prot · G90931 · 1985-12-31 00:00:00 — blev vanliga hederliga arbetare vidSAAB-Scania i dömda i arbetsdomstolen, trots att de bara skulle försökaförhandla lokalt med en oresonlig arbetsköpare. Vi blir beskyllda för att vilja skapa anarki, som påståsbli följden om fredsplikten upphävdes. Jag tror i stället att med strejkrättföljer ett ansvar för de fackliga organisationerna, ett riktigt ansvar. Detblir bättre avtal och också möjlighet att upprätthålla de förutsättningar somgällde när avtalet ingicks. Som det nu är, kan ingångna avtal inom en veckaförändras av motparten, och de anställda är klavbundna av strejkförbudet. Jaglitar helt på att de arbetande och deras fackliga organisationer kanupprätthålla ordningen i arbetslivet, med andra ord att där finns ensjälvbevarelsedrift. Jag kan säga till att här i kammaren är vpkensamt, men erfarenheten visar attfredspliktsbestämmelserna är alldeles felaktiga och att många arbetare harvarit tvungna att slåss mot dem. De borgerliga, framför allt ,liksom SAF vill skärpa skadestånden genom att räkna upp dem till 1928 årspenningvärde. En annan viktig sak är naturligtvis att utskottet inte ensvill beröra frågan om tekniken och teknikutvecklingen utan avfärdar den med attdet räcker med nuvarande MBL. Med detta, herr talman, yrkar jag bifall till samtiigavpk-reservationer, och jag gör det utifrån förvissningen att inom ensnar framtid skall tvingas att ändra arbetsrättslagstiftningen. Det kommer att brytas mot lagen så som har skett . Lagensvarar inte mot verkligheten. Det är kanske nu samma läge som 1928, när enledande socialdemokrat i citerade en fransk revolutionär och sade;"I stiften denna lag. Vi svära att aldrig lyda den." Jag tror attmånga arbetare känner just på det sättet. ; Vpk;s krav om demokratiska rättigheter påarbetsplatserna förändrar inte i sig arbetslivet men kan vara en möjlighet attförändra dagens djupt orättvisa arbetslivsförhållanden. Jag yrkar alltså bifall till reservation 2 om enutvärdering av MBL, reservation 4 om regionala förtroendemän, reservationerna8, 9 och 10 om fredspliktsbestämmelserna, reservation 12 om rätt till politiskverksamhet. 1985/86:31 reservation 13 om facklig maktöver tekniken och reservation 17 om stöd till fackligaktivitet i multinationella företag. 6 (): har att behandla tvåbetänkanden från arbetsmarknadsutskottet som båda berör arbetsrättens område.Betänkandena gäller medbestämmandelagen och lagen om anställningsskydd, ochäven om de är två skilda lagar har de mycket gemensamt. Båda berör tryggheten iarbetet och det inflytande som krävs för att den trygghet som är möjlig i ettföränderligt näringsliv skall kunna uppnås. I betänkandet om MBL behandlas förutom en rad motionerfrån allmänna motionstiden också regeringens skrivelse 1984/85:155 omgränsdragningen mellan MBL och tryckfrihetsförordningen. Skrivelsen är baseradpå en utredning, och regeringens slutsats är den att utredningen visat att medden kartläggning som gjorts och med det utvecklingsavtal som har träffatsmellan parterna på området föreligger inte nu några skäl till ändringar ilagstiftningen. Utskottet har inga erinringar mot den bedömningen. Därefter skall jag i någon mån kommenterade reservationersom fogats till betänkandet. I reservation 1 följer upp sin motion i kravetpå en allmän översyn av den arbetsrättsliga lagstiftningen. I motivtexten såväl i motionen som i reservationen finnsett sammandrag av alla de negationer som brukar tillgripa mot dengällande lagstiftningen. Fackens styrka framställs som ett hot mot demokratin,fackens påstådda storebrorsroll visavi sina egna medlemmar, och särskiltanställda i småföretag, leder fram till den inkonsekventa slutsatsen att om enfacklig medlemskår bygger en stark facklig organisation - vilket i värt landför övrigt aren tvingande nödvändighet, om man skall klara medlemsbevakningenmot några av världens starkaste arbetsgivarorganisationer - försvagas härigenomde enskilda medlemmarnas ställning. Påståendet att facken har ett avgörande