prot · G90989 · 1985-12-31 00:00:00 — Till slut vill jag säga att man, när man diskuterarbrotfsutveckling, särskilt måste uppmärksamma problemen i samband medungdomsbrottsligheten. De får infe sopas under mattan. Såvitt jag har kunnatmärka har denna brottslighet infe nämnts med ett enda ord i propositionen, ochinte heller här i kammaren. Om rätten till skadestånd från staten is. Jag tackar för medgivandet att vi nuändå har en gynnsam brottsutveckling, men konstaterar med besvikelse att GöranEricsson och fortsätter att på dåliga grunder skrämmamänniskor. Jag menar att det infe är ansvarsfullt aff göra sä. Överläggningen var härmed avslutad. 5§ Svar på interpellation 1985/86:112 om rätten till skadestånd från staten i s.k. eko-mål har frågat mig om jag har för avsikt attvidta några åtgärder dä det gäller statens skadeståndsskyldighef i ärendenliknande dem som relaterats i interpellationen. Vad hon åsyftar ärförundersökningar angående eko-brott som inte har lett fill fällande dom mendär förundersökningen som sådan eller åtgärder som vidtagits under utredningenhar drabbat de misstänkta i personligt eller ekonomiskt hänseende. Enligt gällande rätt kan den som har varit misstänkt förbrott i vissa fall få ersättning av det allmänna för skada som han drabbats avtill följd av åtgärder under förundersökningen, när denna infe har lett fillfällande dom. Jag vill först erinra om 1974 års lag om ersättning vidfrihetsinskränkning. Den avser bl, a, sådana frihetsinskränkningar på grund avmisstanke om brott som består i häktning, eller i anhållande, reseförbud elleranmälningsskyldighet som har varat . Den som har varit utsattför en sådan frihetsinskränkning har rätt till ersättning av staten omfrikännande dom meddelas. Detsamma gäller i vissa andra fall dåfrihetsinskränkningen infe följs av en fällande dom. Lagen ger den drabbaderätt till ersättning för utgifter, förlorad arbetsförtjänst, intrång inäringsverksamhet och lidande. Även skadeståndslagen erbjuder den som är misstänkt förbrott möjlighet fill ersättning för skada som han lider fill följd av åtgärderunder förundersökningen. Enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen skall statenersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhefsskada som vållas genom feleller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörandestaten svarar. Statens ansvar har dock begränsats sä att inte varje fel ellerförsummelse är skadeståndsgrundande. Ersättningsskyldighet föreligger endast omde krav har blivit åsidosatta som med hänsvn till verksamhetens art och ändamål Prot.1985/86:89 skäligen kan ställas på dess utövning. Vidare utgår inte ersättningför skador som hade kunnat undvikas genom att detfelaktiga beslutet hade överklagats. Om rätten till skadestånd från staten is. En förutsättning för ersättning enligt skadeståndslagen ärsåledes att man har kunnat konstatera att det har förekommit fel eller försummelsevid myndighetsutövningen. Vid tillämpningen av lagen om ersättning vidfrihetsinskränkning är det däremot tillräckligt aff beslutet om frihetsinskränkningenhar ändrats. Om så är fallet, har staten ett strikt ansvar oberoende av om dethar begåtts någon felaktighet. Vad syftar till med sin interpellafion tycksvara att ett sådant strikt ansvar för staten skall gälla infe bara skador tillföljd av frihetsinskränkningar utan även skador till följd av enförundersökning som inte leder till fällande dom. En sådan utvidgad ersättningsskyldighet för staten - som iså fall borde gälla alla slags brott och inte bara eko-brott - skulle enligtmin mening leda för långt. Redan den omständigheten att någon är misstänkt för brottmedför naturligtvis obehag för honom. Det är dock knappast realistiskt atttänka sig att ersättning skulle betalas ut till var och en som varit utsatt fören förundersökning utan att sedan ha blivit dömd för brott. Man måste fråga sigvad som skulle krävas därutöver i form av åtgärder eller beslut frånmyndigheternas sida. Den nuvarande begränsningen till frihetsinskränkningar ärentydig och täcker de mest angelägna fallen. Den överensstämmer också medSveriges åtagande enligt den europeiska konvenfionen om de mänskligarättigheterna. Vid tillkomsten av de regler om statens ersättningsansvarsom