prot · G909116 · 1985-12-31 00:00:00 — När det gäller register av Metropolitsuppläggning finns datalagen. Och det hjälper inte att bedömningarna harförändrats över tiden. När Metropolit startades var kunskaperna omdatoriseringens effekter dåliga hos svenskarna i allmänhet - nu är de, som jagtidigare sagt, betydligt bättre. instämmer i följande uttalande av professorGöran , ordförande i samhällsvetenskapligaforskningsrådets etiska kommitté: Forskare bör fråga en person innan känsligauppgifter samlas. De etiska reglerna måste följas. Visst kan forskarekortsiktigt ha fördel av att överskrida reglerna, men resultatet på längre siktblir då att människor inte ställer upp. Forskarna bör i sitt eget intresse tamänniskors oro för integriteten på allvar. De vinner ingenting på attbagatellisera problemen. De etiskaregler som professor syftar på lyder: - De berördaskall informeras om alla inslag i undersökningen som kan påverka deras viljaatt delta. - De berördaskall lämna sitt samtycke till medverkan. Inga påtryckningar får förekomma. - Det får inteförekomma något beroendeförhållande mellan forskaren ochdeltagare/uppgiftslämnare, - De berördaskall informeras om att de när som helst kan bryta sin medverkan utan att detfår negativa konsekvenser för dem själva. - Känsligauppgifter hanteras så att de inte kan hamna i orätta händer. - Personuppgiftersom insamlats för forskning får inte användas av myndighet för åtgärder somkan riktas mot den undersökte. Denna etiska kommitté har inteyttrat sig om , eftersom det har finansierats medforskningsanslag från . Låt mig få avsluta med en liten historia, som jag läste itidskriften , Den handlar om "kontordameniKöpenhamn, som bestämt yrkande på att KöpenhamnsSikkerhedspolitis, Sipos, register över åsiktsfarliga danskar skulle brännasupp. Trots stor tvekan hos kollegerna ledde hon resolut bränningen avkortregistret i husets värmepanna. försvann i alla fallen mängd danskar på ett mystiskt sätt - mest kommunistsympatisörer, men intealla. Orsaken var att haft de bittraste fejder medSipo och hade ett eget register över suspekta danskar, däremot ingen egenfröken . Av detta kan rnan dra en rad slutsatser. Registeruppgifteri fel händer kan få katastrofala följder. Enskilda tjänstemän och forskare måvara aldrig så rättrådiga - det finns fejder mellan myndigheter, det finnsklantskallar och tillfälligheter. Och tillsist: Vi behöver kvinnors sinnesnärvaro och initiativ. har både i interpellationen och i sittinlägg kritiserat och olika myndigheter ur flera aspekter.Nu har gått in i debatten med ett, som jag tycker, intressantinlägg, som präglas av nyanseringar på ett helt annat sätt än . Frågan om kritik mot projektet ochmyndigheterna är relevant eller inte lämnar jag i stort sett därhän, eftersomregeringen - jag upprepar det - inte skall gå in och pröva om myndigheter ienskilda fall har gjort rätt eller inte. Den ordningen skall vi behålla i vårtland, ! Regeringen skall inte vara polis. För sådana härkontrolluppgifter har vi särskilda myndigheter, t. ex. JK och JO. När detgäller JO kan jag nämna att han utreder åtskilliga av de frågor som GötheKnutson har tagit upp. Bl, a, JO:s utredning får visa om har rätti alla sina påståenden. För egen del vill jag bara säga att trovärdigheten i GötheKnutsons kritik skulle stärkas om han använde färre svepande formuleringar ochframförde bättre underbyggda påståenden. Också debatten skulle må gott av det. Jag upprepar att datainspektionens beslut iMetropolitärendet har överklagats till regeringen. Det har emellertid, herrtalman, kommit till min kännedom att besvären har återkallats. Men alldelesoavsett det vill jag inte här och föra en diskussion kring enskildheter iMetropolitregistret, Jag skall i stället, herr talman, anföra någraprincipiella synpunkter, Alla samhällen har ett låt mig säga oändligt behov avkvalificerad forskning och forskning som är väl förankrad bland medborgarna.Det är med forskningen som spjutspets mot framtiden som vi har lyckats byggaupp det svenska