prot · G9099 · 1985-12-31 00:00:00 — Löntagarna måste fritt, utaninblandning, få förhandla om sina löner och arbetsvillkor. Men för framtiden är det också allt viktigare att se tillvår livskvalitet -viktigare än att bara se efter vad man får i sina plånböcker;vi riksdagsmän klarar oss, som det ser ut. Arbetstiden måste sänkas. Det ger fler jobb, men framförallt behövs en arbetstidsförkortning för att stärka jämställdhetssträvandenaoch ge oss förutsättningar för att leva ett rikare liv och att utvecklas sommänniskor. Jämlikhets- och jämställdhetssträvandena, som trängtstillbaka, måste på nytt in i politikens centrum. Det är gott och väl medhögtidliga tal och vackra löften, men framtiden kräver nu konkreta handlingaroch åtgärder. Det är t. ex. hög tid att kvinnorna garanteras lika rättighettill arbete och utbildning. Det är en gammal fråga. För arbetarrörelsen måste det också vara en angelägenuppgift att ge röst åt och stöd för samhällets svaga, att stödja gamla ochsjuka, isolerade och utslagna. Vår rättvise- och solidaritetskänsla bjuder ossatt med kraft angripa och riva ner alla hinder som står i vägen för dehandikappades möjligheter och rätt till arbete, kultur, trygghet och ett rikareliv. Årtionden av försummelser och omedvetenhet om vår naturoch miljö ger sig nu på ett drastiskt sätt till känna. Arbetare dör av asbestoch andra farliga ämnen på arbetsplatserna. Industriutsläpp förstör vår luft,våra sjöar och våra vattendrag. Växter och djurarter dör ut. Detta är oftastresultat av gamla försyndelser. Vi vet att utvecklingen har varitexplosionsartad. En rad nya ämnen har tillkommit, utsläppen har blivit alltfler och allt farligare. Ingen kan med säkerhet uttala sig om vilkakonsekvenser detta får . Ingen vet vilka arbetsmiljöfaror ocharbetsskador det kan komma att ge. Ingen vet hur vår natur och livsmiljöpåverkas. Det enda vi vet är att detta kommer att få konsekvenser, och vi anarnog alla att de blir betydligt allvarligare än de som vi ser . Regeringen har utnämnt ett statsråd för miljöfrågor.Det är bra. Kopplingen med framtidsfrågorna är riktig och viktig. Men om dettaskall bli 3 protokoll 1985/86:9-10 ett steg irätt riktning och inte bara en innehållslös gest, måste ju också miljöhänsynenfå politiska konsekvenser, dvs. den alltför passiva och otillräckliga miljöpolitiken,som fått stå tillbaka för kortsiktiga ekonomiska intressen, måstefå ökad tyngd och faktiskt bli överordnad. Miljöfrågorna är framtidsfrågor, som kräver konkretaåtgärder . Det räcker inte med att utse en minister för miljöfrågorna.Nej, nu behövs en helt ny politisk inriktning som tar miljöfrågorna på störreallvar än . Miljöaspekterna måste självfallet vägas in i allt politisktarbete, inom ekonomin, arbetsmarknadspolitiken, skattepolitiken osv. Vi hoppaspå en sådan politisk förnyelse från regeringen, men vi väntar fortfarande påkonkreta tecken i den riktningen. Ytterligare en annan framtidsfråga - och kanske den allraviktigaste - är frågan om fred, nedrustning och solidaritet, inte bara iinternationell mening utan också i nationell mening. Vi är överens om ochstödjer regeringens olika insatser för att främja en global avspänning ochnedrustning. Men vi menar att regeringens insatser på det nationella planetinte alltid går i takt med det internationella agerandet. Således arbetar regeringen aktivt för att stoppakapprustningen, men medverkar sedan till att ge fortsatt näring åtkapprustningen genom att öka de svenska militärutgifterna. Dessutom inte baramedverkar regeringen till utan t. o. m. uppmuntrar svensk vapenexport. Det bliren ny fråga för - lycka till! I likhetmed oss polemiserar mot denna inställning. Regeringen gav i uppdrag att utreda fråganom omställning från militär till civil produktion i . Hon lade fram enförsta rapport , som tyvärr tegs ihjäl av regeringen. Inom kortkommer hennes andra rapport. Den första rapporten klargjorde på ett utmärktsätt sambandet mellan nedrustning och utveckling. Att de militära rustningarnaslukar stora ekonomiska resurser