prot · G9099 · 1985-12-31 00:00:00 — Det enda sättet för den sydafrikanska regeringen att undvika dentotala katastrofen är att ge den svarta befolkningen dess självklara rätt attbli medborgare och jämlikar i sitt eget land. Vi kan ofta känna vanmakt inför den omänsklighet som olikaregimer utvecklar i förtrycket av sina medborgare. Inför utvecklingen iSydafrika behöver vi dock inte bara känna vanmakt. Vi har också möjligheter attpåverka och handla utifrån. Det visar inte minst den Sydafrikalag som på folkpartietsinitiativ antogs av . Den har inspirerat till ekonomiskasanktioner mot också från andra staters sida. Sanktioner är ett av flera påtryckningsmedel. Att de inteär verkningslösa framgår av den senaste tidens kraftiga aktioner frånsydafrikanska företag för att få till stånd en avveckling av apartheid. Skärptasanktioner kan ytterligare stärka de påtryckningar som sker inom detsydafrikanska systemet. Mot den bakgrunden finns det starka skäl att nu skärpatillämpningen av den svenska Sydafrikalagen. Syftet med den svenska Sydafrikapolitiken är att medverkatill att det kan bli majoritetsstyre utan mer blodspillan. Den önskvärda vägentill befrielse och demokrati för förtryckta går inte genom ettkraftigt upptrappat motvåld. Den som känner nationalistregimens vapenmässigaövertag och brutalitet kan inte önska - än mindre uppmana - till revolution iSydafrika. Allra minst anstår det den som inte själv är bosatt eller har sinfamilj och sina nära i . Apartheid är förhatligt. För oss står det klart; apartheidkan aldrig reformeras, apartheid kan bara avskaffas! satt två 16-åringarinspärrade på Krönobergshäktet här i . Deras brott; de hadetillsammans med sina mödrar och syskon flytt från och begärt politiskasyl i . Deras begäran hade avslagits, och i väntan på avvisningplacerades familjerna på Vistagården i - en anläggning avsedd förföräldrar med barn 2 protokoll 1985/86:9-10 När familjerna hade anlänt till Vistagården hämtade polisen det äldstabarnet i varje familj, en pojke på och en flicka som också hadefyllt 16. De skildes från sina mödrar och syskon och placerades i celler påKronobergshäktet. Barn och ungdomar på flykt lever under pressade ochomänskliga förhållanden. De minnen och upplevelser som de bär med sig och denotrygghet och ovisshet som de lever i får barnläkare att slå larm. Barnen löperallvarliga risker att förlora sin psykiska hälsa. "Ett barn i krig tvingas inse att föräldrarna intekan skydda det till liv och lem", säger barnens läkare . Det kan få förödande konsekvenser för barnens framtid. Rädda barnenoch har vänt sig till regeringen och begärt att manskall ta större hänsyn än vad som sker till de asylsökande barnenssituation. Det är lätt att instämma i det kravet. Det är ettsjälvklart krav att alla flyktingbarn, oavsett om de får stanna i ellerinte, får en mänsklig och förstående behandling. Jag hörde till min storaglädje att invandrarminister , i radio , gav uttryck förprecis samma ståndpunkt. Jag hoppas att det skall leda fram till en ändring avden behandling som dessa barn fått utstå . Det finns hos många, också i vårt land, enbenägenhet att acceptera en behandling av flyktingar som vi aldrig skulle accepteraför andra människor, för oss själva. Till dem vill jag säga; Det kunde likagärna ha varit vi och våra familjer som befann oss på flykt undan förtryck,förnedring, terror och krig. Vi har haft en enorm tur i livets stora lotteri,de har haft en lika stor otur. Vi får aldrig glömma det. Vi får aldrig av bekvämlighetbetrakta flyktingar som ett kollektiv, som en grå namnlös massa som böljar framoch tillbaka över nationsgränser. De är lika mycket individer som vi, människormed namn, familj, historia, kunskaper och minnen. Vi skall behandla dem medsamma respekt och medkänsla som vi anser det självklart skall tillkomma oss. Vikan känna stolthet över att bo i ett land som har råd att ta emot människor påflykt. Många tycker kanske att vi upplever en flyktingströmutan motstycke. Det är inte sant. I ett historiskt och globalt