bet · GA01KU2 · 1986-12-31 00:00:00 — Såvitt jag förstår innebär det en tillsynes vidare möjlighet än den nuvarande att uppta äldre förhållande tillprövning, och det blir för JO svårare än att för den klagande motiveraatt utredning inte görs. Varje klagande torde anse att det föreligger särskildaskäl att ta upp hans klagomål till prövning. : Att ett ärende anhängiggörs efter det att de påtalade förhållandena inträffat torde i allmänhet visaatt någon större skada inte drabbat anmälaren. Den av utredningen föreslagnalydelsen torde emellertid göra det ganska svårt för JO att avvisa en anmälan omäldre förhållanden utan att bryta mot den generösa attityd JO i allmänhetbrukar intaga till klagomål. Det kan därför ifrågasättas om inte JO bör få,inom ramen för instruktionens allmänna principer, avvisa sådana ärenden med demotiveringar från JO:s sida som JO i det enskilda fallet vill åberopa. Utredningens synpunkter beträffande biträde från JO:s sidaåt enskild med skadesiåndsutredning (bet. 8.3.3) berörs av JK, som i denna del bl.a. anför följande. Det kan övervägas om inte JO i samband med avskrivning enligt tvåårsregeln, då skadeståndsfrågan är ett väsentligt moment i klagomålen, bör överlämna dessa till JK, i varje fall i de situationer därersättningsskyldig het för staten synes kunna aktualiseras. Om det exempelvis gäller anspråk på ersättning på grund av obefogad frihetsinskränkning kan ju sådan ersätt ningsskyldighet relativt lätt konstateras eftersom någon prövning av en eventuell vårdslöshet då inte behöver göras. 1 övrigt finns i linje med vad utredningen anför inte skäl för JO att biträda en enskild med underlag för skadeståndstalan. - I sammanhanget vill jag ta upp ett praktiskt problem rörande samordningen av JO:s och JK;s prövning av klagomål. Det händer inte sällan att JO avslutar sina beslut i klagoärenden med en hänvisning för den klagande att vända sig till JK för prövning av om skadestånd bör utgå från Mångaklagande uppfattar en sådan hänvisning som ett klart KU 1986/87:2ställningstagande att skadeståndsskyldighet i och för sig föreligger och attdet Bilaga 1 för JK endast återstår att bestämma skadeståndets storlek. Medhänsyn emellertid till att JO:s utredning inte tagit sikte på den fråganerfordras ofta för JK:s del kompletterande utredning, exempelvis rörande hurett eventuellt begånget fel förhåller sig till den s.k. standardregeln iskadeståndslagen och till frågan om ett felaktigt beslut har fastställts ihögsta instans. Utredning kan också behöva göras beträffande sambandet mellanfelet och en påstådd skada och beträffande skadans storlek. För att undvikamissförstånd bör JO då klaganden hänvisas till JK på lämpligt sätt erinra omdessa förhållanden. Utredningens rekommendation att JO utnyttjar den inuvarande 18 § JO-instruktionen intagna möjligheten att överlämna klagomål såsnart det är fråga om klagomål som lämpligen kan handläggas av annan myndighet(bet. 8.3.4) tas upp särskilt i några remissyttranden och i allmänhet framförsdärvid inga invändningar mot utredningens ståndpunkt. 1 det följande skallnågra i saken angivna synpunkter redovisas. vid universitetifrågasätter om inte JO även i fortsättningen bör visa återhållsamhet med attöverlämna klagomål. Nämnden fortsätter: Överlämnande av klagomål till annanmyndighet synes nämligen innefatta en viss risk för att JO kan komma att avallmänheten uppfattas mera som en representant för myndigheterna än som ettutanför den egentliga myndighetsorganisationen stående, självständigt organ.Enligt fakultetsnämndens mening kan det för den enskilde vara särskiltvärdefullt, att saken prövas inte av ett organ inom den myndighetsorganisation,där det påstådda felet begåtts, utan av ett sådant auktoritativt organ som JO. anser att det saknas skäl attifrågasätta JO:s praxis beträffande överlämnande av ärende till annanmyndighet. Enligt bedömning går den generösapraxis att behandla klagomål som JO för väl att förena med ett störreutnyttjande än av JO:s möjlighet att överlämna