och bromsar samhällsutvecklingen anade vi -rapport bekräftade detta. En växande fredsrörelse och en växande opinion stödjerregeringens fredspolitiska målsättningar och ambitioner, men kräver samtidigtkonsekvens. Man menar att vi måste leva upp till de krav vi ställer på andraför att kunna påskynda den nödvändiga avspänningen och nedrustningen. Detskulle också frigöra ekonomiska resurser för att stödja folken i den tredjevärlden. Vi i vårt parti är naturligtvis inte ensamma om att i dagkänna oro inför de växande tendenserna till invandrar- och främlingshat,tendenser som uppträder allt oftare eller i vart fall alltför ofta. Vi kännerockså oro för vad slags konsekvenser det här kan få för framtiden - för demånga invandrare och flyktingar som lever i vårt land, för vårt lands öppenhetoch demokrati. Jag måste säga att det var välgörande att höra ställningstagande på den här punkten. Jag uppfattade detta som en i långastycken polemisk utläggning mot politik under valrörelsen. Det är oroande att dessa tendenser nu också börjaruppträda hos ansvariga myndighetspersoner, som är satta att sköta och ansvaraför vår invandrarpolitik. Det finns en mycket primitiv och en mycket förenkladsyn på dessa frågor, inte bara bland missledda människor utan också blandpoliser och andra somhandlägger invandrarärenden. Vi har blivit uppmärksammade på en lång radolika övergrepp - jag vill faktiskt beteckna det så - mot människor som sökt enfristad i vårt land. Historien är full av varnande exempel på vad som sker omman underskattar sådana tendenser och inte ingriper . Att bekämpa rasismoch främlingshat borde vara en samlande uppgift för alla partier här iriksdagen. Den i inledda kampanjen borde kunna stå som förebild och inspiration också för oss. Jag har valt att ta upp några olika, som vitycker, framtidsfrågor, att försöka lägga ett något längre perspektiv påpolitiken och riksdagsarbetet. Jag vet att dessa frågor har svårt att trängaigenom den urskog av kortsiktiga och mer dagsaktuella och i och för sig viktigafrågor som har att behandla. Vi diskuterar och fattar beslut i en radolika politiska frågor, som var för sig kan tyckas obetydliga men somnaturligtvis tillsammans i hög grad påverkar vad slags framtid vi går fillmötes. Utan att vi har eller tar ett samlat politiskt grepp - en helhetssyn påframtiden - formar likväl våra beslut framtiden här i landet. Mot den här bakgrunden och efter det här valet, som ju ilånga stycken var ett ideologiskt val, tror jag att det är angeläget att maninom arbetarrörelsen inleder en dialog om framtiden, om hur vi vill att ettframtida socialistiskt skall se ut och hur vi skall kunna nå dit. Till allra sist! Valet resulterade i en nyarbetarmajoritet. Det finns alltså en majoritet för att angripa de existerandeorättvisorna och börja förändra till att bli ett mer jämlikt ochdemokratiskt samhälle. Jag ser att statsministern nu är ivrig att komma upp italarstolen och få svara, och jag vill därför sluta med att säga att vi mot denbakgrunden är beredda att diskutera och träffa överenskommelser med regeringen.Men det handlar om att välja rätt, om man skall gå till höger eller om manskall gå till vänster. Jag var inte så ivrig, men jag lyssnadeuppmärksamt till visionära betraktelser. Dessutom vill jag sägahonom att vi skall försöka gå rakt fram. var de borgerliga partiernasegervissa. Socialdemokraterna låg i botten i opinionsundersökningarna, och detvar självklart att det skulle bli en borgerligregering. Det blev inte så. I själva verket blev förskjutningarna mellan de s.k. blocken ytterligt små. I stort sett bekräftades resultaten . Socialdemokraternaminskade , framför allt genom minskat valdeltagande i vissaområden. De tre borgerliga partierna - bortsett från kds - fick år 1982.De fick 1985. De förblir i minoritet i den svenska väljarkåren. Vi socialdemokrater betraktar valet som en stor framgång,på grund av återhämtningen och på grund av att vi nära nog upprepade 1982 årssegerval, av en kärv och delvis hårdhänt politik. Framför