välfärdssamhället. Ett sätt att vidga våra kunskaper och på detsättet flytta fram positionerna allmänt för som forskarland ärnaturligtvis att använda ny teknik, däribland datateknik. Det finns emellertidflera villkor för att våra ambitioner på det här området skall kunnaförverkligas. För det första menar jag att medborgarinflytandet överforskningen skall vara stort och reellt. För'det andra får vi inte betrakta forskningen medunderdånig respekt -som vi måste erkänna och ha förståelse för attockså forskare kan göra fel.Det ligger i forskningens natur och motiverar naturligtvis inte att viförbjuder eller förhindrar forskning. För det tredje måste forskningen stå i överensstämmelsemed etiska normer och rekommendationer som vi kommer överens om. Lika viktigtär att vissa författningsregler finns också för forskningen och att de reglernaär så klara och entydiga som möjligt. Det är bl, a, där som avvägningen mellanolika intressen skall göras. Då är vi inne på frågan om forskning med användning avregisterdata. Låt mig än en gäng-jag gjorde det också i en debatt häririksdagen med - slå fast några utgångspunkter förregeringens politik när det gäller forskning, data och integritet. Det är en realitet att människor känner olust och obehagöver att de över huvud taget förekommer i dataregister av olika slag. Mankänner det som om myndigheterna eller forskarna har lagt beslag pä en del avden enskilde medborgaren själv. Jag har, , genom personligakontakter bl. a. med s. k. 53-or fått detta alldeles klart för mig. och jagbryr mig om deras och andras olust. kan den här oron naturligtvis komma i konflikt med värtbehov av forskning, och det är ju detta debatten handlar om. Då måste vi göraavvägningar - det är vår uppgift och vår skyldighet att göra avvägningar. Detgår inte att utnämna sig till den personliga integritetens banerförare utan atterkänna avvägningsproblemen. Det går heller inte - det är i vart fall fögakonstruktivt och direkt osant - att som har gjort i sininterpellation generellt i svepande termer utmåla forskarvärlden somföreträdare för och användare av "oklarheter, fintlighet. Oiwells nyspråkoch t.o.m. ren lögn". Det går som sagt inte att göra så, det är intekonstruktivt. Det allvarliga med en debatt som förs i sådana termer är att denförsvårar för den enskilde medborgaren att följa med och delta i debatten. Attfortsätta debatten i den andan menar jag vore att göra dem som känner verkligoro en björntjänst. Prot, 1985/86:116 20GÖTHE (): Jag tackar statsrådet för att han gick upp idebatten och försökte förtydliga sig. Det kanske är något anmärkningsvärt attjust statsrådet efter innehållet i det här skrivna svaret till migtalar orn svepande formuleringar. är det emellertid så att jag i interpellationen harförsökt vara väldigt konkret. Jag pekar på en rad klandervärda företeelser iMetropolit. Tiden här i talarstolen är dock inte så väl tilltagen - enligt vårapraktiska debattregler - att jag kan återge allt i detalj. Värdet av Metropolit är ifrågasatt även av forskare. Jagkan citera t. ex. den finländske professorn vid Helsingforsuniversitet. Han sade i en tidningsintervju : "Kanske ärjag lite orättvis när jag säger så här, men jag har sett de publikationer somhar kommit ut som en följd av Metropolit, och jag tycker inte att de har varitsärskilt märkliga. Metropolit har inte väckt någon särskild uppmärksamhet blandforskare. Så värst mycket av värde har inte kommit ut ur den." Jag antaratt justitieministern inte ifrågasätter professor kunnan- 8 proiokoll 1985/86:113-116 Prot.1985/86:116 de och förmåga att göra bedömningar på detta område. Om situationen för familjehemsföräldrar Justitieministern tycker att man skall vara konkret ochkonstruktiv. Det är vad jag i all enkelhet efterlyst i min interpellation ochmitt inlägg, när jag sagt att regeringen i första hand skall se till att delagar som vi skapat på detta område efterföljs. Institutioner och myndigheterfår inte glida undan detta ansvar och göra sig skyldiga till det som jagpåvisat i min