perspektiv ärdet en liten rännil av flyktingar som letar sig till gränser.Samtidigt vet vi att flyktingsituationen i världen är katastrofal. Problemenkan bara om alla rika länder visar solidaritet med människor påflykt. Det gäller också de av våra nordiska grannländer, och , somhittills har visat en nästan enastående snålhet i detta avseende. Hur vi skall möta människor som kommer till den svenskagränsen regleras i svensk lag. De människor som knackar på vår dörr måsteåtnjuta samma rättssäkerhet som vi själva. Därför måste de som söker sinfristad i få rätt till juridiskt biträde vid gränsen. Ett asylbeslut påverkar en människas framtid på ettavgörande sätt. För många är det skillnaden mellan trygghet och tragedi, för endel skillnaden mellan död och liv. Ingen skall behöva ta emot ett beslut i ensådan viktig fråga utan att ha fått sakkunnig hjälp. Att är en del av ett internationellt samhälle är inte något somvi bara märker när flyktingar kommer och knackar på vid våra gränser, utan detär också någonting som vi i hög grad känner av i vår ekonomi. För ett litet land som innebär det internationellaekonomiska samarbetet ovärderliga fördelar. Men det gör oss också beroende avvad som händer i vår omvärld. Vår handlingsfrihet begränsas på olika sätt. Ivår ekonomiska politik måste vi ta hänsyn till den ekonomiska utvecklingenutanför vårt eget lands gränser. För att få större handlingsfrihet, för att minska vårtberoende av utländska kreditgivare och för att kunna fullfölja en ambifiössysselsättningspolitik i en värld där miljoner och åter miljoner människor gårarbetslösa är det nödvändigt att vi får balans i våra utrikesaffärer. Under degoda åren i den internationella ekonomin, i stort sett sedan årsskiftet1982-1983, har det varit möjligt att minska det svenska bytesbalansunderskottet.Men alltjämt kvarstår ett strukturellt underskott. Det måste vara ett primärtmål för den ekonomiska politiken att eliminera det underskottet. Förutsättningarna för att det skall lyckas angavs medönskvärd tydlighet i treårskalkyler . Antingenlyckas vi pressa ned pris- och lönestegringarna på ett sätt som ger ökadkonkurrenskraft och därigenom ett minskat underskott i utrikesaffärerna, ellerså fortsätter löner och priser att stiga snabbare i än i omvärlden ochvi tvingas , för att få bukt med underskottet i bytesbalansen, attpressa ned den inhemska efterfrågan genom t. ex. omfattande skattehöjningar. Det är knappast något problem att nå enighet över partigränsernaom att det är den första vägen, den med låga pris- och löneökningar, som är attföredra. Det är bara den som kan ge oss både minskat beroende av de utländskakreditgivarna och en minskad arbetslöshet. Problemet är att vi fortfarandebefinner oss åtskilligt ur kurs. Både löner och priser kommer att stigabetydligt mer än de av regeringen uppsatta målen, dvs. , som nämnde, beräknas lönerna stiga ,i industrin t. o. m. något mera, och priserna . Det är betydligtmer än i vår omvärld, vilket leder till att svenska företag förlorar ikonkurrenskraft och tappar marknadsandelar också . Skall man trots allt peka på något positivt i utvecklingenär det att såväl löner som priser nu ändå tycks öka långsammare än vad vihittills varit vana vid i , men detsamma gäller våra konkurrentiänder.Även där har prisstegringarna avtagit , delvis som en följd avden sjunkande dollarkursen. I ett anförande i i årkonstaterade jag att vi har ett par utomordentligt besvärligauppgifter att ta itu med när den ekonomiska politiken skall utformas: - För att få nedinflationstakten krävs en finanspolitisk åtstramning , och denmåste ske genom minskade utgifter. - Dessutominnebär varje annat löneavtal på den offentliga sidan än en förlängning avlöpande avtal ett hot mot konkurrenskraft och sysselsättning på den reguljäraarbetsmarknaden. Regeringen har redan avvisat en åtstramning avfinanspolitiken . Det innebär alltså att den avvisar den ekonomiskapolitik som har förordats av riksbankschefen . äruppenbarligen långt mer oroad än regeringen av