allt: Valet gällde två huvudfrågor. Skulle vifortsätta den tredje vägens ekonomiska politik, och skulle vi slå tillbaka dennyliberala attacken på välfärdssamhället? Väljarnagav klart besked. Det svenska folket vill försvara tryggheten och välfärden,även i ekonomiskt kärva tider. Det svenska folket sade ja till den djärvaekonomiska politik som visat att det går att förstärka ekonominutan att rusta ned välfärdssamhället. Det avvisade den pessimism som säger attvi inte skulle ha råd med full sysselsättning. Det gav oss i uppdrag attutveckla välfärden - inte avveckla den. Vi socialdemokrater fick inte detta uppdrag för att vidrivit någon lättsinnig glädjepolitik. Tvärtom har den ekonomiska politikenunder de gångna åren varit rejält kärv i flera avseenden. Och vi kommer, ävenmed en socialdemokratisk regering, att tvingas leva under knapphetens kallastjärna . Det har vi aldrig dolt. Men vad vi sagt - ochvad det svenska folket i valet instämde i - är att vi också i hårda tiderbenhårt måste värna dem som behöver vårt gemensamma stöd: slå vakt om rättentill arbete och försvara välfärden och en rättvis fördelning. Det är i detta perspektiv moderata samlingspartiets tillbakagångmåste ses. avhöll sin partistämma - just i dennalokal. Jag tror att där lades grunden till valnederlaget. Den stämman varnyliberalismens triumf inom den svenska borgerligheten. Visserligen avslogs endel av de mest extrema förslagen - som att avskaffa landstingen - men i övrigtstadfästes där en politik som innebar kraftiga nedskärningar av den gemensammaservicen och av den generella välfärdspolitiken, vidgade sociala klyftor,minskade insatser mot arbetslösheten och hårda angrepp på löntagarnasorganisationer. Den nyliberala falangen inom stod triumferandeoch självsäker. Partisekreteraren förklarade att man inte tänkte backa"en millimeter" från sina förslag - som inom ett par månaderkonkretiserades i en rad mycket långtgående riksdagsmotioner - vid en borgerligregeringsbildning. Partiledaren gick ut och proklamerade att det krävdes"omfattande systemförändringar" och att det efter regeringsskiftetskulle bli en "rivstart", där de moderata förslagen i snabb taktskulle förverkligas. Men nyliberalerna hade gjort en felbedömning. När detsvenska folket efterhand fick klart för sig verkligheten bakom de moderataslagorden - att det skulle bli höjd skatt för låginkomsttagarna, attsjukförsäkringen skulle skäras ned och dagisavgifterna höjas, m. m. för att demest välbärgades skatter skulle sänkas kraftigt - då visade det sig attmoderaterna hade ställt sig vid sidan av den breda huvudfåran i svensk politik.Det syntes alltmer sannolikt att det svenska folket skulle förkastamoderaternas systemskifte. ' I det läget föreföll det som om tappadetilltron till sin egen politik. Sommaren använde de till att fly från denna sinegen politik. talade om behovet av åtstramningarmot den privata konsumtionen. Det krävdes "både svettrem ochsvångrem", meddelade han. Men ju närmare valet vi kom, desto mindre fickvi höra av det. I stället skulle den moderata politiken, sades det, innebäraökad köpkraft för hushållen, och några nedskärningar av den kommunala servicen- som färdtjänsten-ville man alls icke ha, försäkrades det. Allt det talet varju lögn, påstod man. Detta blev förmodligen förvirrande för de moderatapartiarbetarna, som ända sedan stämman tagit till sig budskapet om systemskiftetoch behovet av åtstramningar. Partiledningen lämnade sina egna utan ledning. Samtidigtgav flykten från systemskiftet i valrörelsens slutskede utrymme förfolkpartiet att träda fram som det mest pålitliga och stabila borgerligapartiet. De allmänborgerliga väljarna, som såg som ett förbrukat partioch som alltför extrema, upptäckte nu att det fanns ett alternativför en borgerlig väljare. Det utnyttjade skickligt. försök att i efterhand skylla sittvalnederlag på massmedia, på dolkstötar i ryggen från , på dåligregi av massmöten och på Adelsohns icke-bad är ingenting annat än vanligabortförklaringar - jag tycker det