gäller rådde det polifisk enighet om att man inte skulle gålängre än så. Reglerna utgör enligt min mening också en rimlig avvägning mellande olika intressen som gör sig gällande. Det finns alltså inte anledning attutvidga detta ansvar så att staten skulle svara för alla skador som kanuppkomma till följd av en förundersökning som inte leder till fällande dom, 19 (): Jag ber att få tacka justifieministern för svaret, I svaret på interpellafion sadejusfitieministern att effektivitetssträvandena skall stå efterrättssäkerheten. Ja, är det så? har eko-brotten prioriterats påalla möjliga sätt. Polis, åklagare och länsstyrelsernas skatteförvaltningar haralla erhållit ökade ekonomiska resurser för att kunna bli effektivare i kampenmot ekonomisk brottslighet. För att ytterligare förstärka effektiviteten i denna kamphar det stiftats lagar som sätter det fiskala intresset i förgrunden. Jagtänker på generalklausuler, bevissäkringslagen, befalningssäkringslagen,angiverilagen m.fl. I ekokommissionens förslag om bekämpandet av denekonomiska brottsligheten talas dessutom om omvänd bevisbörda, och det sägsatt det är lika olyckligt att en skyldig får gå fri som att en oskyldig döms. Denutveckling jag nu beskrivit gör att det blir svårt att upprätthälla rättssäkerheteni hanteringen av eko-brott. försvarasina förslag kallat effektivitefssträvandena för modern räftssäker- Effektivitetssträvan är varken"modern" eller "rättssäkerhet". ringenföljer i samma spår och kallar i en proposifion, 1984/85:32, den avekokommissionen benämnda moderna rättssäkerheten för "materiell rättssäkerhet". Följden av denna utveckling är att effektiviteten kommitatt väga tyngre än rättssäkerheten, och då är det inte så konstigt atteffektiviteten skördar ett och annat oskyldigt offer. Offren är de enskildamänniskorna, som sedan de krossats i maktapparaten inte har vare sig ork ellerpengar för att påtala den orättvisa de utsatts för. Här menar jag att staten i eko-mål har ett störreansvar än tidigare, just därför att effektiviteten ökat och därför attmänniskor som arbetar med att beivra skattebrott visar en tendens att påverkasav det fiskala klimatet, vilket gör att förutsättningarna för att fler misstagbegås ökar. För attåskådliggöra vad jag menar vill jag nämna ett exempel. Efter anmälan frän en affärspartner inleddes i februari1978 förundersökning angående trolöshet mot huvudman och skattebrott mot enföretagare bosatt i , Totalt hade företagaren ca 70 personer anställda, Isamband med husrannsakan beslagtogs i stort sett vartenda papper som hade medverksamheten att göra. Massmedia beskrev naturligtvis företagaren såsom enbrottsling. En företagare som valsar runt i pressen misstänkt förtrolöshet mot huvudman och skattebrott kan inte behålla kundernas förtroende.Dessutom var det näsfan omöjligt för honom att driva sina företag vidare, dähan inte hade några handlingar kvar, Hans företag gick i konkurs, och hanråkade i ekonomisk ruin. Andan i blev dessutom sådan att han var tvungenatt flytta, , alltså , blev ärendet slutgiltigtavgjort. Det blev aldrig något åtal. Den fråga man kan ställa är: Har han rätt fill någon typav skadestånd frän staten? Enligt skadeståndslagens regler är staten skyldig attersätta allmän förmögenhetsskada endast om denna vållats genom fel ellerförsummelse av någon tjänsteman. Eftersom det inte är troligt eller i varjefall svårbevisat med hänsyn fill den vida lagstiftning som myndighetspersoner haratt använda sig av i sådana här mål, är det i det här fallet näst intilluteslutet att företagaren kan få någon upprättelse. Ett alternafiv som återstår och som justitieministernnämnt är reglerna i lagen om ersättning vid frihetsinskränkning. Enligt denlagen kan man fä ersättning för intrång i näringsverksamheten. För att inträngi näringsverksamheten skall anses föreligga krävs att ett direkt samband medsjälva frihetsberövandet skall finnas. Att påvisa ett sådant samband är svårt,och därför utgår sällan ersättning enligt denna regel. Den genomgäng som gjorts av lagstiftningen dådet gäller statens skadeskyldighef visar att staten i stort sett aldrig ärersäftningsskyldig i ett sådant ärende som jag nu har relaterat. Eftersomeffekfivifeten i eko-mål drivits längre än beträffande