bytesbalansunderskottetsutveckling, och han anser det också nödvändigt att strama upp budgetpolitikenför att man skall kunna få ned de rekordhöga räntorna och för att man skallkunna dämpa inflationstakten ytterligare. Finansministern har motiverat de uteblivna åtgärderna bl.a. med hänvisning till avtalsrörelsen. Det är oklart om han menar att ingaåtgärder över huvud taget kommer att vidtas eller om han anseratt parterna skall känna sig lugnare om regeringen väntar med att presenteraåtgärder tills avtalet är klart. Den sistnämnda tolkningen gjordes ien artikel av TCO-ordföranden , och han drog också slutsatsenatt regeringen borde lägga korten på bordet före avtalsförhandlingarna, någotsom regeringen uppenbarligen inte tänker göra. Regeringens uppfattning är utomordentligt olycklig. Avflera skäl skulle det vara motiverat med en finanspolitisk åtstramning . En sådan skulle inte, som finansministern hävdar, försvåraavtalsförhandlingarna utan underlätta dem. Den skulle nämligen ge trovärdighetåt regeringens tal om lägre inflation, och det är i sin tur av största betydelsenär avtalsförhandlingarna drar i gång. Den trovärdigheten väger tyngre än denkritik som med mycket stor sannolikhet skulle riktas mot varje konkretbesparingsåtgärd. Man kan inte vänta sig att varje enskilt inslag i denekonomiska politiken skall vara populärt - det är helheten somräknas. När det gäller synen på löneutrymmet tycks enigheten i dagvara stor. Jag uttalade mig om detta mot bakgrund av vissa beräkningarsom presenterat av överhänget . De visade att detta på denoffentliga sidan uppgår till 6 å . Det utrymme som rimligen kan stå tillbuds för löneökningar är alltså intecknat redan genom de avtal somträffats . På den privata sidan är överhänget mindre, men det finnsockså där. Det här innebär alltså inte att löneökningar uteblir för1986, utan det innebär att de redan är avtalade och att det i stort sett intefinns något utrymme för ytterligare avtalsmässiga löneökningar. Regeringens företrädare gick som katten kring het gröt närde före valet ombads kommentera den bedömningen. I valrörelsens slutskede gickLO t. o. m. ut i en affisch- och annonskampanj där man hävdade att jag skullevilja ha lönestopp för offentliganställda. I det låg en antydan om att med ensocialdemokratisk regering skulle löneutrymmet bli större. Mot denbakgrunden ställde jag under valrörelsens slutskede en fråga till Kjell-OlofFeldt om han delade min bedömning om löneutrymmet, eller om han kunde ställa iutsikt större löneökningar med en socialdemokratisk regering. svarade somvanligt inte på det brevet. har emellertid den nye löneministern, , gjort uttalanden som nästan ordagrant överensstämmer med vad jagsade i och i flera andra sammanhang under valrörelsen. Det äralldeles utmärkt att regeringen nu har vågat säga detta i klartext, men jagtycker det är ettutslag av politisk feghet att inte redan före valet våga säga de sanningar somman är fullt medveten om. Nåväl, hur bör då regeringen enligt vår uppfattning ageraför att hålla tillbaka lönekostnadsökningarna och förbättra konkurrenskraften1986 och åren framöver? För det första måste finanspolitiken stramas upp för attge trovärdighet åt inflationsmålet. För det andra måste regeringen avstå från skattehöjningar- det innebär att den stramare finanspolitiken måste föras genomutgiftsnedskärningar. Det viktigaste just nu är att hejda den kommunalaexpansion som fortgår i alltför snabb takt. Jag skall strax återkomma tillskattefrågorna. För det tredje måste regeringen agera mer genomtänkt ochbestämt i sin arbetsgivarroll. Vi får hoppas att utnämnandet av en löneministerförebådar en sådan förändring i regeringens handlande. För det fjärde borde regeringen reformeraarbetslöshetsförsäkringen så att ett större ansvar när det gällerfinansieringen läggs på arbetsgivare och löntagare. Det handlar inte om attförsämra förmånerna - tvärtom; de kan behöva förbättras - utan om att förändrafinansieringen av arbetslöshetsförsäkringen. Regeringen har själv angivit att