var ganska orättvist mot bakom det moderata valnederlaget var nyliberalerna hos moderaternasjälva. Det var de som utformade det program som antogs på stämman, somkonkretiserades i riksdagsmotionerna - och som svenska folket så kraftfulltförkastade. Det var själva som valde att placera sig vid sidan avhuvudfåran i svensk politik, att företräda en politik som gagnade en minoritetoch var till förfång för en stor majoritet av det svenska folket. Även har gått tillbaka. Partiets egna väljare ochsympatisörer har tydligen känt en fundamental osäkerhet om identitet.Centerns partiledning har inför valet förklarat sig villig att kompromissa -men bara åt höger. Det har gällt skatter och sjukförsäkring, miljöpolitik,energipolitik och regionalpolitik - och inte minst regeringsfrågan ochstatsministerposten. Det är på något sätt en logisk konsekvens av att inovember 1971 tycktes ge upp sin alldeles speciella självständiga ställning isvensk politik för att bli ett allmänborgerligt parti bland andra medambitionen att ta ledningen bland dem. Jag är övertygad om att en majoritet av centerväljarnakände obehag inför denna marsch högerut. Detta märktes också på sommarenscenterstämma, där partiledningen fick backa vid beslutet om sjukförsäkringen.Men det var inte tillräckligt för att skulle återvinna sin identitet -inte minst med tanke på det s. k. tekniska yalsamarbetet med kds. Vad beträffar det sistnämnda vill jag uttrycka min lättnadöver att detta valsamarbete blev ett misslyckande. Det visar med förkrossandetydhghet att det svenska folket inte tycker om att man kringgår grundlagensprinciper. Men jag noterar också, med beklagande, hur märkvärdigttysta och varit i den frågan. Tydligen var det faktumatt "ribban"-för en socialdemokratisk valseger höjdes genomkds-avtalet i sig så lockande att man valde att ligga lågt. är emellertid valdagen över. Och resultatet visar inte vinner val på matematik, utan på politik. Eller, med andra ord; Iröster räknat fick billigare mandat än vi andra, men till ett högtpolitiskt pris. vann en stor seger på de andra borgerligapartiernas bekostnad. Det finns all anledning att gratulera till en välgenomförd valkampanj. säger man från högerhåll att egentligenföreträder en ännu mer orättfärdig politik än , att det bara ärfråga om en sociaUiberal fernissa och att egentiigen är den värste avalla nyliberaler. Andra säger att det i själva verket är fråga om något av ensocialliberal förnyelse. Endast erfarenheten kan visa vilken av dessatolkningar som är den riktiga. Enligt min mening vore det i och för sig bra förlandet om det fanns också en borgerlig vänster. - Herr talman! Den politiskabetydelsen av riksdagsval är stor. Nyliberalismenhar slagits tillbaka. Välfärdssamhället har värnats. Den socialdemokratiskaregeringen har fått uppdraget att fortsätta att driva den tredje vägensekonomiska politik. Detta mandat kommer att styra vår politik. Under denkommande valperioden kommer regeringen att med särskild kraft ta sig an destora framtidsfrågorna; freden, miljön, välfärden och sysselsättningen. Den första stora uppgiften är att värna freden genom enfast och konsekvent neutralitetspolitik. högtidlighålls Förentanationernas 40-årsjubileum. Alltsedan 1946 blev medlem har FN utgjorten hörnsten i vår utrikespolitik. Många svenskar har deltagit i FN;s arbete förfred och för ekonomisk och social utveckling. Vårt stöd för världsorganisationenär helhjärtat. FN:s grundläggande uppgift är att främja internationellfred och säkerhet. I kärnvapenåldern är detta arbete viktigare än någonsin.FN;s stadga och verksamhet bidrar också till ökad uppslutning bakom folkrättenoch respekt för de mänskliga rättgheterna. Ett åsidosättande av internationell rätt och mänskligarättigheter leder ofta till ökade spänningar, både inom och mellan länderna.Därmed blir också freden hotad. När vi arbetar för viktiga principer somrespekt för folkrätten och skydd för de mänskliga rättigheterna blir dettaockså en del av fredsarbetet. Vi gagnar därför även vår egen