annan brottslighet ocheftersom de ekonomiska konsekvenserna vid utredning av eko-mål som infe lederfill åtal är avsevärt större än beträffande annan brottslighet är min frågatill justitieministern: Anser inte justitieministern aff enskilda människor löpersä stor risk i den här typen av mål att det finns skäl att ge dem ett extraskydd? Om rätten till skadestånd från staten is. 4 protokoll 1985/86:88-92 Om rätten t dl skadestånd från staten i s. k. eko-mål Anf.20 (): Jag kan inte motstå frestelsen att såsom advokat ställamig bredvid åklagaren och slås? för den enskildes rättigheter iden tid som vi nu lever i, använde en formulering som jag önskar attjustitieministern ville kommentera, nämligen "det fiskala klimatet".Det är väl just det som råder bland myndighefsutövarna - ett fiskalt klimat,Länsäklagaren , som var den andre länsåklagare som jag hänvisadefill i den tidigare debatten, sade att vi såg skaffebrotfslingar i varje buske.Jag tycker att justifieministern skall fa detta uttryck till sig och se tillatt de som rapporterar fill fär klart för sig att detinte finns något fiskalt klimat eller att det, om ett sådant finns, snarastmåste avskaffas. En annan tanke som jag tycker att justifieministern skullekommentera är aff balans mellan parter, symmetri i förhållandet mellanmotstående intressen, alltid har varit rätfssamhällefs främsta garanti, bl, a,för att regelskrivningen omfattas av de enskildas rättsmedvetande ochacceptans, beskrev exemplet med företagaren i ,och det finns ju också andra sådana exempel, såsom bilhandlaren i ochdet nu aktuella Kungsbackaärendet, Om dessa övergrepp hade begåtts av enskilda,hade det varit fal om mycket långtgående straff för dessa enskilda och ommycket stora skadestånd som kompensation för den direkta skadan. Man kannaturligtvis fråga sig om vi har råd med det. Kan vi verkligen lägga den bördapå statens verksamhet som det innebär att ha ett sä fullständigt skadeståndsansvar? Först och främst skulle jag vilja säga aff det vore denbästa garantin för att rättssäkerheten upprätthölls. För inte skulle väl denmyndighet som har att bära det fulla ansvaret falla för det fiskala klimatefsförvillelser. Vi skulle få en självuppsframande verksamhet, om staten skullebära det fulla ansvaret. Dessutom skulje det bli enklare att genorriföraskäliga regler som skulle innebära att ingripandena och åtgärderna genomförs påsådant sätt att myndigheterna verkligen garanterar aff den enskilde utsätts förminsta möjliga ingrepp. Dit hör sättet att omhänderta handlingar och återställadem, den fid som kan fillåtas användas för aff företa en undersökning ochframför allt naturligtvis den tid den rättsliga prövningen får lov att ta. Jag ser med intresse fram mot justitieministernskommentarer till dessa frågor. målade upp en mörk bild av rättssäkerheten ieko-mål. och fortsätter att måla i sådana färger. Som jag nyssutvecklade i debatten med är bilden falsk. Regeringen eftersträvarstor rättssäkerhet också i eko-brott, Alla de åtgärder vi har vidtagit hardenna prägel. Jag upprepar: Rätfssäkerhefskravet är överordnat kravet påeffekfivitet, Samma grundsyn påstår jag präglar domstolar ochmyndigheter. Det fiskala klimat som och talar om äri alla fall inte hårdare-om vi skall tro pä BRÅ:s uppgifter, vilket jag tyckeratt vi skall göra - än att det faktiskt bara är i 20 fall av 100 som etträttsligt förfarande inleds utan attdet slutar med en fällande dom. Jag är litet förvånad över att är så oerhört koncentrerade på detta. Det är naturligtvisalltid ett misslyckande för rättsväsendet om man startar någonting som visarsig vara ogrundat. Men varför är ni så koncentrerade pä dessa 20 fall av 100att ni infe säger ett ord om kanske 80 fall av 100 när det gäller andra brott,där man startar en förundersökning och kanske gör anhållanden men där det helainte utmynnar i en fällande dom? Om jag uppfattade rätt vill hon aff manskall utvidga tillämpningsområdet lag om ersättning vid frihetsinskränkningarfill att omfatta även annat slags myndighetsingripande. Det som tar upp är egentligen en del av en större fråga, nämligen omfattningen avstatens skadeståndsansvar för skada till följd av myndighetsutövning över huvudtaget, I denna fråga, liksom dä det gäller lag, rådde