klagomålsärenden tillannan myndighet. Verket påpekar att en avrapporteringsskyldighet kan kopplastill överiäm-nandet när så anses erforderligt. tar i sitt remissvar upputredningens stånd punkt att överlämnandemöjligheten särskilt bör övervägas när en ifrågasatt tjänsteförseelse av en offentlig arbetstagare inte alls eller endast i ringa grad rör någon enskilds intresse och då det därför finns anledning att behandla förseelsen inom ramen för det offentliga arbetsgivar-arbetagarförhållandet (bet. s. 164). Centralstyrelsen anför i denna del följande. Den av utredningen vitsordade synen på som den enskilde medborgarens hjälp med och garant för rättssäkerheten, skulle enligt styrelsens mening, i ett ogynnsamt läge - exempelvis vid en än större ärendetillströmning till JO - kunna uppfattas bli rubbad, om överlämnandemöjligheten kom att utnyttjas 108 flitigareän som är fallet. Inte minst för den klagande skulle en sådan KU 1986/87:2åtgärd - åtminstone psykologiskt - kunna upplevas som om det påtalade Bilaga 1missförhållandet överlämnades för handläggning hos den felande instansen, förvilken den klagandes förtroende då är satt i fråga. Vidare är att anmärka attden klagande kanske inte drabbas direkt enskilt av den ifrågasattatjänsteförseelsen, men att denna genom sin art får konsekvenser för en störregrupp människor; en inte ovanlig konfliktsituation på det kyrkliga området. Utredningens förslag om att JO i vissa fall skall gesmöjlighet att överlämna klagomål mot advokat till tasupp särskilt i remissvaren från , , i Kopparbergslän. rättshjälpsnämnden i och . Förslaget tillstyrks avdessa remissinstanser med undantag för JK (se nedan). Hovrätten anser dock attdet av lagtexten (23 § andra stycket förslaget till lag med instruktion förjustitieombudsmannen) klart bör framgå att klagomålen i sådant fall skall avseadvokat som står under JO:s tillsyn i den fråga som klagomålen avser (t.ex.advokat som fattat beslut om rättshjälp). () erinrar i sitt remissvarom att verket i sitt yttrande över tjänsteansvarskommitténs betänkande (Ds Ju1983:7) Tjänsteansvar i offentlig verksamhet pekade på det förhållandet att enadvokat på en allmän advokatbyrå är underkastad ansvar både i bestämmelserna irättegångsbalken och i lagen om offentlig anställning. Om JO-utredningensförslag genomförs innebär det en förbättring av förhållandet. Enligt DV ärdock problemet därmed inte helt undanröjt. JK ställer sig tveksam till förslaget och anför bl.a.följande. Den föreslagna lagtexten (23 § andra stycket) innehåller inte såsommotiven synes förutsätta (s. 165) en otvetydig inskränkning till sådanaadvokater eller försummelser som i och för sig faller under JO:s tillsyn. Avprincipiella skäl bör klargöras att klagomål mot advokat som inte avser gärningunder JO:s tillsynsområde bör avvisas. Jag är också tveksam till den befogenhetatt överlämna klagomål till samfundet som föreslås för JO:s del. Med hänsyntill de särskilda befogenheter JK har enligt och enligtsamfundets stadgar kan det lätt skapa oklarhet rörande förfarandet om JO fårvissa uppgifter inom detta, som inte sammanfaller med JK:s. Härtill kommer deolägenheter som kan ligga i att JK tydligen inte avses få samma befogenhet somJO att utanför regleringen i eller i samfundets stadgaröverlämna klagomål mot advokat till samfundet. tar i sitt yttrande upp den under 8.3.4 (s. 164)berörda frågan om överlämnande till allmän åklagare av ärende om brott itjänsten när det brott tjänstemannen kan misstänkas för kan bedömas som allmäntbrott. anför i saken följande. I vissa fall är en dylik handläggningändamålsenlig medan det i andra fall leder till en olycklig uppdelning avutredningen. Det förekommer inte så sällan att t.ex. en anmälan mot en polismaninnefattar såväl anmälan om allmänt brott som anmälan om annat brott itjänsten. Ett överlämnande av det allmänna brottet får till följd attmisstanken om annat brott i tjänsten eller frågan om disciplinärt ansvar fårvila i avbidan på förundersökningen, vilket kan leda till att