prot · G909163 · 1985-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1985/86:163 S Justerades protokollen för . 2 § Föredrogs och hänvisades 1985/86:177till arbetsmarknadsutskottet 1985/86:30om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och för budgetregleringen m.m. (prop. 1985/86:150 delvis och 1985/86:100 1985/86:50 om vissa skatteförenklingar m.m. (prop.1985/86:150 delvis), 1985/86:29om kommunalekonomiska frågor (prop. 1985/86:150 delvis). 1985/86:34om sparande (prop. 198.5/86:150 delvis) samt 1985/86:38 om vissainkomstförstärkningar på statsbudgeten, m. m. 1985/86:140). Voteringarna i finansutskottets betänkande 30,skatteutskottets betänkande 50, finansutskottets betänkanden 29 och 34 samtskatteutskottets betänkande 38 äger rum sedan debatten i alla dessabetänkanden har avslutats. Först upptas finansutskottets betänkande 30 om de allmännariktlinjerna för den ekonomiska politiken och för budgetregleringen m. m..skatteutskottets betänkande 50 om vissa skatteförenklingar m. m. samtfinansutskottets betänkanden 29 om kommunalekonomiska frågor och 34 omsparande. I fråga om dessa betänkanden hålls gemensam överläggning. Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. 2 (): Vi har sett flera prov på attförutsättningarna för det politiska arbetet snabbt kan ändras. Det kan inträffaen kärnkraftsolycka. Det kan ske plötsliga personförändringar. Debatten inom det ekonomiska området kännetecknades framtill mitten av maj av ett tilltagande lyckorus. Alla indikatorer tycktes pekaåt rätt håll, och dessutom föreföll avtalsrörelsen, åtminstone inom denenskilda sektorn, att gå i lås tämligen smärtfritt. Efter , den stora hänryckningens tid, kom dock enhastig och kraftig avkylning. förkunnade på sinlöpsedel att oljan på hade blivit dyrare. En rubrik påförsta sidan klargjorde att räntan åter steg. Inne i tidningen talades det omen oroväckande snabb ökning av omsättningen i detaljhandeln och därmed av denprivata konsumtionen. just framlagda planenkät beskrevs somen kalldusch för optimister med dess besked att löneökningarna äter blir 8 %samt att industrins investeringar och sysselsättning avtar. Samma dagoffentliggjorde att inflationstakten steg på årsbasisi april i stället för att sjunka som man allmänt väntat. Slutligen hade deförsta tecknen börjat framträda på att vi gick mot en öppen konflikt påarbetsmarknaden. Denna snabba klimatförsämring i den svenska ekonominberodde inte på någon motsvarande omsvängning utomlands. präglasden internationella utvecklingen av den omvända oljechocken i början av året.av fallet i dollarkursen, en sjunkande inflationstakt och en lägre räntenivå.Det var inte svårt för finansutskottet att bli enigt om bedömningen att dessaförändringar sammantagna skapar gynnsammare utsikter för tillväxt ochvärldshandel. I detta internationella perspektiv och mot bakgrund av detmyckna talet i om en ljusnande framtid är effekterna för den svenskaekonomin även i regeringens optimistiska bedömning anmärkningsvärt små. Trotsatt oljenotan minskar med , blir bytesöverskottet intestörre än 3 miljarder. väntas det försvinna helt. Oljeprisfallet bordeju i stället nu ha gett oss ett rejält överskott i bytesbalansen som vi kundeanvända för att börja betala tillbaka på de utlandslån vi tog upp för attparera prischockerna . Prognosen för den ekonomiska tillväxten justeras avregeringen upp med bara , från 1,6 9r till nu 2 r. Detökningstalel är sämre än förra årets. Och vad värre är: en ytterligare nedgångförutses . väntas hamna i botten av deninternationella tilUäxt-ligan. Det framgår också av den reviderade finansplanen attSverige, trots att talet om den tredje vägen fortsätter, i sjiilva verket harslagit in på en helt annan färdriktning. Det socialdemokratiskaframgångsreceptet angavs sikta på en produktionsförbättring, baserad påökningar av export och investeringar. bars tillväxten främstupp av den privata konsiuntioncn. Denna väntas även stiiia med 2.7 7<.vilket iir betvdligt mer än den totala Mycket tyder dessutom