inflytande på denpolitiska utvecklingen oavsett den parlamentariska majoritetens sammansättning,vilket också har framförts från talarstolen , är i bästa fall ett försökatt skylla de misslyckade borgerliga regeringsåren på fackföreningsrörelsen,men jag tror att det dess värre är allvarligare än så. Den logiska slutsats man kan dra, om påståendet vinnertilltro, blir ytterst att facken har att hålla tyst och vara neutrala i frågorsom beslutas av oss politiker i den här församlingen - beslut som i hög gradkan beröra de fackliga organisationernas medlemmar. Jag tror att i moderaternasdrömvärld sitter facken tysta när politikerna river upp exempelvislagstiftningen inom arbetsrättens område. I konkreta förslag innebär detta att man vill försämra defackliga organisationernas möjligheter att företräda sina medlemmar iexempelvis mindre företag och i stället med hjälp av försämringar i lagen omanställningsskydd ge arbetsgivarna större möjligheter att själva välja ochbestämma i turordningen vid uppsägningar, större möjligheter att avskeda ochutökad rätt till provanställningar. Det är exempel på åtgärder som framhållssom befrämjande för att upphäva tröghet och inlåsningseffekter på arbetsmark- Ochdet är väl möjligt att en del yngre, friska, starka och välutbildade skulle fäen bättre arbetsmarknad, om arbetsgivarna fick det lättare att görasig av med äldre och utslitna anställda med föråldrade kunskaper. Men hur man därifrån kan komma fram till slutsatsen, attsådana förändringar i lagstiftningen skulle kunna ge ett ökat engagemang ochdeltagande från de anställdas sida i nödvändiga omställningar och anpassningari den fortlöpande omvandlingen inom näringslivet och de enskilda företagen ärobegripligt. Det är ju precis tvärtom. Det finns undersökningar somtydligt visar att vi i vårt land har en lojalitet bland de anställda gentemotföretagen som hävdar sig mycket väl vid en internationell jämförelse. Deslutsatser som dragits pekar också entydigt på att vår trygghetslagstiftning,med de avtal mellan parterna som utvecklar innehållet, ger de anställda dengrundläggande trygghet som möjliggör just sådana engagemang och framgångsriktunderlättar nödvändiga förändringar ute i företagen. Det senaste vittnesmålet i den riktningen fick vi i TV förnågon vecka sedan av en av näringslivets idoler, men jag skall inte tillgripahonom i debatten. Jag tror att mina egna erfarenheter räcker gott och att varoch en, som tar del av motionsyrkanden och använder litet kreativfantasi, måste komma till ungefär samma slutsatser. Med detanförda, herr talman, yrkar jag avslag på reservation 1. Reservation 5 från samtliga borgerliga partier gäller denfackliga vetorätten vid entreprenader. Frågan har behandlats utförligt ibetänkandet mot bakgrund av den skrivelse näringsombudsmannen tillställtregeringen och det regeringsbeslut som detta har föranlett. Det konstateras iregeringsbeslutet att de förhållanden som påtalats i huvudsak hade sin grund,inte i medbestämmandelagen, utan i tillämpningen av ett avtal träffat mellanSvenska elektrikerförbundet och . Jag vill emellertid kraftigt understryka mina egnaerfarenheter när det gäller dessa frågor, som jag inte tycker är obetydliga ioch för sig, och erfarenheter av den s. k. gråfirmeverksamheten. Den varutbredd på varven och smittade av sig på andra områden och branscher, och detgick inte att komma till rätta med den förrän den nu gällande lagstiftningentillkom. Mänga års försök, som jag själv deltog i, att iöverläggningar mellan parterna skapa regler gav aldrig det eftersträvaderesultatet. Jag tror inte ens att arbetsgivarna själva var nöjda medresultatet. Först när lagen kom till gavs den grund som krävdes för attreglerna i det dagliga upphandlandet skulle tas på allvar. I reservation 6 och 7 behandlas blockadrätten, där deborgerliga till viss del enats om att kräva särskilda regler för småföretag.Det är ett yrkande som återkommande behandlats i utskott och i riksdag medkända ställningstaganden. Till det kan väl bara