eventuellpreskription inträder. Anmälan ombrott inkommer ofta efter händelsen, varför tidsfristen KU 1986/87:2för utredning om åtal eller om disciplinansvar blir mycket kort. villBilaga 1 för övrigt framhålla att fråga om ansvar för felaktigheter vidtaxeringsförfarandet sällan kan utkrävas, då det för att avgöra huruvidaförfång förekommit krävs att taxeringen slutligen bestämts. Enligt bör det ankomma på justitieombudsmannen att fritt avgöra i vilka fallöverlämnande till allmän åklagare skall ske. 5.4 Beslutens utformning m.m. Utredningens överväganden beträffande beslutens utformning(bet. 8.3.5) berörs i nedan angivna remissvar. (Vissa ytterligareremissynpunkter på beslutens utformning återges i remissammanställningen underavsnitt 10.1 /Löpande publicering, ämbetsberättelsen/.) anser att gällande praxis medväl utformade beslut som ges utförliga skäl är av godo. Därigenom vinns hosuppdragsgivaren, och allmänheten en förståelse för och kontroll avJO:s resonemang. i : Utredningen berör i betänkandetäven möjligheten att ge avkall på grundligheten vid avfattandet av JO:sbeslut. Härigenom skulle det bl.a. vara möjligt att något minskahandläggningstiderna för klagoärenden. anser inte att detfinns skäl att efterge det krav på noggrannhet och analys av händelseförloppm.m. Det är på grund av den höga kvalitetenpå besluten som JO:s auktoritet grundats och som gjort att besluten används ipolisutbildningen på lokal, regional och central nivå. i ansluter sig till utredningensuppfattning att det vore önskvärt att besluten i någon månbegränsas genom att den s.k. recitdelen förkortas. Nämnden ansluter sig vidaretill påpekandet i betänkandet att det är JO:s bedömning och inte så mycket debakomliggande saksammanhangen som är av intresse. , som instämmer i utredningensrekommendation att det, i varje fall i mindre komplicerade ärenden, kan vara enfördel att begränsa den s.k. reciten, anför i saken vidare följande. Enligtsamfundets erfarenheter har svenska domstolar och myndigheter ibland enbenägenhet att onödigt detaljerat redovisa bl.a. ostridiga fakta medan det somintresserar parter och ombud, nämligen de egentliga skälen för domen ellerbeslutet får en alltför kortfattad behandling. Undantagna från denna svaghet ärdock några specialdomstolar, exempelvis arbetsdomstolen och ,vilka tillämpar en mera "resonerande" metod att skriva domskäl. Ensådan metod borde vara särskilt lämplig för JO:s beslut. Utredningens farhågoratt "ett sådant skrivsätt stundom kan vara lika arbetskrävande som en merautförlig framställning" borde ej äga någon giltighet för en såkvalificerad myndighet som JO. Vapenfrinämndensordförande: När jag första gången trädde i tjänst KU 1986/87:2 hos JO(som föredragande) förekom det inte att beslut skrevs med recit i Bilaga 1andra fall än då beslutet avsågs bli återgivet i ämbetsberättelsen. Under1950-talet började besluten, åtminstone de flesta, att skrivas med recit ochbesluten blev med tiden längre och längre, inte så sällan så långa att de intekunde tas in i ämbetsberättelsen utan föregående nedkortning. Utvecklingenmåste anses olycklig, inte minst ur kostnadssynpunkt. Jag instämmer därför ivad utredningen säger om att recitdelen bör kortas av. Under förevarande avsnitt bör vidare redovisas en iremissvaret från länsrätten i (ordföranden) upptagen frågagällande lydelsen av en av under avsnitt 8.3.5. (s. 165 f.)föreslagen bestämmelse (se nedan). I remissvaret anför länsrättens ordförande isaken följande. Utredningen föreslår i 28 § en bestämmelse om att, om JO intebeslutar annat, ärende skall avgöras efter föredragning. Jag har redan i mittyttrande över föregående JO-utrednings förslag framhållit det oegentliga i ensådan formulering. Uttrycket "ärende avgörs efter föredragning"betyder i en svensk författning att ärendet skall avgöras av en tjänsteman sombeslutande och en tjänsteman som föredragande, alltså av ett tvåmanskollegium,och att föredraganden skall vara skyldig att anmäla skiljaktig mening om hanhar en annan mening än beslutanden om hur ärendet bör avgöras. 