interpellation och som justitieministern de facto inte harvederlagt, i varje fall inte i sak. Det finns så mycket mer att säga kring behovet avforskning än vad justitieministern har sagt. Om jag tidsmässigt hade tillfälleskulle jag kunna bidra rned en uppräkning. Det är mycket farligt när man med forskningsom skalkeskjul tränger in i människornas privatliv och skapar ettförmyndarsam-hälle. Tidningsuppgifter berättar att det nu är oerhörtsvårt att få in uppgifter i enkäter. Det har uppstått stark misstro motmyndigheterna. Vi människor upplever oss alltmer som undersåtar i ett samhällesom datamyndigheter och forskare styr. 21 (): regeringen är inte någonkontrollinstans. Däremot är regeringen besvärsinstans för datainspektionensbeslut och tar på så vis ett ansvar för när man, som jag menar, smygvägenurholkar datainspektionens möjligheter att värna medborgarnas integritet. Detbidrar till respekten för datainspektionen om dess beslut verkligen är atträkna med. Det är helt klart att allt fler människor har idéerom hurman skall undgå att bli registrerad. Det betyder alltså att vi kommer in inågon sorts misstrons onda cirkel. Varför skall jag vara lojal motmyndigheterna och fylla i olika formulär, när myndigheterna själva inte ärlojala mot de lagar som finns och som jag upplever som rättfärdiga, frågar mansig. SCB drabbas ju av avogt inställda medborgare som lämnardåliga uppgifter eller inga alls. När sedan dessa uppgifter samkörs, blirresultatet förödande. Många, framför allt datatekniker, har begripit detta ochvarnar för de smygande felen, sorn ett och ett är ganska små men somtillsammans blir stora. Andra har fortfarande inte insett faran. Jag tycker attvi politiker skall ingå i den grupp som inser faran och som också aktivtreagerar. Överläggningen var härmed avslutad. 6§ Svar på interpellation 1985/86:151 om situationen för familjehemsföräldrar Margö har frågat socialministernom situationen för faniiljehemsföräldrar enligt följande: Är placering ifamiljehem av utvecklingsstörda barn en boendeform som enligt regeringensmening bör få ökat stöd? Konmierregeringen på något sätt att verka för att familjehemsföräldrarna skall fåanställningstrygghet i det viktiga arbete de faktiskt utför? Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag somskall svara på interpellationen. har stor uppmärksamhet ägnats de psykisktutvecklingsstörda barnens och ungdomarnas behov av att växa upp i familj. nya omsorgslagen, som träder i kraft , läggs fast att stödoch hjälp i första hand skall ges till den egna familjen, så att barnet kan bokvar hemma. Vi vet att vill och kan de flesta föräldrar ha sina psykisktutvecklingstörda barn boende hemma hos sig. Om barnet, trots stödinsatser frånsamhällets sida, ändå måste flytta hemifrån är det bäst för barnet om det fårväxa upp i en annan familj. Att då ge famiijehemsföräldrarna tillräckligt stöd,praktiskt, psykologiskt och ekonomiskt, är några av de villkor som måsteuppfyllas för att nå målet att barnen inte skall växa upp på institution. Familjehemsföräldern skall givetvis ha en anständigersättning för sitt arbete. De flesta landsting följer i dagLandstingsförbundets rekommendationer om ersättning till familjehemsföräldrar.Ersättningen är uppdelad i en omkostnadsdel - som skall täcka familjehemmetsverkliga kostnader för placeringen och som inte är skattepliktig-samt enarvodesdel. Den senare är skattepliktig inkomst och ATP-grundande. Det lägstaarvodet enligt rekommendationerna är satt till av basbeloppet, så attarvodet överstiger gränsen för ATP-grundande inkomst. Vissa landsting betalararvodesersättning motsvarande hel vårdbiträdeslön då det handlar om mycketvårdkrävande barn, ofta flerhandikappade. Familjen skall också kunna få den avlösning som behövs föratt orka ta hand om barnet. I den avlösningen ingår - enligtLandstingsförbundets rekommendationer- sammanhängande ledighet för semester.Sammanlagt utgår full arvodesersättning under högst . nya omsorgslagen har ju korttidsvistelse införts som en särskild