prot · G909157 · 1985-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1985/86:157 Förhandlingarna leddes till en början av förste vicetalmannen. 1 § till Europeiska frihandelssammanslutningens (EFTA)parlamentarikerkommitté Företogs val av fem ledamöter ochfem suppleanter i svenska delegationen till Europeiskafrihandelssammanslutningens (EFTA) parlamentarikerkommitté. 1 (): beslöt att iriksdagsordningen införa en ny föreskrift, enligt vilken det ankommer påriksdagen att företa val till svenska delegationen till . Enligt förslag av bördelegationen bestå av fem ledamöter och fem suppleanter. Valberedningen har berett valen och enhälligt godkäntgemensamma listor, som jag ber att få överlämna till fru talmannen. Sedan de av fördessa val avlämnade, gemensamma listorna upplästs av förste vice talmannen ochgodkänts av kammaren befanns följande personer, vilkas namn i här angivenordning upptagits på resp. listor, valda för återstoden av riksdagensinnevarande valperiod: () () () () HädarCars (fp) suppleanter () () Prot.1985/86:157 () (vpk) () 2 § Justerades protokollen för den 22 innevarande månad. 3 § Föriängning av 2 FÖRSTE VICE TALMANNEN: skall orn inte annat beslutas avslutas senast den31 maj. I 1 kap. 4 § RO stadgas att om synnerliga skälföreligger kan förlänga , dock längst t. o. m. . Vid sammanträde har talmanskonferensen medhänsyn till lämnade upplysningar om den väntade arbetsbelastningen i riksmötetsslutskede ansett att synnerliga skäl föreligger att förlänga /86och tillstyrkt att det får pågå längst t.o.m. . Kammaren beslöt att fickpågå längst t. o. m. . 4 § Föredrogs och hänvisades 1985/86:624fill skatteutskottet 5 § Föredrogs men bordlades åter Skafteutskottetsbetänkande /86:40 betänkanden /86:35 och 36Arbetsmarknadsutskottets betänkanden /86:19 och 20 1985/86:25om särskilda medel för bekämpningen av aids (prop. 1985/86:171), 1985/86:24 om injektion av naturmedel (prop.1985/86:148) och 1985/86:26 om patientjournaler m. m. 3 FÖRSTE VICE TALMANNEN: betänkanden 25, 24 och 26 kommer attdebatteras i nu nämnd ordning. Voteringarna äger rum i ett sammanhang efteravslutad debatt. Först upptas alltså socialutskottets betänkande 25 omsärskilda medel för bekämpningen av aids. Särskildamedel för bekämpningen av aids 4 (); Det är inte särskilt ofta som oppositionspartier begär attde anslag som regeringen föreslår i budgetpropositionen bör tiodubblas. När vigjorde det i vår partimofion om aids var det efter mycket noggrann prövning. Vimenade att regeringen mot bakgrund av vad som redan då var känt hade gjort enkraftig felbedömning av de resurser som behövs för att bekämpa det nya ochytterst hotfulla smittoämnet som kallas HTLV-III. Vi föreslog i vår motion ettbrett handlingsprogram innefattande massiv information, forskning,psykosociala insatser, åtgärder på arbetsmiljöområdet och en översyn av vissalagar. Med stor glädje kan vi nu konstatera att dessa tankegångaråterfinns i regeringens andra förslag för året i aidsfrågan, ett förslag somockså i stora drag överensstämmer med den beställning som en enhällig riksdaggjorde . När vi väckte vår motion fick vi höra att vihade fått saken om bakfoten och att de pengar som hade anslagits var fullttillräckliga. Men har alltså regeringen höjt sitt bud från 5 milj. kr. till75 milj. kr. för nästa budgetår. Därfill föreslås ett anslag på till de särskilt drabbade storstadsområdena. I fråga om programmets inriktning och omfattning råder nuinte längre delade meningar, utan det viktiga är att åtgärderna kommer i gångså fort som möjligt. På denna punkt har regeringen ett stort ansvar, som jaginnerligt hoppas att den kan bära. Vi talade i vår partrmotion om behovet av ett nafionellthögkvarter i kampen mot aids. Ett sådant militärt bildspråk kan låta en aningyvigt, men jag tror faktiskt att jämförelsen rymmer en del poänger. Det behövsen påtagligt rörlig krigföring för att bekämpa aidsfaran, och häri ligger ocksåatt vi oavbrutet måste ompröva vårt val av medel och metoder. Ett