prot · G90911 · 1985-12-31 00:00:00 — Det är bara det att den poHtiksom ni talade för och som ni drev i inte gick ut på dettautan på att skära ned den kommunala konsumtionen, dvs. kommuner-, nasverksamhet inom vård, omsorg, byggande av ishallar osv. Den privatakonsumtionen skulle ju ökas genom betydande skattesänkningar. Det talades ju omen stor omfördelning från offentlig konsumfion till privat konsumtion. I varjefall var det främsta tema att svångrem-men skulle dras runtkommunalhuset, medan svångremmen skulle släppas ut när det gällde de privatakonsumenterna. De skulle köpa mera. Har det här skett en sinnenas förändring,är det naturHgtvis otroligt intressant. Vi vet ju alla att problemet medbytesbalansen inte gäller kommunalhusen. Det är ju inte kommunalhusen somdriver upp importen, utan det är självfallet den privata konsumtionen ochinvesteringarna inom den privata sektorn. Det är nog de borgerligas politik somär oklar på denna punkt. För vår del står vi fast vid vår inriktning, NilsÅsling sade sig beklaga att jag inte ville ha en saklig diskussion om lönepolifiken.Jag vill gärna ha en saklig diskussion, men först måste jag förstå vad NilsÅsling menar, vad han vill att diskussionen skall gälla. Vill ochcenterpartiet ha en förhandling företag för företag i stället för förhandhngarförbundsvis? Sådana hade vi i realiteten 1984, och 1985 hade vi centralaförhandlingar plus förhandlingar förbundsvis. Vad menar han när han säger attdet är näringens betalningsförmåga som skall avgöra löneut-veckhngen? Jagtolkar det så, att näringarna i skogslänen, där många har en svagarebetalningsförmåga, skall ha en sämre löneutveckling än näringar med bättrebetalningsförmåga. Är det detta menar blir det ganska meningslöst.Sedan konstaterar jag, herr talman, att närhet till bonderörelseninte riktigt avspeglas i de här resonemangen, för är det några i somvill ha centrala förhandlingar är det bönder. De kräver att derasinkomster skall stiga lika mycket som industriarbetarnas. Jag har aldrig, NilsÅsling, hört en företrädare för säga att näringens betalningsförmåga skallavgöra böndernas inkomstutveckling. Om betalningsförmågan i näringen skulleavgöra, blev det inte mycket till inkomstökning för bönder. NilsÅsling måste klara av den sakliga diskussionen på hemmaplan, innan han vimsarut här i med idéerna. Annars tror jag att får svårighetermed sin egen föreningsrörelse. Till slut några ord till i Hallstahammar.Läget är det att löneförhandlingar i förs mellan parterna på arbetsmarknaden.Vi tänker inte övergå till ett system där regering och riksdag hanterarlöneutvecklingen. Det ankommer på oss att skapa förutsättningar förlönepolitiken, framför allt skapa förtroende hos arbetsmarknadens parter, såatt inflationen fortsätter att minska och man är beredd att sluta löneavtal somär förenliga med vår konkurrenskraft och samhällsekonomiska balans. Som flerahar konstaterat i debatten, jag vet inte om det var eller BjörnMolin, avgörs vår betalningsförmåga som nation av hur mycket vi kan ökaproduktionen . I mitt första anförande försökte jag lägga tyngdpunktenvid detta att regeringen måste försöka skapa bästa möjliga förutsättningar fören ökning av produktionen och tillväxten. Då får vi också utrymme för en förbättringav reallönerna. Det är detta budgeten kommer att vara inriktad på. Däremot trorjag att jag skulle ställa ut löften som helt saknade täckning, om jag skullesäga att vi kan genomföra allmänna skattesänkningar och allmännautgiftshöjningar för att höja den privata konsumtionen 1986. 13LARS () replik: Nej, finansministern, jag har inte sagtett ord om hur utlandsskulden har ökat. Jag sade att staten tog upp nya utlandslån på . Detta är, såvittjag vet, helt oomstritt. Finansministern kom i sitt anförande nära ett medgivandeav att den hårda penningpolitiska åtstramningen borde avlastas genom enskärpning av finanspolitiken. I nästa andetag, och det återkom också irepliken, började han skrämmas med den minskning av den privata konsumtionen somskulle bli följden. Som vi moderater så har framhållit är dockinte finanspolitisk åtstramning detsamma som skattehöjningar. Vi förordar istället besparingar, nedskärningar av de offentliga utgifterna. I de förslag vi Prot,1985/86:11 har lagtfram är det, som vi har understrukit, endast en mindre del avåtgärderna som direkt drabbar hushållen. Det går alltså att föra en politik avdet slag som vi har efterlyst utan att man behöver säga att allting går ut överden privata konsumtionen. En annan orsak till att finansministern trots detta halvamedgivande ändå inte tar itu med åtgärder på det finanspolitiska området är uppenbarligenatt han vill avvakta lönerörelsen. Jag sade redan tidigare att jag finner dennataktik mycket svår att förstå. På förhandlarsidan är man väl medveten om deriktHnjer som regeringen har lagt fast i treårskalkylerna och som harställt sig bakom. Finansministern bestred nu att det skulle gälla så mycket som20 miljarder, men han förnekade ändå inte att det rimligen måste till kraftigaåtgärder med hänsyn till den utveckling som har varit. Det blir här ett slags "väntespel", därförhandlarna väntar på besked från regeringen och regeringen väntar på attförhandlarna utan besked skall träffa avtal. Jag tror inte att detta ärgångbart, utan regeringen måste ta sitt ansvar och lägga fast de ramar somskall gälla för förhandlingarna. Regeringen har två alternativ; det ena är att regeringen,som , sitter passiv och till slut tvingas lägga fram förslag om pris- ochlönestopp och andra panikåtgärder. Det andra alternativet är att regeringenskärper finanspolitiken och sänker marginalskatterna. har vi lärt oss att regeringen egentligen bara handlarom den blir tvingad till det, t. ex, efter ett kraftigt valutautflöde som ivåras. Detta måste kallas för låt-gå-politik, och jag är rädd för attregeringen nu börjat föra en sådan politik. Vad som behövs för att skattehöjningar och ingripanden iavtalsrörelsen skall undvikas är besparingar i syfte att få ner inflationstaktoch ränta. Jag ser fram mot att besked om detta kornmer snabbt, därför att detbehövs för en lycklig utgång av en mycket komplicerad lönerörelse . 