ett mål förskattepolitiken skall vara att nio inkomsttagare av tio har högst 50 %marginalskatt. Det målet kommer inte att uppnås och än mindre nästa år.Ungefär var sjätte inkomsttagare - i stället för var tionde - kommer nästa åratt ha en högre marginalskatt än . Men mer intressant är det ändå att titta på deheltidsarbetande löntagarna. Det är ju inte särskilt rimligt att antaletpensionärer eller antalet feriearbe-tande skolungdomar skall påverka utfallet.I mittenregeringens proposition om den nya inkomstskatten angavs attett mål med reformen var att högst var femte heltidsarbetande 1985 skulle haöver marginalskatt. I verkligheten blir det drygt var fjärde somkommer att ha en så hög marginalskatt, och kommer var tredjeheltidsanställd att ha högre marginalskatt än . Den främsta orsaken till den utvecklingen, som är mycketsämre än vad som utlovades , är regeringens urholkning och, ,borttagande av inflationsskyddet. Redan för att uppnå målet med skattereform krävsnu krafttag från regeringen och . är det enligt min meninginte tillräckligt. Det är nu hög tid att gå vidare och fortsätta reformeringenav inkomstskatten med sikte på att nästan alla skall ha högst 50 %marginalskatt. Innebär då inte en sådan reform större skattelättnader förpersoner med goda inkomster? Jo, det innebär den, och därför måste det finnasmycket starka skäl för att genomföra en sådan skattereform. Enligt vår bestämdauppfattning finns det det. Vi vill inte sänka marginalskatterna därför att depersoner som skulle få del av sänkningarna lever på en särskilt lågstandard. Nej, motivet är ett helt annat. Det måste löna sig att arbeta ocksåför dem. Även överläkare, tekniker, civilingenjörer och andra måste känna attderas extra arbetsinsat- ser geravkastning, att det blir något över efter skatt om de jobbar extra. Och viandra har intresse av att det blir någonting över också för dem, därför attderas arbetsinsatser är viktiga för oss. I den avslutande partiledardebatten före valet nämnde jagett konkret exempel som ställer den här frågan i blixtbelysning. Läkaren , som är verksam i det läkarglesa , ställde i en tidningsartikelfrågan om det var rimligt att det skulle löna sig bättre för honom att huggaved än att ta emot patienter. Marginalskatten gav nämligen sådana effekter. Frågan är; Vilket är viktigast? Att vi kapar eller att vi uppmuntrar honom att ta emot fler patienter? För ossär svaret självklart; det är bättre fördelningspolitik att hjälpa sjukamänniskor än att kapa toppinkomsterna för läkare. Samma sak gäller när personer med goda inkomster genomlägre marginalskatter skulle kunna uppmuntras att bygga ut företag eller attgöra riskfyllda satsningar i näringslivet. Det kan ge jobb åt människor, vilketär fördelningspolitiskt viktigare än att hindra några tusen personer att tjänalitet mer. Socialdemokratisk fördelningspolitik handlar alltförmycket om att kapa toppar. I de senaste årens finansplaner har man bland deviktiga fördelningspolitiska åtgärderna ofta nämnt höjda förmögenhets-, arv-och gåvoskatter, vinstdelningsskatt, urholkat inflationsskydd och liknandeåtgärder. Vi tycker att allt detta är dålig fördelningspolitik. Långt viktigare är att uppmuntra människor att skapa nyaarbetstillfällen och att se till att det lönar sig när de gör insatser förmänniskor som verkligen behöver deras hjälp. Därför anser vi att det är angeläget att sänkamarginalskatterna så att nästan alla får behålla minst hälften av enextrainkomst eller en inkomstökning. Jag är övertygad om att de flesta tyckeratt det är en mycket rimlig princip. En sådan reform är inte heller särskilt dyr. Den kostar t.ex. långt mindre än den inkomstskattereform som genomfördes under åren1983-1985. Om den reform som jag nu har förordat skulle genomföras, t. ex.under de kommande tre åren, ligger kostnaden på under 1 miljard kronor.Och har ingen hänsyn tagits till de positiva effekter som en sådan reform skulle Att sänka marginalskatterna på det sätt som jag här harredovisat är viktigt. Däremot är det inte