läggas att den pågåendekonfliktutredningen ser över även frågan om blockader. I reservation 11 begärs en utredning om skadestånden i denarbetsrättsliga lagstiftningen, där reservanterna återigen kräver särskildalagar för mindre företag. De avvisas med samma skäl som tidigare, då vi anseratt spelreglerna på arbetsmarknaden bör gälla lika för alla. Det kan inte varatill gagn för småföretagen att ha en lagstiftning som ställer de anställda ismåföretagen i ett sämreläge rent allmänt sett, något som skulle bli fallet enligt de borgerligayrkandena om småföretagen. I reservation 14 tas upp frågan om medbestämmandelag ikommuner och landsting- en gammal bekant. Det skulle väl vara ganskasensationellt om något annat beslut i den frågan nu skulle tas efter riksdagensbeslut tidigare om de anställdas närvarorätt vid nämnder ochstyrelsesammanträden i kommuner. Beträffande inlägg kanjag bara konstatera att den fråga han tar upp tidigare behandlats här iriksdagen efter det brev som och sände tillregeringen. Där har vi från utskottets sida tidigare instämt i att det börankomma på parterna att i avtal försöka komma till rätta med de problem somkommuner och landsting kan ha. Man måste försöka pröva den vägen i alltväsentligt innan man gör ändringar i den gällande lagstiftningen. En annan lika välbekant fråga för handlar om dennegativa föreningsrätten, och den tas upp i reservation 15 från ochfolkpartiet. Jag vill bara påvisa att reservationen, och de inlägg som gjortshär i denna fråga, innehåller ett klart oriktigt påstående, då det sägsatt det genom bristfällig lagstiftning skulle vara möjligt att vägra en enskildmedlem utträde ur en facklig organisation. Tolkning av den gällandelagstiftningen har gjorts. Arbetsdomstolen har prövat frågan och slagit fastatt rätten finns, oavsett om den fackliga organisationens stadgar innehållernågra bestämmelser därom eller inte. Det behövs därför inte något ytterligareställningstagande i denna fråga. 1 motion 1460 har m. fl. krävt införandet aven organisation med regionala fackliga förtroendemän, till en början inom enkostnadsram på 50 milj. kr. som föreslås finansieras över arbetsgivaravgifter. Förslaget framfördes ursprungligen i nyaarbetsrättskommitténs betänkande, och i samband därmed skulle det också krävasändringar i förtroende-mannalagen för att man skulle säkra tillträdesrättentill de företag som dessa förtroendemän hade att sköta den fackligaverksamheten på. När det gäller tillträdesrätten utgår utskottet från attden frågan prövas i det fortlöpande översynsarbetet som pågår inomdepartementet på det arbetsrättsliga området, och utskottet vill inte nu taställning till förslaget om införande av en organisation med regionala fackligaförtroendemän, då den frågan har sådana statsfinansiella aspekter att den måsteprövas i ett vidare sammanhang. Vpk har i reservation 4 yrkat på en snabb och omfattandeutbyggnad av en organisation av regionala fackliga förtroendemän. Jag yrkaravslag på den reservationen. Slutligen, herr talman, finns det ett antal andrareservationer från vpk. 1 huvudsak är dessa yrkanden och påståenden kända sedantidigare. har från talarstolen utvecklat dessareservationer vidare. Vpk anser att medbestämmandelagen inte har gett deanställda tillräckligt inflytande utan bara är en grund för klassamarbete. Vpk kräver slopande av alla strejkskadestånd, alternativtatt en absolut gräns sätts till . och att ingen någonsin skall kunnaavskedas för deltagande i vilda strejker. Vpk kräverlagstiftning om rätt till politisk verksamhet på arbetsplatserna. vilketnågot förvånat mig, dä jag aldrig har upplevt att vpk-are på grund av brist pålagstiftning har känt sig hindrade till agitation ute på våra arbetsplatser. Vpk kräver facklig vetorätt vid teknikutvecklingen iföretagen, och man vill ha en lagstiftning som tryggar de fackligaorganisationernas rätt till facklig verksamhet i multinationella företag. Visst kan man till viss del känna sympati för vpk;s krav.Men som helhet är vpk-reservanternas