starkt understryka att den nuvarandeverksamhetsplaneringen av socialvården bör vidareutvecklas i kommunerna: Bl.a. ramlagen bör kunna göra det lättare för socialnämnden att i planeringen fåen samlad överblick över resurserna och hur dessa med hänsyn till behovenlämpligast bör disponeras. Verksamhetsplaneringen bör beröra samtligasocialtjänstens uppgifter. Med hänsyn till att kommunerna redan i storomfattning har en sådan planering har jag inte funnit det nödvändigt att ta inen särskild bestämmelse om planeringen av i lagstiftningen. På vissa områden inom förekommer oftasärskilda kommunala planer och handlingsprogram, främst - som framgår avmotionen - på barnomsorgsområdet, men även inom äldre- och handikappomsorg samtpå det drogpolitiska området. I fråga om barnomsorgen följer detta av kommunensskyldighet enligt 17 § socialtjänstlagen att svara för en planmässig utbyggnadav förskole- och fritidshemsverksamheten. Även beträffande hem för vård ellerboende finns bestämmelser om plan (23§). I skriftserien redovisar nr 1986:17behandlas ett projekt i SoU 1986/87:30 kommun där det socialaarbetet skett med formulerade mål på skilda nivåer med avseende bl. a. påeffekter för personalen. I motion 1986/87 :So251 av m.fl. (s)hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenangetts om en förstärkning av socialnämndernas roll vid medverkan isamhällsplanering (yrkande2). Motionärerna framhåller att det är angeläget attsocialnämndernas roll stärks vid den kommunala samhällsplaneringen genom attde förutsättningar lagen ger bättre tas till vara. Gällande bestämmelser m. m. 1 5 § socialtjänstlagen anges att skallmedverka i samhällsplaneringen och i samarbete med andra samhällsorgan,organisationer, föreningar och enskilda främja goda miljöer i kommunen. I 7§anges att socialnämndens medverkan skall bygga på nämndens sociala erfarenhetoch särskilt syfta till att påverka utformningen av nya och äldrebostadsområden i kommunen. Nämnden skall också verka för att offentliga lokaleroch allmänna kommunikationer blir lätt tillgängliga för alla. Ett hänsynstagande till sociala synpunkter vidplanläggning stadgas i 2 kap. 1 § (1987:10), PBL, somträder i kraft . I propositionen till PBL (prop. 1985/86:1 s. 112) hänvisastill propositionen (1979/80:1) om i fråga om vad som börinrymmas i en god social miljö. Bostadsministern ställer sig bakom desträvanden som angavs i socialtjänstpropositionen.