säkerhet genomdetta engagemang. har de här principerna särskildaktualitet i två krisområden. Vi fördömer apartheidregimen i för dessfolkrättsstridiga handlingar mot grannstaterna och för dess hårda inreförtryck. Den kommer att utnyttja alla möjligheter att bidratill att avskaffa apartheidsystemet och främja en demokratisk utveckling. Viskall öka ansträngningarna att få till stånd mer omfattande och bindandeFN-sanktioner. skall lägga fram ett nytt nordiskt handlingsprogram. Viskärper vår egen politik. I präglas situationen av en ny våg av terror.Denna till synes ändlösa spiral av våld drabbar inte bara de stridandeparterna, utan även oskyldiga civila och länder utanför det egentligakonfliktområdet. Urskillningslösa terrordåd och vedergällningsaktioner kan -oavsett om de utförs av stater, enskilda eller organisationer - bara försvåramöjligheterna till en fredlig lösning i . I FN ges varje land tillfälle att säga sin mening och attkonstruktivt delta i arbetet för fred, frihet och rättvisa i världen. Kanskehar organisationen en alldeles särskild uppgift att fylla i tider då de allrastörsta staterna söker egna överenskommelser och uppgörelser inom ett antalområden. Dessa kontakter rör frågor som i flera fall egentligen angår allafolk. Det gäller ödesfrågan framför alla; att förhindra ett kärnvapenkrig. Mendet gäller också frågan om hur världens resurser skall fördelas. I dessa frågorborde alla folks intressen beaktas. Därför är FN ett omistligt verktyg för attuttrycka de krav som reses runt om i världen på ett stopp förkärnvapenkapprustningen, på respekt för folkrätten, på skydd för de mänskligarättigheterna och på ekonomisk och social rättvisa. Den andra stora framtidsfrågan är värnet av vår livsmiljö.Den är avgörande för vår framtid och för vår överlevnad. Vi socialdemokraterhar mycket kvar att lära i miljöfrågor. Vi har varit så angelägna om en godtillväxt och en höjd levnadsstandard för breda folkgrupper som levde ifattigdom att vi kanske ibland kommit att försumma miljön, inte minst när detgäller lokala frågor som människor betraktar som viktiga. Men det bör samtidigtsägas att socialdemokraterna i många fall varit föregångare i miljöfrågorna,både internationellt och i vårt eget land - något som syns bl. a. i att detvatten som omflyter detta hus numera är badbart. Under den kommande mandatperioden vill vi gå vidare.Miljöpolitiken kommer att vara ett högt prioriterat område. En särskildmiljöminister har tillsatts. Hans uppgift kommer bl. a. att vara att drivakampen mot luftföroreningar och försurning. Vi måste minska utsläppen av svaveloch andra farliga ämnen kraftigt. Därför kommer vi att lägga framförslag som syftar till att påskynda övergången till blyfri bensin och bättreavgasrening. Vi vill minska användningen av bekämpningsmedel och gifter ijordbruket. Medborgarna i vårt land skall inte behöva vara rädda för att denmat de äter skall göra dem sjuka. De skall inte heller behöva acceptera attderas arbetsplatser hotar deras hälsa. Vi vill därför förbjuda nyanvändningenav asbest, och vi kommer att lägga fram förslag om detta . Det tredje huvudområdet för politiken kommer att varautvecklingen av välfärden och förnyelsen av den offentliga sektorn. Vi kommerunder mandatperioden att återställa nivån för delpensionen. Det betyder mycketför dem som har tungt och slitsamt arbete. Vi vill bygga ut barnomsorgen, såatt alla barn har rätt till en plats på dagis eller hos en dagmamma. Vi villförbättra föräldraförsäkringen, för att öka föräldrarnas möjligheter att varahemma hos barnen när de är små. En rättvis fördelning kommer attstå i förgrunden för regeringens omsorger. Det senaste årtiondet har inneburitatt nya klyftor skapats som en följd av den ekonomiska krisen. Löntagarna hartappat en månadslön i köpkraft - särskilt svårt drabbade har devanliga barnfamiljerna blivit - som en mindre grupp spekulanter och"klippare" kunnat göra stora vinster i inflationens hägn. En sådan utveckling är ohållbar. Den är orättvis ochundergräver solidariteten. Det