på att justkonsumtionssiffran kommer att överträffas. Det sammanhänger med vad som fortsätter att vara den svagapunkten i regeringens prognosverksamhet, nämligen löneantagandet. sägs detatt lönestegringen kommer att bli i genomsnitt 1986. Men detta är inteett försök till en realistisk bedömning av vad som kommer att ske. Regeringennöjer sig med att ange de löneökningar som redan är avtalade. Den bortser ifrånatt löneglidningen inom den enskilda .sektorn erfarenhetsmässigt blir högre änvad de centrala avtalsparterna utgår ifrån. An mer verklighetsfrämmande är grundar antagandet på att det skall slutas nollavtal inom den offentligasektorn trots de stora spänningar som där finns och de häftiga löneyrkanden somsedan länge förts fram. Mycket talar i stället för att Industriförbundetsprognos på kommer att slå in. Därmed skulle inte tendensen till snabbarelönekostnadsstegring i än i viktiga konkurrentländer ha brutits. Detbestående inflationstrycket i den svenska ekonomin pekar i samma riktning. April månads kraftiga höjning av konsumentprisindex var enobehaglig överraskning. Den innebar att den tidigare nedgången iinflationstakten bröts och att årstakten nu ligger på , vilket är mer ändubbelt sä högt som i våra viktigare konkurrentländer. Finansministernfortsätter ändå att försöka bekämpa inflationen med övertalning och säger signu bedöma den till under loppet av 1986. Men redan efter årets fyraförsta månader har konsumentpriserna stigit med 1,. Inflationsklausulen iLO/- som ligger på det dubbla på helår; det saknas fortfarande tvåtertia! - förefaller därmed vara i allvarlig fara. Det betyder i sin tur tvingas räkna ined alltför stora kostnadsökningar även . Det förtjänar i detta sammanhang understrykasatt konkurrenskraft inte förstärks av lägre oljepriser och dollarkurs,eftersom motsvarande effekter förbättrar kostnadsläget även i våra konkurrentländer.Den svenska industrin förutses fortsätta att förlora marknadsandelar , ochden högre löne- och prisstegringstakt vi nu avläser betyder att försämringenkommer att bestå även kommande år. Rensas konsumentprisindex från verkningarna av sänktaoljepriser, ligger inflationstakten i själva verket kvarpå6å7 %. Vi har ännuinte fått bukt med den underliggande prisstegring som vi själva förorsakar.Utvecklingen av den inhemska konsumtionen talar för att inflationstrycket iekonomin t. o. m. kan stiga ytterligare. Enligt regeringens egna långtidsbedömningar är just löne-och prisutvecklingen avgörande för vårt lands ekonomiska välbefinnande pålängre sikt. De ljusa framtidsutsikter som getts stort utrymme i pressenbaseras på mycket optimistiska antaganden i dessa avseenden. Löneökningarnaförutses minska till , för att därefter ligga på . Under sådanaomständigheter skulle prisstegringen kunna sjunka till i slutet av1980-talet, vilket förutses vara bara hälften av genomsnittet i andraindustriländer. Men det förefaller inte särskilt sannolikt att en sådanutveckling skulle kunna förverkligas med den ekonomiska politik regeringen för.Mot den bakgrunden måste man karakterisera som alltför optimistisk även denalternativa beräkning där löneökningarna blir och inflationen Den ekononmka politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. Det är ett mått på de strukturella problemen i svenskekonomi att så här förhållandevis gynnsamma siffror ändå betyder att tillväxtenhelt skulle upphöra, som arbetslösheten beräknas växa -allt enligtfinansdepartementets egna förutsägelser. Dessa i grunden dystra framtidsperspektiv äri själva verket den viktigaste förklaringen till att regeringen i väsentligaavseenden lagt om sin ekonoiniska politik i riktning mot vad moderatasamlingspartiet länge förespråkat. Den reviderade finansplanen ställer sig påsamma sida som vi moderater gör i fördelningskonflikten mellan privat ochoffentlig konsumtion. Den starka betoningen av att näringslivet måste ha engod lönsainhet är också välkommen. Inte minst regeringens beskrivning ikompletteringspropositionen av sin ekonomisk-politiska