exempel pådetta är frågan om anonymitet. I denna fråga har alla parfier bytt ståndpunkt, även omdetta har skett vid litet olika tidpunkter. Vi försvarade tanken påanonymitet enbart vid provtagningen, och för detta uttalade sig också riksdageni april . menar vi emellertid att de erfarenheter som vunnits pekar påatt möjligheten till anonymitetsskydd bör utvidgas ytterligare, så att det blirmöjligt för den som så önskar att förbli anonym även efter det att ett provvisat sig vara positivt. Det lär inte bli särskilt många som utnyttjar denmöjligheten. Bland landets infektionsläkare råder dock en mycket stor enighetkring uppfattningen att en sådan rättighet skulle vara värdefull och att denskulle leda till att fler låter testa sig. Den uppfattningen har vi tagitintryck av. Majoriteten i utskottet är orolig för att möjligheten fullständig anonymitet skulle kunna leda till att några HTLV-III-smittadeinte får behandling enligt smittskyddslagens intentioner. Den risken finnssjälvfallet. Vi menar emellertid att denna risk måste ställas mot detmångdubbelt större problemet att kanske 75 eller av alla HTLV-III-smittadeännu är Oupptäckta. Vad som ärallra viktigast från smittskyddssynpunkt är att så många som Särskilda medel för bekämpningen av aids Särskilda medel för bekämpningen av aids möjligt avdem som misstänker att de har fått smittan genomgår testning. För att nå detmålet gäller det framför allt att återupprätta ett starkt förtroende för attsjukvården tjänar den enskilde och inte är ett kontrollinstrument församhället. Den sociala kontroll som behövs, framför allt iförhållande till injektionsmissbrukare, bör inte åstadkommas genom justpatientjournallagen. Jag ber, fru talman, att få yrka bifall till reservationenoch i övrigt till utskottets hemställan. 5 (vpk): I fråga om aids är det två,faror som måstebekämpas. Den ena är virussmittan, den andra är rädslan. Det finns, som allavet, en risk att denna andra fiende, rädslan, kan försvåra kampen mot smittan. Det är mot den bakgrunden vi från vpk från börjaninsisterat på anonymitet vid provtagning. Det är naturligt att vi funnit dettillfredsställande att socialutskottet och regeringen gått detta yrkande tillmötes. Värdet härav reduceras dock av att anonymiteten bryts om testen gerpositivt utslag. Vi hävdar att det hade haft ett psykologiskt värde ommöjlighet till anonymitet även i den situationen hade fått kvarstå. En sådanmöjlighet hade inte behövt komma i konflikt med smittskyddslagens avsikter.Lagen blir ju i realiteten inte aktuell om patienten håller kontakt med läkarenoch följer råd och föreskrifter. Flertalet av dem vars test ger positivt utslaglär vara beredda att inte upprätthålla anonymiteten. Men just möjligheten tillanonymitet kan ha en positiv verkan i det viktiga skede när initialkontaktenskall tas med sjukvården. Åven om nu denna mer vidsträckta anonymitet inteförverkligas, innebär det givetvis inte - det vill jag gärna understryka - attden vars test visar sig ge positivt utslag, på något sätt är utlämnad åt ensjukvård som sprider personuppgifterna till någon utanför en mycket snäv krets.Jag vill säga detta med tanke på de massmediarepresentanter som stigit upptidigt och eventuellt bevakar denna debatt. Man får inte sprida denföreställningen att när det nu inte blir anonymitet vid ett positivttestresultat, innebär, det en allvarlig fara för den personliga integriteten -det vore ett felaktigt intryck. Vi har en ganska sträng sjukvårdssekretess, ochdet är helt rikfigt att vi har en sådan. Den gäller under alla omständigheter.Det finns ingen anledning att bygga på människors misstro därför attmöjligheten till full anonymitet även vid ett posifivt prov i det härsammanhanget inte förverkligas. Men, som sagt, en fördel hade varit att kunnahänvisa till en sådan möjlighet. Med dettayrkar jag bifall till reservationen. Sedan vill jag - på förekommen anledning - kommenterautskottets formuleringar i ett annat stycke. Det gäller s. 6 och avsnittet omvårdplatser för