är inte rimligt att de som förlorat mest underde gångna åren även skall behöva stå tillbaka för devälbeställda. Det är en gammal sanning, att om vi gemensamt skall kunna lösakrisen måste vi föra en politik som håller samman nationen, som inte vältraröver krisens kostnader på dem som har det svårast. Detta kommer att präglafördelningspolitiken under den kommande regeringsperioden. Vi kommer att värna välfärdssystemet - men också förnyadet. Den offentliga sektorns service måste förbättras. Valfriheten måste ökas,det lokala inflytandet stärkas, regelsystemen förenklas och folkrörelsernasengagemang vidgas. Och de anställda inom den offentliga sektorn måste få ettstörre personligt och ekonomiskt ansvar. Genom den offentliga sektorn har vi avskaffat många avbristerna och problemen i det gamla Fattigsverige. måste vi gå vidare. ,när vi byggt upp storaresurser för att ge människorna den vård, den utbildning och den omsorg deefterfrågar, måste vi utveckla sättet att använda dessa resurser -både för attge människorna så god service som möjligt och för att skapa de möjligheter tillinflytande och ansvar som en levande demokrati förutsätter. Detta är enspännande utmaning, och om vi lyckas innebär det en betydelsefull ökning avmänniskornas frihet. Den fjärde stora framtidsfrågan vid sidan om freden, miljönoch välfärdspolitiken kommer naturligtvis att vara den ekonomiska politikenoch kampen för den fulla sysselsättningen. Den tredje vägens ekonomiska politik har under den gångnamandatperioden skördat framgångar. Om jag i den allmänpolitiska debattenhösten 1982 - efter regeringsskiftet, precis då den tredje vägens ekonomiskapolitik hade sjösatts - hade påstått att vi under den kommande mandatperiodenskulle klara av att kraftigt öka produktionen, investeringarna och sysselsättningensamtidigt som inflationen, budgetunderskottet och bytesbalansunderskottetskulle minska, så hade knappast någon trott det. Icke desto mindre är detta vad som skett. Under de tresenaste åren -1983-1985 - har vår samlade produktion ökat , industriproduktionenökat , de samlade investeringarna stigit och industrinsinvesteringar ökat med . Budgetunderskottet har minskat med 30miljarder, underskottet i våra affärer med utlandet har minskat med 12miljarder och inflationen har minskat från till . Arbetslöshetenhar minskat med 13 000 personer och sysselsättningen har ökat med 81 000. Dessa siffror innebär att lyckats gå emot denförhärskande internationella strömningen. Vi har visat att det är möjligt attpå en och samma gång minska underskotten och stimulera ekonomin. Detta är enbetydelsefull framgång. Medan massarbetslösheten breder ut sig som en farsot iEuropa har vi förmått gå åt motsatt håll. Det kan vi med rätta vara stoltaöver. Men vi måste vara realistiska. Den förramandatperiodens framgångar berodde i hög grad på en lyckad och kraftfulltgenomförd devalveringspolitik. Men vi kan inte de\ ilvera igen - och samtidigtlöper vi risken att världskonjunkturen nu går in i en fas med långsammaretillväxttakt . Därmed riskerar vi att tappa en del av draghjälpenutifrån. Det betyder i sin tur att den tredje vägens politik nukommer att ställas inför ett verkligt eldprov. Det blir nu det kommer attavgöras om vi verkligen orkar fullfölja strategin, om vi med kraft ochkonsekvens förmår att driva politiken vidare, även då de yttre omständigheternablir mindre gynnsamma. Förutsättningen för att vi skall kunna fortsätta att föralandet ur den ekonomiska krisen är att vi förmår slå vakt om konkurrenskraften- vilket i sin tur kräver att vi bryter 1970-talets mönster för pris- ochlönebildningen. För att de uppnådda positiva effekterna av denförbättrade konkurrenskraften skall kunna befästas och resultera i enlångsiktigt hållbar uppgång av produktion, investeringar och sysselsättningkrävs att inflationen varaktigt bringas ned från 1970-talsnivån. Det har varitsvårare än vi räknade med att få denna nedväxling till stånd, men har deninletts. var prisstegringen den lägsta på överett årtionde.