strategi vittnar om attett omtänkande har ägt rum. Uppräkningen av viktiga inslag är förvillande likdet moderata trepunktspro-grammet: sänkta offentliga utgifter, lägre skatteroch avregleringar. Det heter att med en stram finanspolitik skallbudgetunderskottet nedbringas ytterligare. Skattepolitiken skall utformas såatt den underlättar låga löneavtal och stimulerar till arbete och sparande.Förenklingar utlovas i sådana regelsystem som hämmar näringslivets tillväxt.Särskilt anges att valutaregleringen skall liberaliseras. Jag skall gärna medge att jag är imponerad av regeringenssnabba fotombyte vad beträffar just valutaregleringen. För bara några månadersedan kom valutakommitténs vänsterhälft fram till att endast smärreuppmjukningar i valutapolitiken var tillrådliga. Men säger finansministernatt en betydande liberalisering av valutaregleringen skall kunna inledas redani år. Jag hoppas verkligen-att han kommer att kunna - och inte minst vilja -stå emot de utslag av vanetänkande och nejsägeri som redan framkommit inom deegna leden. Men regeringens ekonomiska politik vilar förstås på ensocialistisk idébas. Omorienteringen blir därför till stor del bara verbal,medan det konkreta genomförandet präglas av betydelsefulla och beklagligabegränsningar. Inom valutapolitiken tar det sig uttryck i att man tar avståndfrån en fullständig avreglering. En sådan förordas i den gemensamma borgerligareservationen nr 5. Vidare är de borgerliga företrädarna i finansutskottetöverens om att avvisa ett förlängt bemyndigande för regeringen att föreskrivabetalningsvillkor vid kreditköp. Liksom tidigare vill vi moderater även upphävabilkreditförordningen. Regeringen hindras vidare av sin socialistiska ideologifrån att ta itu med den utvecklade världens hårdaste skattetryck och högstamarginalskatter. Man gör också halt inför en minskning av den ofantligaoffentliga sektorn. Särskilt stark känns avsaknaden av åtgärder för att brytaupp de många offentliga monopol som hämmar valfriheten för såväl konsumentersom berörda yrkesutövare. I en gemensam reservation drar finansutskottets borgerligaledamöter upp riktlinjer för den ekonomiska politik som våra partiertillsammans förordar. De tar främst sikte på att skapa förutsättningar för ensnabbare ekonomisk tillväxt. Grundläggande är att vi förordar en stramarefinanspolitik för att ge utrymme för lättnader i penningpolitiken. Det skulle isin tur medge en lägre räntenivå,vilket skulle främja den investeringsökning som behövs för en långsiktigtstabil tillväxt. befinner sig nu i en smått paradoxal situation. Vi harhaft ett stort valutainflöde men ändå närmast en stigande tendens för den kortamarknadsräntan och en fortsatt stor räntemarginal i förhållande till utlandet.Den viktigaste förklaringen är den rädsla som på goda grunder hyserför en överhettning av ekonomin, som då främst skulle härröra från den privatakonsumtionen. Den nödvändiga åtstramningen borde enligt vår meninggenomföras med finanspolitiska medel. Men liksom vidden här tidenhar regeringen nu låtit den möjligheten passera. Sedan åtskilts kan en budgetpolitisk korrigering sättas in först . Eftersomriksbanken klokt nog har gjort sig av med sina styrinstrument av ickemarknadskonform natur, återstår då endast räntevapnet, som i dessa sammanhangmåste anses vara tämligen trubbigt. Den budgetåtstramning vi efterlyser baseras inte på höjdaskatter utan på sänkta statsutgifter. Den moderata reservationen om riktlinjerför budgetregleringen förordar så stora utgiftsminskningar att de också gerutrymme för betydande skattesänkningar. Framför allt är det-angeläget att sänkasådana skatter som träffar produktionen, dvs. skatter på arbete, företagandeoch sparande. I enlighet med vad jag förut nämnt om det moderatatrepunktspro-grammet förordar vi också avregleringar. som verkar stimulerandepå ekonomins utbudssida. Ett område som präglas av stelhet och låsningar äronekligen lönemarknaden. Öppen strid bröt först ut inom den offentligasektorn. Den bakomliggande orsaken