ståndpunkter välkända, och de ingår i ensyn på hur det är möjligt att ingripa i maktrelationerna i arbetslivet där detytterst handlar om att ge de anställda inte inflytande och medbestämmande utanen en mer absolut beslutsrätt över förhållanden som avgörs iförhandlingar mellan parterna och där det, , inte skall stickasunder stol med, vilket är klart för alla och envar, att där parterna inte kankomma överens är det ytterst företagsledningarna som i många frågor måste fattade avgörande besluten. Jag kan inte se annat än att detta med nuvarandelagstiftning för exempelvis aktiebolag och ekonomiska föreningar är enofrånkomlig slutpunkt, och det är bl. a. därför som vpk:s kravpådet härområdet hör hemma i ett helt annat system. Därför yrkar jag.avslag även pådessa reservationer från vpk. Jag har inte kommenterat alla reservationersom är fogade till betänkandet av det skälet att de, som framgår av utskottetsbetänkande, behandlats så tidigare att de kan anses som välbekantaför eller att de får anses kommenterade av vad jag i övrigt haranfört. Detta gäller särskilt och vpk:s syn på medbestämmandet. Med det anförda yrkar jag bifall till hemställan iutskottets betänkande och avslag på alla reservationer som är fogade tillbetänkandet. 7SONJA REMBO (m): ser inte farorna för enkorporativistisk utveckling i . Den synen delar han med många andrasocialdemokratiska företrädare. Jag skall citera från den bok som och gav ut . De säger följande isamband med den solidariska lönepolitiken: "Den är en väsentlig beståndsdel av arbetarrörelsensjämlikhetsideologi. Den bärs upp av en stark och välorganiseradfackföreningsrörelse som syftar längre än traditionella fackliga organisationer,vilka företräder gruppintressen och därtill ofta starka gruppers intressen.Den solidariska lönepolitiken hämtar sin stora moraliska kraft ur sinövergripande målsättning. Genom att den underkänner kapitalets lönsamhet somkriterium för lönesättningen och vill ersätta det med en värdering av detmänskliga arbetet utgör den en utmaning mot den kapitalistiskamarknadsekonomins grunder. Den solidariska lönepolitiken förstärkervisserligen det kapitalistiska systemets inneboende tendenser till strukturellaförändringar genom utslagning av svaga företag och ökad kapitalackumulationinom starka företag, och därmed till koncentration till allt större enheter.Just därför kan garantier för den fulla sysselsättningen bara infrias med hjälpav en aktiv arbetsmarknadspolitik. Prot.1985/86:31 som utvecklas till en selektiv industripolitik, och enkollektivisering av 20november 1985 kapitalbildningen, som löser en del avdilemmat mellan den solidariska lönepolitiken och den allt starkarekoncentrationen av ägandet till storföretagen. På väg till den solidariska lönepolitikens utopiska mål,den 'rationella' lönestrukturen, förändras samhället i socialistiskriktning." Det är precis dessa tankar som ligger till grund förSAMAK-rapporten, som jag vill kalla det yttersta beviset på socialdemokratinsoch fackföreningsrörelsens ambitioner att förändra i riktning motsocialistisk korpora-tivism. De här farorna har också upptäckts av andrasocialdemokrater som är mer insiktsfulla än , säger t,ex,; "Även i ett litet land som finns tendenseratt göra kollektivismen till en kommandobrygga över huvudet på individen. Dessatendenser finns på många områden, inte minst det fackliga där kollektivismenofta försvaras med att den tillkommit 'i vanlig demokratisk ordning'," Det är dessa faror som vi moderater ständigt pekar på häri kammaren och som socialdemokraterna - åtminstone utanför den mer insiktsfullakretsen utanför denna kammare - har väldigt svårt att förstå. Och vi kan inte iett demokratiskt samhälle kosta på oss att fä en utveckling där balansen påarbetsmarknaden blir sådan att demokratin sätts i fara. Det har ingenting medfackföreningsfientlighet att göra - det är en fråga om rollfördelningen isamhället. Jag skall komma tillbaka i nästa replik omstorebrorsfasonerna. 