narkomaner. Utskottet behandlar där en socialdemokratiskmotion. Utskottet gör gällande att antalet platser för tvångsvårdav narkomaner måste utvidgas, vilket möjligen var en sann och riktigobservation . Men sedan för man ett resonemang som jag finneren aning dunkelt. Man hävdar att det, som man säger, är ett realistisktantagande att många narkomaner inte kommer att kunna motiveras för frivilligbehandling och att det är ofrånkomligt att överväga en utvidgad användning avtvångsvård för Man hänvisari det sammanhanget slutligen till att socialberedningen nu behandlar frågor omLVM-vård och annan vård av narkomaner. Detfinns några som jag tycker mycket underliga inslag i denna skrivning, och jagvill med anledning av det ställa några frågor till utskottets talesman. Fördét första: Det finns nu i de tre storstäderna - om jag är rikfigt underrättad- 33 vårdplatser för tvångsvård av narkomaner. Med tanke på den genomsnittliganormala tiden i tvångsvårdsfall möjliggör detta tvångsvård av ett antalpersoner som är större än dét antal LVM-fall som varitaktuellt . Då blir min fråga, som jag riktar till utskottet att antalet tvångsvårdsfall fortsättningsvis skallflerdubblas? Är det ett slags premiss som man har? Fördet andra: Vad är skälet till att man i detta sammanhang blandar ihop LVM medsmittskyddslagen? Man får väl ändå bestämma sig för vilka fall som skallbedömas efter vilket lagsystem. Om en människa på grund av sitt missbrukbefinner sig i ett sådant hjälplöshetstillstånd eller en sådan fara att manmåste fillgripa ett initialt tvång, då skall LVM tillämpas. LVM är ensocialpolitisk lag, avsedd för de extrema nödsituationer då socialtjänstensfrivillighetsprincip initialt inte kan tillämpas. Men om en människa ärHTLV-III-smittad och i den egenskapen inte följer föreskrifter utan åsidosätterhänsyn till medmänniskor, då är det ett fall för smittskyddslagen. Och i så fallfinns det ingen anledning att blanda in frågan om tvångsmedel enligtsocialtjänstlagen. Manfår litet grand det intrycket aft utskottet tror att lagsystem kan användaskorsvis och litet hur som helst oavsett sin karaktär och lagsfiftarens avsiktmed dem. Därför finns det skäl att notera att LVM inte är någon straff-ochrepressalielag och inte skall missbrukas som sådan. Smittskyddslagenföreskriver däremot repressalier i händelse av vissa slags beteenden. Medanladning av dessa luddigheter i utskottsskrivningen vill jag ställa också entredje fråga: Finns det någon avsikt hos regeringen eller utskottsmajoritetenatt använda de stämningar som dess värre har uppstått kring aidsfrågan som ensköld, bakom vilken en allmän återgång fill vidgat socialt tvång skall kunnagenomföras? Ärdet på det sättet, vill jag hänvisa till att s- och vpk-ledamöterna isocialberedningen, liksom representanterna där för alla de tre stora löntagarorganisationerna,har avvisat sådana tankar. Det skulle inte skada utskottets socialdemokratiskaledamöter, om de erinrade sig detta när de dikterar sina utskottsbetänkanden. Särskildamedel för bekämpningen av aids Anf.6 (); tidigare betänkande i arom aids, betänkande nr 15, ochden av regeringen nu framlagda propositionen överensstämmer med varandra.Utskottets betänkande nr 15 behandlades i kammaren så sent som den 4 april.Debatten föregicks av en genomgripande diskussion i utskottet med anledning avmånga motionsyrkanden. Påbara två punkter förelåg det skiljakfiga meningar och sedermera reservationer.Den ena gällde pengar, och de folkpartisfiska motionärernas krav har i den nuaktuella propositionen blivit tillgodosett med . Den andra gällde frågan omanonymitet för den som konstaterades vara Särskilda medel för bekämpningen av aids HTLV-III-smittadoch bar på infektion. Här ville vpk ha en utsträckt anonymitet, medanutskottets majoritet stannade för att den fullständiga anonymiteten skullegälla bara vid test. Utskottsmajoriteten sade att smittskyddslagen skall gällaom personen i fråga visade sig vara smittad. Det betyder att den fullständigaanonymiteten