1 en lag medinstruktion för JO kan en sådan ordning inte föreskrivas. En föredragande hosJO kan lika litet som en föredragande hos en domstol, som inte tillika ärledamot, ha rätt att anföra någon skiljaktig mening eller eljest uppträda medanspråk på respekt för sin mening. Föredragning får en annan innebörd hos JO änhos en förvaltningsmyndighet. Man bör därför undvika den i svensk förvaltningsedan mera än inarbetade formuleringen "ärende avgörs efterföredragning", vilken har en mycket specifik juridisk innebörd. Enföredragning för JO blir inte av den särskilda betydelse för rättssäkerhetensom en föredragning hos en förvaltningsmyndighet. Jag föreslår därför att enomformulering sker och att det i 28 § skrivs att ärenden, som skall avgöras avJO, föredras av tjänsteman vid utredningsavdelning eller av särskilt utseddföredragande, om JO ej beslutar annat. JO:s sanktionsbehov (bet. 6.1 Synpunkter ämbetsansvarsreform m.m. Några av de remissinstanser, som yttrat sig överförevarande avsnitt av betänkandet, framlägger i samband härmed bl.a. olikasynpunkter på /97J års ämbetsansvarsreform. I det följande återges dessa, Försäkringsöverdomstolen (presidenten): JO:s ställning harså till vida försvagats som avskaffandet av tjänstefelsbrottet inneburit ett minskat utrymme för åtal. Jag delar emellertid utredningens uppfattning att vad som är straffvårt eller ej inte kan avgöras utifrån syftet att tillgodose JO:s sanktionsbehov eller att eljest stärka JO:s auktoritet. Jag kan inte heller se något skäl för att den reform av ämbetsansvaret som innebar avskaffandet av 111 tjänstefelsom ett självständigt brott på nytt omprövas. Den kritik som riktats KU1986/87:2 mot reformen från olika håll och soir också skymtar fram i ettsärskilt Bilaga 1 yttrande i utredningen kan jag inte riktigt förstå. Jag serdet som mycket viktigare att resurser satsas på att begångna fel blir snabbtoch korrekt tillrättadeän påatt sätta fast felande tjänstemän med straffistället för som med disciplinpåföljd. Ombudsmän världen över fullgör sinauppgifter framgångsrikt utan att ha möjlighet att åtala. Det vore egendomligtom inte skulle kunna göra detsamma. Desto mer som vissa möjligheteralltjämt föreligger att väcka åtal i grövre fall. Kammarrätten i framhåller att den i skildasammanhang, bl.a. i yttrande över kommissionens mot ekonomisk brottslighetdelbetänkande (SOU 1983:36) Effektivare företagsrevision, uttalat att det harvisat sig vara olyckligt att ämbetsansvarsreformen genomfördes. Kammarrättenanför i sitt remissvar i denna del vidare bl.a. följande. Hur företrädarna fördet allmänna agerar är inte ett spörsmålendast för arbetsmarknadens parter utanär ytterst och i första hand en fråga av statsrättslig natur. Den berör ocksåden enskilda människan nära. De offentliganställda - i likaväl somstatlig tjänst - företräder, var och en på sin nivå, det allmänna med allt vaddet innebär av maktbefogenheter och maktmedel. 1 och med att det gamla ansvaretför tjänstefel avskaffades uppkom risk för att den enskilda tjänstemannenförlorar medvetenheten om att han inte endast utgör en kugge imyndighetsmaskineriet och att därmed hans personliga ansvarskänsla urholkas.Det låg i nu angivna hänseenden något positivt för de offentliganställda medden gamla ordningen. Betydelsen av den enskilda tjänstemannens arbete komsålunda mer i förgrunden, något som säkerligen ökade såväl motivationen somnoggrannheten i tjänsteutövningen. Utvecklingen har också visat att dedisciplinåtgärder, som sattes i stället för straffansvaret, tillgrips i ytterstbegränsad utsträckning av den myndighet där tjänstemannen är anställd.Ingenting talar för att denna utveckling kommer att brytas. Eftersom antaletfel och försummelser inte kan antas ha minskat, innebär utvecklingen endast atttjänstemännens ansvar för de egna åtgärderna tunnas ut på bekostnad av den somdrabbas. - Kammarrätten anför på annat håll i sitt remissvar vidare följande.Frågan om återinförande av det