omsorg. På Margö fråga om placering i familjehem avutvecklingsstörda barn är en boendeform som bör få ökat stöd kan jag svara,att i propositionen till den nya omsorgslagen betonas att en familj som taremot ett psykiskt utvecklingsstört barn bör ges samma typ av stöd och hjälp somen familj som tar hand om sitt eget barn. Jag är dock tveksam till att det gåratt förena den boende- och vårdform som en familjehemsplacering är avsedd attvara med ett formellt arbetsgivar- och arbetstagarförhållande. Meningen med enplacering i familjehem är ju att barnet skall växa upp under så normalaförhållanden som möjligt. Familjen skall ta barnet till sig som enfamiljemedlem. Familjehemsföräldrarna har ansvaret för det psykiskt utvecklingsstördabarnets dagliga vård, men de har också rätt till den hjälp och service som bl.a. landstingskommunerna erbjuder. Jag vill gärna framhålla att det från bådelandstingets och familjehemsföräldrarnas synpunkt är angeläget attfamiljehemsföräldrarnas erfarenheter tas till vara också efter det att enfamiljehemsplacering upphört. Det viktigaste för familjehemsföräldrarna är attsamhällets stöd till dem inte sviktar. Om situationen för familjehemsföräldrar 23MARGO (vpk): Jag tackar för svaret på min interpellation.I november 1985 fanns det 873 utvecklingsstörda barn och ungdomar i familjehem.Hälften av dem var svårt utvecklingsstörda och hälften lindrigare.Familjehemsföräld- Om situationen för familjehemsföräldrar rårna somger vård och omsorg om de här barnen och ungdomarna har enligt vpk:s mening ettmycket svårt och krävande arbete. Det är ett arbete som utförs dygnet runt årut och år in, och det utförs i den egna bostaden. Endast ett fåtal av de härkvinnorna - för det är alltid kvinnor sorn har detta ansvar somfamiljehemsförälder - kan kombinera familjehernsvården med ett annatförvärvsarbete. Vården av utvecklingsstörda barn är nämligen så krävande -denkräver även nattvak från föräldrarnas sida-att det inte går att hanågot annat arbete vid sidan av. Dessa barn och ungdomar skall sedan i de allra flesta fallprecis som andra barn och ungdomar flytta hemifrån. De skall skapa ett egetboende, antingen i den egna lägenheten eller i någon form av bostadsgrupp. Närde här ungdomarna flyttar står familjehemsföräldern där utan ett arbete och medsrnå konkurrensmöjligheter på den öppna arbetsmarknaden. Då är kvinnornaoftast . De har inte i egentlig mening haft ett riktigtyrkesarbete. De har "bara" vårdat barn i det egna hemmet, och det äringen särskilt gångbar merit på arbetsmarknaden . Vi menar att de här familjehemsföräldrarna utför ettmycket viktigt och krävande arbete och att de skall behandlas därefter. Deskall ha samma anställningsförhållanden som vårdare inom . Och deskall fä tillgodoräkna sig arbetsåren i hemmet som en med yrkesarbete fulltjämförbar merit. Den grupp människor som skulle beröras av förändringar om deskulle få ett anställningsförhållande är en mycket liten grupp - det rör sig omungefär 870 personer. I takt med utbyggnaden av den öppna vården och den nyaomsorgslagen, kommer den här gruppen familjehemsföräldrar förmodligen attminska, eftersom förhoppningsvis de biologiska föräldrarna i stället får störremöjligheter än att ta hand om sina barn. Kostnaderna kommer alltså attför samhällets del inte att bli så stora. Vi kan konstatera att även om viuppnår de önskade förändringarna med den nya omsorgslagen kommer det alltid attfinnas en stor grupp utvecklingsstörda barn som behöver vård i familjehem av eneller annan anledning. Ministern säger i sitt svar att famiijehemsföräldrarnagivetvis skall ha en anständig ersättning för sitt arbete. På den punkten är viöverens. Men vad är en "anständig ersättning"? Menar ministern attdet är en anständig ersättning som familjehemsföräldrarna får? Familjehemsföräldrarnas ersättning delas upp i enomkpstnadsdel, som skall täcka de direkta utgifterna för barnet, och enarvodesdel. När det gäller omkostnadsdelen rör det sig om . , litet grand beroende av barnets ålder. Arvodesdelen