faktiskt bryts. Här är vi, fru talman, inne påpatientjournallagen. I denna lag talas det om värnet om patientens integritetoch om att journalhandling skall förvaras så, att obehöriga inte får tillgångtill den. I hälso- och sjukvårdslagen är man inne på samma tema. Smittskyddslagen är främst till för den sjuke, för attdenne skall få vård och stöd. För att detta skall vara möjligt är detnödvändigt att man kan nå den som det är fråga om. Därför måste det i patientjournalenantecknas vem patienten är, och läkaren måste veta det. Vi måste utgå från attvederbörande läkare följer hälso- och sjukvårdslagens bestämmelser om varsamhetmed uppgifter och gällande sekretessbestämmelser. Patienten är därmed skyddad. Vi får vidare utgå från att den smittade, den sjuke,samarbetar med läkaren och följer de föreskrifter och förhållningsregler omlivsföring som ges. Detta är nödvändigt både för den smittade, den sjuke, ochför omgivningen. Eftersom smittan är livshotande och sjukdomen, när deninträder, inte kan botas, måste allmänheten skyddas. Vi kan inte bortse fråndetta i vårt lagstiftningsarbete, och sjukvårdspersonalen kan inte bortse fråndet i handläggningen på våra sjukhus. Jag vill här gärna säga att jag är glad åt det som JörnSvensson anförde på denna punkt, även om han vill utsträcka anonymiteten s. k. fullständig anonymitet. Det är i detta sammanhang viktigt attframhålla det som både och jag har försökt understryka, nämligenatt sekretess faktiskt gäller. Jag vill också gärna göra några reflexioner kring de trefrågor som ställde med anledning av utskottsbetänkandet. Jag ärinte säker på att jag kan lämna ett fullständigt svar, eftersomsocialberedningen just nu arbetar med frågan om tvångsvård. För min egen del vill jag säga att jag är helt medveten omatt det är en skillnad mellan de fall där LVM gäller, dvs. drogmissbrukare i enmycket svår situation, och aidssmittade. När det gäller aidssmittade somsamtidigt är narkomaner, som det här är fråga om, måste vi ta hänsyn till attdet handlar om en väldigt lång vårdtid. Det blir svårt att sammanförabedömningarna så att en och samma lag skulle kunna tillämpas. LVM är ju en tvångslag. Det leder oss in på frågan: Vadgör man när det handlar om en aidssmittad som är avancerad narkoman, som inte inågot avseende följer de föreskrifter som ges av läkaren och som därmed innebären smittorisk för allmänheten? Hur sådana fall skall handläggas är, fru talman,en mycket svår fråga. Socialberedningen har den under behandling just , ochvi är tillsagda att lägga fram ett betänkande . Det finns alltsåanledning att återkomma. Jag har här bara velat understryka att jag håller medJörn när det gäller den svårighet som finns i det här avseendet. Vidare ärdet fråga om de människor som blir smittade och som därmed - jagfrestas uttrycka det så - känner sig ha en klocka för sina återstående dagar.De kan bli väldigt utsatta i samhället. Det fordras en enormt omfattandeupplysningsverksamhet om just det förhållandet att smittan sprids bara på tvåvägar, nämligen genom sexuellt umgänge och genom blodkontakt, och att den ickesprids på några andra sätt. Det har funnits tendenser ute i världen, liksomäven hos oss, till en alldeles onödig rädsla, och därmed blir de personer somär smittade utsatta för en behandling och en isolering i det sociala livet somstrider mot all humanitet och all den medkänsla vi bör hysa i sådana här sammanhang. Sammanfattningsvis vill jag säga, fru talman, att testerför att få reda på om en person är HTLV-III-smittad är anonyma. De kan, såvittjag vet, företas på vilket sjukhus som helst. Visar det sig att vederbörande ärsmittad, inträder smittskyddslagen. Den föreskriver, liksom patienjournallagenoch hälso- och sjukvårdslagen, betryggande sekretess. Därmed yrkar jag bifall till utskottets hemställan ochavslag på vpk- och fp-reservationen. Särskilda inedeiför bekämpningen av aids 7 () replik: Jag vill stryka ytterligare några streck underdet som sade om sekretessen i sjukvården. Vi har