ämbetsansvar som gällde är en såviktig rättssäkerhetsfråga att den inte bör få viftas bort vare sig genom attläggas på en ny långsiktig utredning eller på annat sätt. Den ändring i 20 kap.1 § som tjänsteansvarskommittén har föreslagit (jfr bet. s. 127)är härvid inte tillräcklig. Detta gäller självfallet ännu mindre den analys avbegreppet myndighetsutövning som kommittén har lagt fram (jfr bet. s. 184).Frågan bör tas upp och i hela sin vidd lösas i förevarande sammanhang. Härförtalar också att en ändring måste starkt återverka på JOs arbetssätt och helafilosofin kring ämbetet. i : Enligt länsstyrelsensmening är det nuvarande systemet för att beivra brott och förseelser i tjänsten behäftat med åtskilliga brister. Den s. k. ämbetsansvarsreformen var nödvändig men reformen gick delvis för långt. - Bristerna är särskilt framträdande när det gäller disciplinansvaret. Hur en tjänsteman fullgör sina åligganden är - i flertalet fall - inte en fråga som angår bara tjänstemannen och hans 112 arbetsgivare.Den berör i regel framför allt tredje man, den rättssökande KU 1986/87:2allmänheten. Därför är det en stor brist att sanktionssystemet överlämnats åtBilaga 1 de avtalsslutande parterna. Visserligen har man på några områdenavtalat om hur sanktionssystemet skall vara utformat men på vissa områden tordeavtal fortfarande saknas, dvs. sanktionsmöjligheten saknas då helt, och inomt.ex. det kommunala området är systemet mycket otillfredsställande utformat. Medborgarrättsrörelsen (MRR) konstaterar i sittremissyttrande att det vanliga tjänstefelets avskaffande radikalt minskadeförutsättningarna för att beivra begångna fel av enskilda tjänstemän och attJO-institutionen härvidlag måste anpassas till det rådande rättsläget. EnligtMRR vore det betydelsefullt att få till stånd en skärpning av ansvaret för deoffentligt anställda. Dessa utövar en stor och långtgående makt över deenskilda. Ett häremot svarande ansvar bör enligt MRR åvila envar som individuelltutövar den offentliga makten, varvid skillnad inte bör göras mellan statligtoch kommunalt anställda. - MRR anför i fråga om JO:s roll i det disciplinäraförfarandet vidare bl.a. följande. Den offentliga anställningen uppfattas somett civilrättsligt partsförhållande, i vilket myndigheten som arbetsgivare ståremot den enskilde arbetstagaren eller i många fall den personalorganisation somden aktuelle tjänstemannen tillhör. I ett så utformat system finns föga utrymmeför JO, som i en sådan privaträttslig tvist mellan två parter somdisciplinärendet utgör, måste gå in på arbetsgivarsidan. JO spelar en isammanhanget artfrämmande roll. JO företräder ju det offentliga intresset avatt medborgarna haren god och väl fungerande förvaltningoch passar inte in i partsrollensom arbetsgivare. JO har i verkligheten inte heller kommit att uppträda idisciplinära förfaranden annat än rent undantagsvis. anser att det mot bakgrund av 1975års ämbetsansvarsreform bör övervägas att ge JO andra möjligheter att få tillstånd rättslig prövning av myndigheters och tjänstemäns avgöranden ochhandlande i övrigt som har med offentlighetsprincipen att göra. RÅ: Beträffande JO:s sanktionsbefogenheter vill jagsärskilt understryka vad utredningen anfört därom att vad som skall varastraffvärt eller ej inte skall avgöras utifrån syftet att tillgodose JO:s behovav sanktioner eller att stärka JO:s auktoritet. Här måste givetvis allmännastraffrättsliga och kriminalpolitiska överväganden bli utslagsgivande. I promemorian av chefsjuristen hos statens järnvägarerinras om att det ofta framhållits att en effektivering av JO-funktionen intekan uppnås endast genom förändringar på JO:s egen nivå utan att därjämte krävsatt det allmännas tjänstemän är underkastade ett ansvar som JO kan finnameningsfullt att utkräva. I promemorian anges vidare bl.a. följande.