är beräknad på hur svårthandikappat barnet är. Om familjehemsföräldern lyckas riktigt bra med sittarbete och tränar upp barnets färdigheter, blir alltså barnet placerat i enlägre arvodesgrupp, och föräldern får ett mindre arvode för barnet. Det påpekas i svaret att arvodet är en ATP-grundandeinkomst. Det är riktigt, men det intressanta är hur hög, ATP-poäng man får påbeloppet. Det minsta arvodet är av basbeloppet. Det motsvarar 0.02ATP-poäng, dvs. tvä hundradels ATP-poäng. Det ger alltså inga ATP-pengar, baraen markering att man har fått en ATP-grundande inkomst. Jag undrar hur vi skall tolka ministerns uttalande om atthan är tveksam till att man kan förena den boende- och vårdform som enfamiljeheirrsplacering utgör med ett formellt arbetsgivar- ocharbetstagarförhållande. Menar ministern att barnet skulle må sämre i familjenom familjehemsföräldern har ett anställningsförhållande med anställningstrygghetoch en rimlig lön? Jag tror att det är precis tvärtom, att det kommer barnettill godo om föräldern får en rimlig ersättning för sitt arbete. Om situationen för familjehemsföräldrar Under detta anförande övertog tredje vice talmannenledningen av kammarens förhandlingar. I mycket långa stycken är Margö Ingvardssonoch jag överens. Det allra viktigaste som vi är överens om är attfamiljehemsföräldrarna utför ett utomordentligt viktigt arbete. Det har ocksåklart uttalats i den nya omsorgslagen. Näst efter det egna hemmet betraktasfamiljehemsplacering som den bästa boendeformen. När jag uttrycker tveksamhet beträffande möjligheten attförena familjehemsplacering med ett formellt arbetsgivar- ocharbetstagarförhållande, gör jag det mest därför att det reses en rad formellafrågor kring anställningsförhållandet. Hur skall man se ? Närdet formella förhållandet föreligger träder arbetstidslagstiftnrngen in.Detsamma gäller lagar om ledighet på olika sätt, lagen om arbetsledning osv. Vifår alltså ett mycket formaliserat förhållande mellan och denenskilde familjehemsföräldern, som jag anser vara svårt att förena med detideella åtagande som enligt min mening måste föreligga hos den familjsom i sitt hem tar emot en gravt utvecklingsstörd ung människa. Det är på dessagrunder som jag uttrycker tveksamhet. Låt mig också påminna om att det är fulltmöjligt för ett landsting att träffa avtal med familjehemsföräldrar om enobjektsanställning. Jag tror att det är denna väg som man skall diskutera. Ivissa fall kanske det är så man skall gå fram. 1 andra är det lämpligare medett avtal om placeringen, där det ideella slår igenom i högre grad. Enligt minmening skulle en objektsanställning kunna vara lämplig i de fall, som ocksåMargö pekade på, där vårdinsatsen är utomordentligt omfattande. När det sedan gäller frågan om ATP-poäng ocharvodesersättningen vill jag säga dels att ATP-poängen naturligtvis baseras påarvodets storlek, dels att det inte är staten som skall uttala sig om arvodetsstorlek, vilket Margö säkert är medveten om. Min principiellauppfattning är emellertid att arvodet på ett rimligt sätt skall motsvara denarbetsinsats som familjehemsföräldern faktiskt gör. vill jag kommentera det Margö sadeom föräldrarnas erfarenhet. När en person under mänga år har ägnat sig åt vårdav ett utvecklingsstört barn, har hon skaffat sig erfarenheter och kunskapersom enligt min mening är en stor tillgång för . Om det finnsmöjligheter att utnyttja den förälderns tjänster antingen för en ny familjehemsplaceringeller för andra uppgifter inom omsorgen av utvecklingsstörda, tycker jagabsolut att man skall ta vara på dem. Den grundinställningen tror jag faktisktatt också landstingen har. Om situationen för fam iljeh emsföräldrar 25MARGÖ (vpk): Jag hade inte räknat med att jag skulle kunnapressa ministern till att tala om hur stor en anständig ersättning borde vara,men det måste ligga i ministerns intresse att den nya omsorgslagen kommer attfungera efter intentionerna. I det avseendet kommer, såvitt jag förstår,familjehemmens roll att bli av stor betydelse. Då gäller det