är de spänningar som byggts upp på olikasätt, bl. a. genom upplösningen av förra årets statstjänstemannakonflikt och debetydande löneöverhäng som då uppstod. Regeringens hantering av årets avtalsrörelse är ännu ettvittnesbörd om att politiker är osmidiga som arbetsgivare. Naturligtvis är detmed hänsyn till landets konkurrenskraft angeläget att lönestegringen hållstillbaka. Det är således inte ambitionen jag kritiserar men väl metoden.Innovationen att möta en strejk på det kommunala området med varsel omstorlockout inom den statliga avtalssektorn ligger bakom mycket av den aktuellalöneröran. Åtgärden var utmanande mot lärarna, som saknademöjligheter att genom egna åtgärder, t. ex. att teckna på ett avtalsförslag, fåslut på konflikten. Den var likaledes utmanande mot eleverna, som med fog kanfråga sig varför de i stort sett skall drabbas av störningar iskolarbetet mot slutet av läsåret. Det är inte att undra på att reaktionernakom att kännetecknas av en blandning av desperation och ursinne. Plus - om jagfår göra det utbildningspolitiska tillägget - ett påfallande starkt stöd förden gamla moderata ståndpunkten att betyg behövs i skolan. blevVarslet om lärarlockout bara ett skrämskott. Utanatt ha uppnått annat än kaos inför skolårets slut slog de offentligaarbetsgivarna till reträtt. Situationen påminner mycket om vad som hände 1971,när den socialdemokratiska regeringen blev så förskräckt över sitt egetlockoutvarsel mot landets officerare att den drevigenom en tvångslag till skyddmot sig själv. Det är nu bara att konstatera att den nye löneministern harmisslyckats i sin strävan att Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. denna gångfå till stånd ett samordnat och konsekvent uppträdande från den offentligaarbetsgivarsidan. Men bakom konflikten på det offentliga området ligger intebara ett okänsligt agerande från arbetsgivarsidan. Även de grundläggande förutsätt ningarna har fördärvats genom politiska beslut. Läkarnas krav på en förbättring med en krona ter sig ju högst resonabelt. Att det ändåar omöjligt att uppfylla lönevägen beror på det hårda skattetrycket och de höga marginalskatterna. Lönelyft som inte ger tnycket mer än oförändrad köpkraft blir på grund av de stora skattekilarna mycket dyrbara för arbetsgivaren. Till detta kommer att de som gått ut i konflikt iprincip bara har en arbetsgivare. Efter Dagmarbeslutet saknar numera ävenläkarna möjlighet att bjuda ut sina tjänster på annat sätt än via denoffentliga sektorn. Över huvud taget kan de som är yrkesverksamma inom vård,barnomsorg och utbildning i praktiken inte byta arbetsgivare eller startaeget, om de är missnöjda med lönen eller arbetsvillkoren. För dem återstår barametoden att strejka. Det inträffade ger ytterligare ett argument till stöd fördet moderata kravet att möjligheter skall öppnas för enskilda alteriiativinoiri de områden som är belagda med offentliga monopol. Men avtalsoron berör som bekant inte bara det offentligaområdet. Det mödosamt hoptråcklade LO/har inte hållit vad detlovade. Sammanbrottet i förhandlingarna mellan Metall och Verkstadsföreningenbekräftar att den traditionella modellen med centrala avtalsuppgörelser inteklarar kraven från dagens verklighet. De snabbt skiftande förhållandena i nutidens arbetsliv gördet angeläget att inom samtliga avtalsområden decentraliseraförhandlingsverksamheten till förbundsnivå och även längre ner till enskildaföretag och myndigheter. Därmed skulle man få en mer flexibel lönesättning, somger en bättre anpassning till skillnader i prestation men också till de skildaförhållanden under vilka olika verksamheter arbetar. Årets öppna arbetskonflikt kommer säkert att eftervanligheten framkalla krav på begränsningar i rätten till stridsmedel och påökat skydd mot samhällsfarliga konflikter. Lika säkert kommer inget konkret attske i dessa avseenden. Förhållandena mellan arbetsmarknadens parter lämpar sigsällsynt illa för detaljreglering genom lagstiftning. Vi moderater slår vakt omden fria förhandlingsrätten. Men