Ämbetsansvarsreformen var från den synpunkten olycklig och torde, som betonatsfrån flera håll, ha en avsevärd del i den utveckling mot minskad auktoritet somämbetet påstås ha undergått. SJ har för sin del vid upprepade tillfällenremissvägen betonat angelägenheten av att det allmänna straffrättsligatjänstefelsansvaret återinförs i någon form. 8 1986/87. Sverigesadvokatsamfund anger att vida kretsar, såväl bland lekmän som KU 1986/87:2bland jurister, omfattar åsikten att ämbetsansvarsreformen var ett misstagBilaga 1 och att JO:s möjligheter att ingripa mot försumliga ämbetsmän på grundav reformen reducerats på ett för allmänheten otillfredsställande sätt. Enligtadvokatsamfundet är en utvidgning av straffansvaret befogad. Samfundet förordaratt frågan om straffbarhetens omfattning vid fel i myndighetsutövning tas upp. Enligt vapenfrinämnden (ordföranden) borde den i denallmänna debatten framförda kritiken mot JO för att JO åtalar alltför sällan -i mån den över huvud taget har fog - riktas, inte mot JO utan mot utformningenav 20 kap. , särskilt dess 1 §. 1 yttrandet anförs i saken vidareföljande. Utan en lagbestämmelse som gör en gärning straffbar kan ju åtalrimligtvis inte väckas. Det bör för övrigt, såsom också utredningen gjort,noteras att inte heller JK eller de allmänna åklagarna väcker åtal förämbetsbrott i någon nämnvärd utsträckning. ordförande anförvidare bl.a. följande. Den omreglering av ämbetsansvaret som gjordes 1975 ochsom ledde till antagande av den nämnda paragrafen och till slopandet avbegreppet tjänstefel bär nog skulden till mycket av det missnöje som nuventileras i massmedia. Utredningen har framhållit, att vad som är straffbarteller inte ej kan avgöras utifrån syftet att tillgodose JO:s sanktionsbehoveller att eljest stärka JO:s auktoritet. Vad som bör anses straffvärt måsteenligt utredningen ses ur ett vidare perspektiv som föll utanför dess uppdrag.Jag kan väsentligen instämma i vad utredningen sålunda och i övrigt anfört isaken. För egen del skulle jag dock hälsa en viss, försiktig utvidgning avämbetsansvaret med tillfredsställelse. Enligt förändrades JO-ämbetetsställning i princip vid det allmänna ämbetsansvarets avskaffande fr.o.m. 1976.Förbundet anger vidare följande: I och med att JO:s möjligheter att åtalafelande tjänstemän i stort sett upphörde, kom ämbetets huvudsakliga medel attfullgöra sin granskningsuppgift att bli att göra uttalanden. Dessa har ingenegentlig rättsverkan utan förutsätts skola verka genom sin övertygande kraft. -Enligt Företagareförbundets mening är den övervakning som skergenom inte tillfredsställande från medborgarnas synpunkt. Vi menaratt JO i sin verksamhet inte tar hänsyn till medborgarnas behov avrättssäkerhet i tillräcklig grad. - Förbundet anser att en ny utredning börtillsättas som noggrant prövar JO:s ställning efter ämbetsansvarets avskaffandeoch lägger fram förslag till nya hjälpmedel som bör sättas i JO:s händer. Frågan omJO:s uttalanden minskal iauktoritet tas upp i några av remissyttrandena. I det följande redovisas vissaav de framförda synpunkterna i frågan. Försäkringsöverdomstolen (presidenten): Det har i denallmänna debatten då och då gjorts gällande att JO:s ställning försvagats. Så till vida är denna uppfattning riktig som avskaffandet av tjänstefelsbrottet inneburit ett minskat utrymme för JO att väcka åtal. Även om JO utnyttjade denna möjlighet i liten omfattning, kan frånvaron av sanktionsmöjligheten 114 sägas inågon mån ha avväpnat JO och gjort honom ofarligare i tjänstemän- KU 1986/87:2nens ögon. En ur psykologisk synpunkt negativ effekt kan inte helt uteslutas.Bilaga 1 JO har å andra sidan i modern tid framför allt verkat genom sinaerinringar och sina uttalanden i övrigt. Tyngdpunkten i hans arbete har alltsålegat här och hans betydelse som rättssäkerhetsgarant har knutits till dennaverksamhet. Ingenting har framkommit som visar att JO:s ställning i det härsammanhanget har försämrats. - Den fördjupade folkbildningen, som är en följdav de senaste decenniernas satsning på en bättre och bredare skolundervisning,har medfört att allmänheten har lättare att ifrågasätta myndigheternasbeslut och är mindre benägna att böja sig för auktoriteter.