möjligt att nu genomföra storagenerella skattelättnader. Vi måste skära ned de offentliga utgifterna för attfå bukt med budgetunderskottet. Men att ovanpå det minska dem för att ocksåskapa utrymme för stora skattelättnader som kostar många miljarder är enligtvår mening inte möjligt. Det skulle kräva ingrepp i välfärdssystemet som viinte kan medverka till. Att kapa topparna är alltså dålig fördelningspolitik. Bra fördelningspolitik är att söka upp och undanröja denofärd som fortfarande finns mitt i välfärden. Där kan vi politiker göra viktigafördelningspolitiska insatser som för många människor innebär skillnaden mellanlidande och glädje. Brafördelningspolitik är att ta itu med de långa köerna inom sjukvården. Det är enorimlig ofärd att den som i hela livet har haft en god syn, som har rört sigobehindrat, som har läst morgontidningen och följt TV-programmen, blirhandikappad och beroende av hjälp när en enkel operation skulle kunna ge synenåter. Det är en orimlig ofärd när människor tvingas leva med svåra smärtor,kanske rullstolsbundna, på grund av krånglande leder trots att ett enkeltingrepp skulle kunna ge dem rörelsefriheten åter. På flera håll i landet är väntetiden för den här typen avoperationer . Det är angeläget att organisera och effektivisera densvenska sjukvården, så att väntetiderna kan minskas avsevärt. Ett sätt attskapa resurser för att uppnå sådana syften är att släppa fram fler enskildainitiativ inom sjukvården. Bra fördelningspolitik är också att prioritera rätten tillett eget rum i långvården. Det är en orimlig ofärd att många människor somtvingas leva sitt liv på institution saknar rätten att själva bestämma vem devill dela rum med - eller om de vill bo i ett eget rum. kampanj för rätten till ett eget rum harväckt stort gensvar bland väljarna. Till min glädje konstaterar jag att statsministerni sin regeringsdeklaration bl. a. slår fast att "mer hemlika förhållandenbör skapas inom långvården". Kanske kommer regeringen under detta riksmöteatt stödja krav på en tioårsplan för förverkligandet av rättentill ett eget rum. Det vore bra fördelningspolitik! Valet blev en oväntat stor men desto merglädjande framgång för och för socialliberalismen. Resultatetinnebär att åter får en central ställning i svensk politik. Återstår den avgörande kampen i svensk politik mellan socialliberalism ochsocialdemokrati. I en allmänt positiv inställning till välfärdsstatenförenas dessa ideologier, men i den politiska kampen är det trots alltskillnaderna som är viktiga. Mot socialHberalismens starka tilltro tillmarknadsekonomin står socialdemokratins grundmurade misstro. Motsocialliberalismens starka tilltro till enskilda människors möjligheter attsjälva forma sina liv och träffa också verkligt viktiga val stårsocialdemokratins grundmurade misstro. Ge människor större möjligheter att forma sina liv, sägervi liberaler. Lägg mer och mer av besluten i politikers händer, sägersocialdemokraterna. Här går den viktigaste skiljelinjen i svensk politik underkommande år. 5THORBJÖRN (): Årets val blev en mycket svår förlust föross. Det ger naturligtvis anledning till en djupgående och inträngande analysav orsakerna till flera dåliga valresultat. Och det arbetet har redan satts igång. Målet för alla som deltar i detta är att skall återtaförlorade positioner. Valets ende segrare blev , och jag gratuleraruppriktigt till den stora framgången. framgång ledde också tillatt mitten återigen är den näst största politiska kraften här i , ochdet ser vi inom som en stor fördel. Såväl moderater somsocialdemokrater hade nog räknat med och hoppats på att skulle haden positionen också efter detta val. Socialdemokraternasom haft förmånen att regera under en kraftig högkonjunkturhar trots detta gjort förluster. Regeringen har en svagare pariamentariskställning än under förra valperioden. Beroendet av kommunisterna har ökatgenom att de icke-socialistiska partierna tillsammans är större änsocialdemokraterna. ' Genom sitt eget agerande har socialdemokraterna