8ELVER (): vanlig ordningöver att vi talar gott om samarbete. Jag tror att det är ganska signifikativtför hur en kommunist och en liberal kan se på det hela. Vi accepterar alltsåinte ett samhälle där klass ställs mot klass, utan vi förordar samverkan. Sedanär det, herr talman, naturligtvis ödets grymma ironi att de som pläderarhårdast för det klasslösa samhället inte kan visa upp något annat samhälle änjust klassamhället. När det gäller effektivitet vill jag säga att det intebehöver ligga något negativt i detta. Inte minst kommunistiska arbetsledare ochpolitiker pläderar för effektivitet - det brukar vara huvudtemat dä de reserrunt på de eriksgator som förekommer i de länder där kommunisterna regerar. Sedan fanns det naturligtvis en allmän plädering för denlaglöshet som jag påminde om i mitt inledningsanförande. Vpk vägrar att varamed om någon form av påföljd - även trots att vi i har mycket humanasådana. Och vi skall inte glömma bort att påföljderna för brott motarbetsrätten gäller bägge parter - inte bara den ena. Detta tycker jag är en avpoängerna - att upprätthålla arbetsfreden från ömse sidor. Regeringspartiets företrädare påfallande försiktig, och det kan man kanske förstå. Jag tyckte det var enonödig släng som han kostade på sig när han talade om de misslyckaderegeringsåren. Jag förutsätter att han menar de år då socialdemokraterna var iopposition. Det finnsanledning att kommentera detta, eftersom det var just en sådan period somvar en mycket aktiv reformperiod på bl. a. arbetsrättens område. Flera av dereformer som vi då föreslog ställde socialdemokraterna upp på, men flera gickman emot - reformer som man accepterar och t. o. m. berömmer sig för.Tala om att göra dygd av nödvändigheten! Summerar vi de socialdemokratiska önskemålen under åren1976-1982 finner vi att det var "jättekrav". Tittar vi sedan på vaddet blev av önskemålen kari vi säga; Av kraven av"(s)-jätten" i opposition blev det i regeringsställning bara en liten"teskedsgumma". Jag hävdar alltså att socialdemokratin driver två sorterspolitik, en i opposition och en i regeringsställning. Sedan skall jag bara ge en liten kommentar till StenÖstlunds synpunkt på den bristfälliga lagstiftningen när det gäller dennegativa föreningsrätten. framhöll att man har tolkatlagstiftningen och sagt att nuvarande ordning är O.K. Det är just det vipåpekar. Det brister i lagstiftningen, inte i tolkningen. Jag upprepar vad jag sade förut; Rutten till arbete skallvara den enskildes lagstadgade rättighet. Den får aldrig göras beroende av omden enskilde arbetstagaren är medlem i en facklig organisation eller inte.Medlemskap måste vara den enskildes egen angelägenhet. Det är intressant attkonstatera att det finns stor förståelse för sådana synpunkter också i denfackliga världen. 9 (); kommenterar reservation 14 om gränsdragningenmellan demokrati och fackligt medbestämmande och menar att den fråganskall lösas i avtalsförhandlingar. Men nog måste väl höra att detlåter litet konstigt att gränserna för den politiska demokratin skall avgörasmellan en facklig och en part. Frågan rör ju ytterst vaktslåendet omden politiska demokratin. Om någonting hör hemma i denna kammare så är det justvaktslåendet om den politiska demokratin. sade att socialdemokraterna för två sorterspolitik. Också på detta område är det fråga om två sorters politik.Socialdemokratiska kommunala och landstingskommunala företrädare, som praktisktarbetar med dessa frågor och möter de bekymmer som finns, anser att gränsdragningenär viktig och att lagen bör ses över. Socialdemokraterna i vill dockinte höra på sina kommunala och landstingskommunala företrädare. I detta läge återstår väl ingetannat än att vädja till socialdemokraterna här i : Tänk om! Anf.10 (vpk): Först skall jag korrigera en uppgift. 