stor enighet iriksdagen när skadeståndslagen antogs 1972, Frågan har infe aktualiserats iriksdagen , närmare bestämt , då det i en mofion föreslogsatt det allmännas skadeståndsansvar skulle utvidgas. Med anledning av denmotionen sade lagutskottet enhälligt att det infe hade hänt någonfing som bordeföranleda en ytterligare skärpning av det allmännas ansvar, Defta var denenhälliga inställningen i , Jag vet att i är har motionerat i riksdagenoch uttalat sig för strängare skadeståndsansvar för det allmänna. Jag emotsermed stort intresse utskottets yttrande och debatten i kammaren med anledning avdefta yttrande. Jag har inte för avsikt aff föregripa den debatten. Om rätten till skadestånd från staten is. 22BRITTA BJELLE (fp): Justifieministern har i det svar som hanföredrog hänvisat fill att alla brott måste behandlas lika urskadeståndsrättslig synpunkt. Han menar att en utvidgning aversättningsskyldigheten till att omfatta skador fill följd av förundersökningarsom ej leder fill fällande dom skulle föra för långt. Jag håller medjustitieministern pä den punkten. Men jag har här endast försökt påpeka aff detär i eko-mål som staten borde påta sig ett större ansvar , eftersomkonsekvenserna just i de målen är sä mycket allvarligare än i de flesta andramål där förundersökning inleds men aldrig leder till åtal. Det finns flera skältill det, och jag tänker nämna några. För det första är skattesystemet så krångligt ochsvåröverskådligt att en företagare som regel inte själv har möjlighet att sättasig in i det, men ändå är han ansvarig för att allt är helt rätt. För det andra har samhället förstärkt sin kontrollapparaf,som jag tidigare nämnt, Alla utredningar om eko-brott tar dessutom avsevärdtid. Handläggningstider på mellan två och är mera regel än undantag . För det tredje är de ekonomiska konsekvenserna i sädanahär ärenden avsevärt allvarligare än i andra ärenden. För det fjärde är ekonomiska brott intressanta förpressen, och därför beskrivs en företagare som är misstänkt för sådana brottsom en allvariig brottsling, och han förblir det i allmänhetens ögon. För det femte och sista: En företagare som blir utsatt pådet sätt som jag har beskrivit förlorar ofta sina försörjningsmöjligheter ochfär alltså mycket stora svårigheter rent ekonomiskt efteråt. Om rätten till skadestånd från staten is. Enligt min uppfattning har kampen mot just ekonomiskbrottslighet fått en sådan dimension att det för den enskilde är mycket svårtatt klara sig. Därför menar jag att det föreligger skäl att på något sätthjälpa de oskyldiga människor som hamnat i maktapparaten. Jag vill frågajustitieministern: man inte kunna tänka sig att öppna möjligheter fördessa oskyldiga människor att stämma staten enligt allmännaskadeståndsrättsliga principer? 23 (); Justitieministern upprepar trosvisst att den bild som vialla talar om här är falsk och hänvisar till en ännu så länge okänd utredning.Men bilden är inte falsk! Vi läser ju ständigt om dessa händelser itidningarna, har påpekat att även om det blott gäller av inledda undersökningar så är konsekvenserna långtgående och svåra förmänniskorna. Det förefaller vara närmast ett krav för att vi skall fä behällarättsstatsbegreppet i vårt land att den symmetri jag talar om återupprättas. Den idé som senast framförde, att öppnamöjligheter aff med tillämpning av allmän skadeståndslära ålägga staten dettaansvar, är mycket väl värd att tänka på. Jag vill också gärna påpeka att de lagar som reglerarstatens ansvar för övergrepp stiftades innan eko-brotten i sä stor utsträckningblev föremål för allmänhetens uppmärksamhet. Det är en alldeles annoriundarättslig miljö i vårt land efter det att ekokommissionen fick härja fritt medsina många betänkanden och efter det att regeringen lade fram en hel radlagförslag grundade på denna kommissions arbete. Det är detta som gör att detnu är nödvändigt att överväga statens ansvar mot enskilda i fall av övergrepp. Överläggningen var härmed avslutad. 6 § Föredrogs och hänvisades Redogörelse 1985/86:10till finansutskottet 7 § Föredrogs och hänvisades Motionerna 1985/86:308-315till näringsutskoftet 8 § Anmäldes och bordlades Redogörelse 1985/86:19 revisorersberättelse över granskningen av verksamhet 9 § Kammaren åtskildes .