att få tag päkvinnor, som är villiga att ställa upp som familjehemsföräldrar. Denvilligheten hänger naturligtvis ofta ihop med de villkor som erbjuds. Vi kankonstatera att om arbetsmarknaden för kvinnor är dålig, då kan landstingenräkna med att en grupp kvinnor låter sig hänvisas till den här typen av vårdaruppgiftsom ersättning för anställning. Men det är kanske heller inte riktigt bra attde hänvisas till den sortens "anställning". Det är väl bättre att deväljer att vara familjehemsförälder dels av intresse, men dels också därför attde därigenom får en faktisk möjlighet att försörja sig på sitt arbete - det ärju ändå fråga om ett arbete. Det skulle enligt ministern finnas formella hinder för ettanställningsförhållande. Jag tror att man, om viljan finns, kan lösa sädanaeventuella hinder. Ministern pekade själv på möjligheten att objektsanställa -det är ett förfärligt ord, och jag önskar att vi kunde hitta ett annat uttryck,men vi vet ju båda vad som menas med objektsanställning, som förekommer inomhemsjukvården. Jag tror att objektsanställning kan innebära bättre förhållandenän de som råder . Om det vore män som var familjehemsföräldrar, trorministern att de i så fall skulle avstå från förvärvsarbete och ställa upp påde villkor som erbjuds de kvinnor som är familjehemsföräldrar? Det här handlarom barnen, men det är också i allra högsta grad en kvinnopolitisk fråga, förden rör bara kvinnor. Jag hade inte tänkt att göra någotytterligare inlägg, eftersom jag känner att vi i långa stycken egentligen äröverens i den här frågan, men jag reagerade när det gäller denjämställdhetsfråga som Margö tog upp. Tyvärr tror jag att MargöIngvardsson har rätt. Det är mest kvinnor som fullgör åtaganden av det här slaget.Det har, som jag ser det, att göra med att en stor portion idealism måste med ibilden för att man över huvud taget skall fullgöra ett sådant åtagande. Att tahand om ett utvecklingsstört barn i en familj på det sätt som är avsikten trorjag innebär någonting som går utöver att ta en anställning och att det snarastär en komplimang till de kvinnor som gör detta. Jag tycker att det är enbesvärande omständighet att mycket få män, om ens någon, fullgör ett sådant häråtagande för sin egen del. 27MARGÖ (vpk): Kvinnor som arbetar inom vården har alltidfått höra av arbetsgivaren att de måste ha ett visst mått av idealism i sittarbete, skulle man t, o, m, betrakta det som ett kall. Med deanställningsförhållanden som råder dels inom vården, dels inom det speciellaområde som vi diskuterar är det nog fråga om ett väldigt stort mått avidealism. trorinte att idealismen skulle minska, om man förbättrade förhållandena för Prot. kvinnorna.Jag tror tvärtom att idealismen rent av skulle öka och att kvinnor 15 april1986 Om utbyggnad av barnomsorgen på ettannat sätt skulle orka ge uttryck för denna idealism, om de fick en anständiglön och ersättning för det arbete som de utför. Om det var så att idealismenstod i direkt förhållande till lönen, kunde det användas som ett argumentför att sänka lönen inom värden. Man kunde säga: Folk skall inte söka sigtill vården för att tjäna pengar, utan dit skall man söka sig på rent Jag tror att det kan vara ett något farligt resonemang att hänvisatill kvinnornas idealism när det gäller ansvaret för vården av barn och Överläggningen var härmed avslutad. 7 § Svar på interpellation 1985/86:152 om utbyggnad avbarnomsorgen har frågat statsministern om hurregeringen avser att förverkliga uttalandet i regeringsdeklarationen om attalla barn över ett och skall ha rätt till plats i daghemeller i familjedaghem . Interpellationen har överlämnats till mig. I propositionen(1984/85:209) om förskola för alla barn föreslog regeringen följande: "Principen om alla barns rätt att fr. o. m. ett ochett halvt års ålder och fram till skolstarten delta i en kommunalförskoleverksamhet läggs fast. Alla barn vars vårdnadshavare förvärvsarbetareller studerar får rätt till plats i daghem eller familjedaghem under den tidbehov av omsorg föreligger.