1976var utskottets ordförande dagens andre vice talman och inteFagerlund, som jag råkade säga i ett tidigare inlägg. Eftersom replikerna , med talmannens godkännande,tydligen "går runt", riktar jag mig till , Iliberalismens visioner ser man inte klasser. Man ser inga ojämlikheter i dettasamhälle eller att parterna har Därför är liberalismens frihet egentligen frihet för den starke ochför kapitalet. Med dessa ord har jag kvitterat replik. Vad hände 1976, ? Vad skulle då genomföras? Har de arbetande fått det inflytande som 1976förespeglades av t, ex. och ? Var ligger varvsarbetarnasmöjligheter enligt lagen att hävda sin rätt? Jag uppfattar det så att StenÖstlund i huvudsak erkänner att socialdemokratin här har en mycket diffuspolitik. Han säger att det i slutänden är ägarna som skall besluta, att någotannat är alldeles omöjigt att tänka sig. Men varför då denna lagstiftning?Palme sade ju 1976 att de arbetande skulle få beslutanderätt, och ,socialdemokratins företrädare, sade att det skulle bli motsatsen till vad vibefarade. Men hur har det blivit, ? Är nöjd medutvecklingen ? Är den som det förespeglades? Jag kan aldrig tänka mig att man med anspråk på att göraen verklighetsbeskrivning kan säga att de arbetande har det inflytandegentemot kapitalet som behövs. Man måste ha ett felaktigt synsätt om man sägeratt det inte går att genomföra en lagstiftning som ger de arbetande inflytande.Hur vill man då göra med vetorätten i entreprenadfrågor? Vad vi harkrävt är inte att de arbetande skall ta över beslutanderätten - det är på denpunkten ni har så kapitalt fel när det gäller våra förslag - utan vi vill hävdade anställdas intressen t. ex. genom att ge dem vetorätt, så att arbetsköparnaförhindras att genomföra för arbetarna idotiska beslut. Det är detta vi krävernär det gäller den här lagstiftningen. Vad är det för fel med det, StenÖstlund? Det innebär inte någon kollision med aktiebolagslagen att arbetsgivarnat. ex. förhindras att införa teknik som de arbetande inte godkänner. Det är iprincip vad bestämmelserna om vetorätt vid entreprenader handlar om i dag.Varför är ni främmande för dem? Med det här synsättet avslöjar ni er stora svaghet. Nivill inte gå in i det här. Ni vill inte påverka utvecklingen så att dearbetandes intressen tas till vara. Det är detta jag till min stora sorg måstekonstatera. Detsamma gäller för dem som drabbas av fredsplikten.Det är ju absurt att det i förlängningen är sä på arbetsmarknaden attbetingelserna för ett avtal kan ändras efter det att avtalet har träffats. Dåfår de arbetande inte slåss i förhandlingar, eftersom arbetsköparna efter någraförhandlingar bara kan proklamera att förhandlingarna inte har gett någotresultat och att de följaktligen skall besluta. Det är ungefär vad som står i11 § medbestämmandelagen. Där står det att arbetsgivarna skall förhandla innande fattar beslut. Det är därför man med all rätt talar om att de"tutar". Man undrar vart socialdemokratins visioner tagit vägen.Finns det, , någon rim och reson i att göra uttalanden som de somgjordes 1976 och sedan acceptera förhållandena i dagens läge? tycker jag att borde kunna gå in påfrågan om de fackliga organisationernas självständighet har ökat eller minskatsedan 1976. 11ANDRE VICE TALMANNEN: Med anledning av påpekande angåenderepliker vill jag meddela att ingen ytterligare talare är anmäld på talarlistanavseende detta ärende. De inlägg som görs är därför inte repliker utan nya anföranden, i vilka en talare äger rätt att angripa vilken ledamot av Prot.1985/86:31 kammaren som helst. 12 (): Fackets inflytande i företagen har ökat,. Man behöver bara se på en facklig klubbsverksamhetsberättelser och jämföra vad de innehöll exempelvis innanlagen tillkom och hur de ser ut efter att lagstiftningen genomförts. Lars-OveHagberg kan läsa verksamhetsberättelserna från facket på sin egen arbetsplats,och han skall finna att han måste dela min bedömning. Fackets inflytande förmedlemmarnas räkning och medlemmarnas inflytande ute i företagen har ökat iväsentlig grad. Men det är svårt att använda måttstock och mäta exakt hurutvecklingen har framskridit i en sådan här process. Det är nämligen fråga omen fortgående process. Den har naturligtvis många inslag där hänsyn måste tast.