blockeratmöjligheterna till paketlösningar och förhandsuppgörelser innan regeringenlägger sina förslag på bord. I varje fall gäller detta förcenterpartiets del. Den socialdemokratiska regeringen har cementeratblockpolitiken. Och man har gjort det under parollen . Tillsammans med kommunisterna har regeringen valt att styra in på enväg som leder till ett socialistiskt och kollektivistiskt samhälle. Påskyltarna längs vägen kan man läsa; Kollektiva löntagarfonder, som syftar till att förändraäganderätten i näringslivet i socialistisk och i kollektivistisk riktning. Förslag till ny plan- och bygglag som innebär allvarligaingrepp i den personliga äganderätten. Lag somtar ifrån fiskare deras fiskerätt utan ersättning. Lag som hindrar bostadsrättsinnehavare att sälja sinlägenhet till vem man vill. Kollektivet ges förköpsrätt. accepterar inte detta vägval, och vikommer att efter måttet av förmåga här i bekämpa det och ute hosallmänheten bilda opinion för ett decentralistiskt samhälle, som bygger på enmarknadsekonomisk grund där sociala krav och miljökrav kommer till klartuttryck. Det är på denna ideologiska grund som människornas företagsamhet ochinitiativkraft får det nödvändiga utrymmet. Om den ekonomiska situationen har regeringeninte sagt något konkret i sin regeringsdeklaration. Och detta trots attregeringen måste betrakta situationen som bekymmersam. Regeringen kan rimligeninte vara oberörd av de förhållanden som råder. Densvenska löneökningstakten är klart högre än i våra konkurrentländer. Denoffentliga sektorn styr lönebildningen i . De svenskamarknadsandelarna på världsmarknaden sjunker. Efter en kort men intensiv uppgång kommer investeringarnaenligt att sjunka . Arbetslöshetenhotar att stiga. S.erigehar västvärldens näst högsta inflation. Sverigehar en extremt hög ränta. Det är med denna verklighet för ögonen som socialdemokraternasbudskap till väljarna har varit; är på rätt väg - ge oss förnyatförtroende. Högkonjunkturen och devalveringarna skapade ett utrymmeför en uppgång i den svenska ekonomin. Och i denna atmosfär har genom densocialdemokratiska propagandan det krismedvetande som tidigare byggts upp gåttföriorat. När andra länder växlade ner sin löne- och prisökningstakt harSverige legat kvar på sin höga nivå. Resultatet blev oundvikligt; undergrävdkonkurrenskraft, minskad export, ökad import, försämrad bytesbalans. Och iförlängningen hotar en ökad arbetslöshet. Riksbankschefen pekade påobalansen i den svenska ekonomin och uttalade en allvarlig varning för denpågående utvecklingen. Om man tittar på reaktionen från arbetarrörelsen såfinner man att finansministern sade att han ville vänta, statsministern sadeatt han inte satt sig in i frågan och LO-ordföranden sade att riksbankschefenborde avgå. Det senare påminner om den klassiska metoden att hugga huvudet avbudbäraren om han framför obekväma underrättelser. har samma syn på den ekonomiskapolitikens inriktning som vi redovisade under valrörelsen. Vi anser att det för det första krävs en lägre lönekostnadsutveckling.Den konkurrensutsatta sektorn måste ovillkorligen få vara löneledande. Allaföljsamhetsklausuler måste bort ur avtalen. Marginalskatterna får inte skärpasutan behöver sänkas. Därvidlag måste de stora skillnaderna i kommunalskattminskas. Höga marginalskatter leder till höga lönekrav. Därför krävs eninflationsskyddad skatteskala. Skyddet för tredje man vid konflikter på denoffentliga arbetsmarknaden måste förbättras. För det andra har en minskning av det statligabudgetunderskottet en avgörande roll i inflationsbekämpningen. För det tredje är det nödvändigt att hejda de ständigaskatte- och avgiftshöjningarna, inte minst därför att dessa tillhopa svarar fören betydande del av inflationen. Ett stopp för skatte- och avgiftshöjningarskulle också öka statens trovärdighet gentemot övriga aktörer på den ekonomiskapolitikens område när det gäller inflationsbekämpningen. Med en sådan politik och med ett återupprättatkrismedvetande kan vi börja den mödosamma vägen mot ekonomisk balans.