för att den skall kunna tillämpas smidigtkrävs det att vi politiker skapar gynnsamma förutsättningar, framför allt genomatt föra en ekonomisk politik som leder till god ekonomisk tillväxt och genomatt genomföra skattelättnader som medger reallöneförbättringar utan skyhögabruttolönehöjningar. Därutöver finns det skäl att överväga om man på politiskväg skall stimulera förändringar i lönebildningsprocessen som ger en smidigareanpassning till ändringar i de ekonomiska villkoren för olika arbetsgivare. IStorbritannien förs det just nu en intressant diskussion om de fördelar somfinns med att en väsentlig del av arbetsersättningen utgår som kontantvinstdelning. Jag har, herr talman, uppehållit mig tämligen utförligtvid lönebildningens problem, inte bara därför att frågan är aktuell, utan ocksådärför att regeringen onekligen har rätt i att den är av avgörande betydelseför möjligheternaatt få på rätt kurs igen. Den senaste tidens händelser har med all önskvärdtydlighet visat att en socialdemokratisk regering inte är någon garanti föravspända relationer på arbetsmarknaden. Att avtalsrörelsen år kör fastberor på att det hårda skattetrycket och den snabba prisstegringen driver upplönekraven. Årets lönerörelse visar än en gång att det behövs en borgerligpolitik för att det skall skapas förutsättningar för köpkraftsförbättringarinom ramen för måttfulla lönehöjningar. Det krävs väsentligt lägremarginalskatter och inflationsbekärnpande åtgärder som inte bara består av ordför att de nominella löneyrkandena skall rymmas inom det samhällsekonomiskautrymmet. Meddet anförda yrkar jag. herr talman, bifall tillreservationerna 1.4.5. 8 och 10 till finansutskottets betänkande ,30. Den ekonomiska politiken, m. m. Under detta anförande övertog andrevice talmannen ledningen av kammarens förhandlingar. 3 (): När vi inför avslutningen av riksmötet1985/86 på traditionellt sätt debatterar den ekonomiska politiken sker det moten ljusare bakgrund än vad vi räknade med vid årets början. De kraftigtsjunkande oljepriserna har tillsammans med en lägre dollarkurs och ett lägre räntelägehaft en gynnsam effekt på världsekonomin och världshandeln. Också för Sverigesdel får denna utveckling - i varje fall på kort sikt - avgjort positivaverkningar. Kostnaderna för oljeimporten har halverats jäinförtmed . Följden härav blir att bruttonationalprodukten kommer att ökanågot mer än tidigare antogs, inflationen kommer att bli lägre, handels-ochbytesbalansen kommer att få ett bättre saido och budgetunderskottet sjunker irask takt, framför allt därför att svenska statens räntekostnader påutlandsskulden blir lägre. I en sådan situation kan man naturligtvis ställa sigfrågan: Är då inte allt väl beställt med vår ekonomi, och borde inteoppositionen lägga ner sin talan mot regeringens ekonomiska politik eller i varjefall tona ner sin kritik? Jag anser att den ekonomiska politik som folkpartietförordar och som med betydande konsekvens har förordat underde väl tål att upprepas i dagens debatt. Låt vara att det innebärmindre av kritik mot regeringen, eftersom skillnaderna mellan densocialdemokratiska regeringens ekonoiniska politik och vår ekonomiska politikär mindre påfallande nu än för fyra eller . Detta är i sin turgivetvis en följd av att socialdemokraternas ekonomiska politik förskjutits iliberal riktning och dessutom påverkats av den yttre verkligheten, enverklighet som socialdemokraterna i hög grad bortsåg ifrån underoppositionsåren 1976-1982, vilket tog sig uttryck i en då orealistiskbudgetpolitik och i allehanda förflugna idéer. Det räcker att här påminna omsocialdemokraternas förslag om en s. k. strukturfond, som i ettsvep skulle lösa alla våra ekonomiska problem. ekonomiska politik utgår från att ärett land där välståndet måste bygga på en högt utvecklad industri och med stortberoende Prot.1985/86:163 av utrikeshandeln. Hälften av vår industriproduktion säljs tillutlandet, och på hemmamarknaden får de svenskaföretagen leva i hård och öppen Den ekonomiskapoli