en godsekretess i sjukvården. Redan genom det beslut om utvidgad anonymitet somriksdagen fattade skapades garantier för att den som låter testasig inte skall få sitt namn röjt. Vad vi har velat åstadkomma genom vår reservation är attytteriigare skingra den oro som ännu kan dröja kvar. Det skulle vara ettfullföljande av de strävanden som utskottet har varit enigt om. Menjag vill betona att vi inte har velat åstadkomma någon dramatisk förändringutan bara ett försök att ytterligare öka förtroendet för sjukvården. Denverkligt angelägna uppgiften är att få så många som möjligt att låta testa sig. Sedan vill jag peka på att det i debatten förekommit någramindre felaktigheter i historieskrivningen. Utskottet var faktiskt enigt närdet våras behandlade den nya patientjournallagen. Då fanns det inte kravpå anonymitet från något parti. Utskottet var också enigt i fråga om anonymiteteni mars i är. Inte heller då framfördes från någon sida krav på ytterligareanonymitet utöver anonymitet vid testning. 8 (vpk) replik: Jag skall kommentera det som på följande sätt. Jag erkänner gärna att när jag försöker göra ennyanserad och kylig bedömning så är naturligtvis ingen av de vägar som stårtill buds helt okomplicerad. Jag är helt klar över att det finns komplikationeroch problem, även om man skulle välja den utvidgade anonymiteten. Likaså är jagklar över att effekten av en sådan utvidgad anonymitet förmodligen är betydligtmer psykologisk än reell. Men vi rör oss ändå, har vi tyckt, med ganska mycketav psykologiska attityder som det gäller att i det här skedet av utvecklingenmotarbeta. Det är där vi har menat att värdet av anonymiteten kan ligga. åberopar till förmån för sin ståndpunkt ganska starkt Särskilda medel för bekämpningen av aids Vi menar att också allmänhetens skydd i det här skedet bäst skullefrämjas av att man undanröjer alla tänkbara psykologiska hinder för att få framfolk till tester. Det är ungefär så vi har resonerat, men jag erkänner att detfinns en relevans också i det argument som för fram. Slutligen kan man väl göra den avrundningen på en sådanhär diskussion att det bästa vore om samhället och människorna kom dithän, attde kunde se HTLV-III-smitta och aids som vilken annan sjukdom som helst - intemed de specifika laddningar och den koppling till de specifika fördomar somdess värre fortfarande härskar. Det bästa vore att man kunde se detta som etthälso- och sjukvårdsproblem, där det är samhällets och alla medborgaresnaturliga skyldighet att ställa upp solidariskt utan dessa speciella fördomaroch kopplingar. En sådan öppenhet skulle naturligtvis ha onödiggjort varjeanonymitetsdebatt, men vi är tyvärr, som alla vet, icke där . 9ROSA ÖSTH (c): Vi måste räkna med att aids kommer att förblien stor och svår fråga för oss politiker under åtskilliga år framöver, även omdet nu finns vissa förhoppningar om att man inom läkemedelsforskningen kan nåframgångar. Hur utvecklingen blir kommer att bero på vilka beslut man fattar iandra länder, eller underlåter att fatta, men naturligtvis också på vad vi iSverige kan åstadkomma. Som det sagts tidigare här i kammaren finns det en storfördel att vinna om vi kan nå enighet i kampen mot aids och i strävandena attkomma till rätta med sjukdomen. Den proposition som utskottet haft att ta ställning tillinnehåller många av de förslag som vi från väckte . De överensstämmer dessutom väl med de ställningstaganden somsocialutskottet tidigare gjort. Det har därför varit naturligt för oss icenterpartiet att tillstyrka propositionen. Vi har väckt en motion i sammanhanget, där vi tar uppfrågan om nordiskt samarbete på detta område. Ett samlat nordiskt agerande kanöka möjligheterna att nå goda resultat. Det kan t. ex. gällaforskningsinsatser och informationsinsatser. Utskottet har delat vår uppfattninghärvidlag, och man har redovisat att det skett en hel del och att mer kommeratt ske. Det sägs dessutom i betänkandet att man förutsätter att regeringen görvad den finner möjligt för att intensifiera det nordiska samarbetet i kampenmot aids. Någon reservation från vår sida har vi därför inte ansett varanödvändig. Så några ord om den reservation som finns fogad tillbetänkandet och som gäller anonymiteten för HTLV-III-smittade. Detta har juredan diskuterats här, men jag kan ändå inte underlåta att redovisa någrasynpunkter som har varit avgörande för ställningstagande i dettasammanhang. Enligt vår uppfattning är det mycket olyckligt att dennafråga har dramatiserats bl. a. genom ett antal läkares uttalanden i massmedia.Och inte blir det bättre av att politiska partier genom sitt agerande söker gesken av att en utvidgning av anonymiteten, som man föreslår i reservationen,skulle vara av helt avgörande betydelse för den enskilde. a. Svenssonhar här deklarerat att det inte är fråga om någon avgörande skillnad i dettasammanhang. Jag tycker att det var en bra deklaration från hans sida. I realiteten är nämligen skillnaden inte så stor. ärdet ju möjligt att vara anonym vid aidstest. Det gäller ända till dess attresultatet visar sig vara positivt. Att anonymiteten då rent formellt bryts,beror på att det är viktigt att den smittade kan nås av stöd och vård. Men detberor naturligtvis också på att det finns ett starkt intresse av att skyddaandra från att bli smittade. Det är ju ett högst primärt intresse, som ingenlär kunna bortse från. menar reservanterna - och det är säkert riktigt - atttillgänglig statistik visar på en nedgång för homosexuella och bisexuella mänsnybesök när det gäller HTLV-III-test. På ett annat ställe säger man atterfarenheten visar att ytterst få vUl vara anonyma även i fortsättningen, omdet visar sig att de har en HTLV-III-infektion. Om det sista stämmer, borde problemet i själva verket intevara så stort, om de här männen fått saklig information om vad som sker isamband med provtagning och vid en eventuell upptäckt av HTLV-III-smitta. Den erfarenhet som redovisas vid infektionskliniker o. d.visar att man tar ytterst stor hänsyn till den enskildes integritet. Mennaturligtvis kan det uppstå konfliktsituationer. Intresset av att bevaraanonymiteten står då mot intresset av att kunna spåra smittan och att kunnahejda denna. De här konfliktsituationerna skulle uppstå även om reservanternasförslag till lagändring förverkligades. Det förtjänar att understrykas. Förvilken läkare kan ta på sitt ansvar att t. ex. inte åtgärda att hustrun till enbisexuell man blir informerad? Varken infektionsläkarna eller reservanterna haregentligen lyckats bevisa att det går att förena intresset av en fullständiganonymitet för den enskilde med intresset av att kunna spåra smittan och atthejda denna. Man måste räkna med att ett antal människor - låt vara attdet rör sig om ett fåtal - inte kommer att vara villiga att följa deförhållningsregler som måste gälla för HTLV-III-smittade. I sådana fall måstesamhället ha en möjlighet att ingripa. Det som är angeläget är inte - som jag ser saken - attändra lagen utan det är att genom ett brett upplagt program förinformationsinsatser sprida kunskap om att med nu gällande lagstiftning tas denallra största möjliga hänsyn till den enskilde i alla de sammanhang som kan bliaktuella med i samband HTLV-III-test. Jag skulle vilja avsluta anförandet med att säga att det framgårav debatten att vi i detta sammanhang är överens i rätt långa stycken. Vad somskiljer oss åt är huruvida vi vill eller inte vill ge samhället ett medel föratt skydda ovetande människor som kan bli smittade i de fall smittbäraren inteär villig att medverka till de åtgärder som är nödvändiga i detta sammanhang. Jag yrkar bifall till utskottets hemställan. Särskilda medel för bekämpningen av aids Överläggningenvar härmed avslutad. (Beslutet redovisas efter debatten om socialutskottetsbetänkande 26.) 10 FÖRSTE VICE TALMANNEN; Kammaren övergår nu till att debattera socialutskottetsbetänkande 24 om injektion av naturmedel. 11 (): Jag skall koncentrera mitt inlägg på denreservation som avgivits till det här betänkandet.