tiken, m. m. konkurrensmed importerade varor. Om vårt lands gynnsamma utveckling skall kunnafortsätta, måste det svenska näringslivets internationella konkurrensförmågaalltfort vara god. Det kräver en hög teknisk kvalitet på produkterna, enbetydande produktanpassningsförmåga, ett stort exportkunnande och en godleveranssäkerhet. Många svenska företag har också visat sig ha en betydandeanpassningsförmåga och marknadskännedom, och dessa företags exportframgångar,inte minst . är självfallet en stor glädjekälla. Av avgörande betydelse för om vår internationellakonkurrensförmåga skall kunna hållas uppe och våra exportframgångar kunnafortsätta är dock kostnadsutvecklingen i näringslivet. Här talar erfarenheternafrån sitt tydliga språk. Då lät vi vårt kostnadsläge rusa i höjdenlångt mer än andra länder. Och resultatet vet vi: högre relativpriser,försämrad konkurrensförmåga, förlorade marknadsandelar för vår export samtstora underskott i handelsbalansen och i våra samlade affärer med utlandet. Detledde i sin tur till utslagning av industrier, till ökad arbetslöshet och tillbehov av statliga subventioner till enskilda företag. Lärdomen från 1970-taletär att det finns ett entydigt samband mellan kostnadsutveckling och inflation åena sidan och välstånd och sysselsättning å den andra sidan. Ett litetutrikeshandelsberoende land som kan aldrig ""lagaihop"" en egen inflation och lägga den ovanpå världsinflationen utanatt det får negativa verkningar på konkurrensförmågan och näringslivetsmöjligheter att överleva. Om vi skall kunna hålla arbetslösheten nere, måstedärför den svenska industrins kostnadsutveckling anpassas tillkostnadsutvecklingen i våra konkurrentländer. efter 1982 har inflationen i stadigtlegat högre än i våra konkurrentländer, och det lär dess värre bli fallet ocksåi år, 1986. konstaterar lakoniskt att marknadsandelarför bearbetade varor kommer att minska och att kostnadsutvecklingenalltjämt inger oro. a. när det gäller utvecklingen av bytesbalansen. Jagvill gärna ge utskottsmajoriteten ett erkännande för den realistiska beskrivningav det ekonomiska läget som präglar det inledande avsnittet iutskottsbetänkandet. Där påpekas bl. a. att en ökning av konsumtionen riskeraratt tränga tillbaka de nödvändiga investeringarna och att det nu ärofrånkomligt att pris- och löneökningstakten varaktigt pressas ned till. ellerhelst under, vad som gäller i våra konkurrentländer. Jag citerar den slutsats iutskottsbetänkandet i vilken vi har kunnat instämma: ""Om en sådan successivneddragning inte kommer till stånd fram kommer------------- dengynnsamma konkurrenssituation som åstadkommits genom 1981 och 1982 årsdevalveringar att reduceras till ett tillfälligt positivt mellanspel i enlångsiktigt nedgående utveckling;"" Detta kan vi. som sagt, helt ochhållet instämma i. Dessatänkvärda ord kan relateras till publice rade planenkät. Mot bakgrund av en beräknad lönekostnadsökning på 7,förutses arbetskraftskostnaden per producerad enhet komma att öka . vilket medför att kostnadsökningen i 10 ånyo blir högre än i jämförbaraländer. I planenkäten förutses vidare en minskningav de totala industriinvesteringarna och en minskning avsysselsättningen inom industrin med 5 000 personer. .När det gäller beräkningeni planenkäten utgår man från att det centrala avtalet mellan SAF och LO gäller.Och skulle man på arbetsmarknaden avtala om större löneökningar, blir utfalleti fråga om konkurrensförmåga, produktionsökning, investeringar ochsysselsättning givetvis i motsvarande mån sämre. Redan den utveckling som förutses iplanenkäten visar att regeringens strävanden att hålla nere inflationen ochkostnadsökningarna ingalunda har varit odelat framgångsrika. Vi har alltjämtett gap mellan den svenska och den internationella inflationstakten, ochsammantaget har detta gap uppgått till , vilket alltså är denextra belastning på konkurrensförmågan som de svenska företagen har måst bära. Inflationsbekämpandet i form av bl. a. en stramfinanspolitik måste därför ges fortsatt hög prioritet.