14BJÖRN () replik; Låt mig med anledning av diskussionen om denkommande lönerörelsen påminna om att folkpartiledaren redan isomras sade att det enligt hans uppfattning inte fanns något utrymme förytterligare avtalsmässiga lönehöjningar för de offentligt anställda. Dettauttalande väckte en del kritik, och med anledning därav ställdes en fråga tillfinansministern, om han delade denna uppfattning. Jag tror inte attfinansministern svarade på frågan, och jag vill därför ställa den : med i hans bedömning att det inte finns någotsamhällsekonomiskt utrymme för ytterligare avtalsmässiga lönehöjningar för deoffentligt anställda? När det gäller att underlätta avtalsrörelsen och på detviset hindra att för höga lönehöjningar blir en käpp i hjulet för denekonomiska politiken tror jag alltjämt att det hade varit en fördel om detautomatiskt verkande inflationsskyddet i skattesystemet hade funnits kvar. Det var inte för att göra finansministern ledsen som jagsade att de faktorer som har bidragit till ett lägre budgetunderskott inte ärresultatet av åtgärder från regeringens sida. Man måste se utvecklingen av t.ex. kostnadsläget och även räntan i i förhållande till utvecklingen iomvärlden, och då finner man att detobestridligen är så att vi har haft en inflation som ligger högreän i omvärlden och att inflationen inte har sjunkit lika snabbt i som iandra länder. Det är naturligtvis delvis ett resultat av regeringens ekonomiskapolitik, och i detta avseende har den alltså inte varit framgångsrik. Vi har ett i förhållande till jämförbara länder högreränteläge - även om vi kan våga räkna med ett något lägre ränteläge internt iSverige framöver. När det gäller skatterna verifierade finansministern vad jag sade, attdet totah sett har skett förändringar som för ettnormalhushåll har inneburit en ökad skattebelastning i storleksordningen 8 000kr. Detta har naturligtvis skett paralleHt med inkomstökningar för hushållenoch löntagarna, men det kommer på lång sikt att innebära att skattekvotenkommer att stiga. Det är därför jag tycker att det är oroande när regeringensom målsättning för skattepolitiken har ett i huvudsak oförändrat skattetryck.Den formuleringen rymmer möjligheten till skattehöjningar för de enskilda. Prot, 1985/86:11 15 , ÅSLING (c)replik: När jag påpekar att finansministern for vilse i fråga ominflationsstatistiken, konträr han med att tala om den höga arbetslösheten iandra länder. Det är bara det, att det förbättrar inte vår konkurrenskraft, sådet försvaret är inte mycket värt. Detmåste vara en väldigt öm tå man kommer åt om man vill diskutera regeringensobefintliga politik inför avtalsrörelsen. Finansministern drar t, o, m, in LRFoch böndernas förhandlingar, vad det nu har med avtalsrörelsen att göra. Tillbilden hör att de förhandlingarna har regionalpolitiska aspekter och att detdär förekommer regionalpolitiska hänsyn, vilket man inte tar i avtalsrörelsen iövrigt. Det var ett dåligt exempel som finansministern här försökte komma med. Detfinns ett behov att förutsättningslöst pröva hela det lönebildningssystem vihar. Det finns inte bara fördelningspolitiska skäl, utan de med defördelningspoHtiska skälen väldigt nära kopplade regionala hänsynen och dennödvändiga stimulansen till utveckHng i näringslivet att ta. Det var därför jaghävdade att regeringen måste ha en politik som arbetsmarknadens parter kännertill. Jag exempHfierade just de regionala hänsynen med att säga att man kantänka sig att korrigera ett ur samhällets synpunkt negafivt utfall av enavtalsrörelse även med differentierade arbetsgivaravgifter, av hänsyn tillregionala och andra konkurrenshänsyn. Man kan tänka sig att använda t. ex. denkommunala skatteutjämningen. Det finns alltså instrument om man viH användafantasin till att försöka matcha en lönerörelse sedd ur regional och allmänindustriell utvecklingssynpunkt. Heladet här resonemanget har jag grundat på två viktiga uttalanden från regeringenunder , nämligen: 1. att den offentHga sektorn inte skall varalöneledande, 2. att överdrifter i förhandHngarna, i form av ett förstort löneuttag, kommer att falla ut i form av ökad arbetslöshet. Ioch med att regeringen har gjort dessa ställningstaganden, måste den också gåvidare och vara beredd att ge en allmän bild av vilken attityd man har tillförhandlingarna och hur de skall utformas för att inte spräcka desamhällsekonomiska ramarna. Måletför mig - jag hoppades att det också skulle vara målet för finansministern - äratt skapa förutsättningar i det här huset och i för enekonomisk politik som grund för avtalsförhandlingar som räddar så många jobbsom möjligt åt så många människor som möjligt nu när vi går in i en annankonjunktur. Har man inte det perspektivet, utan är låst i en stel ochfantasilös förhandlingsprocess, är det klart att resultatet kan fåförskräckande följder i form av ökad arbetslöshet. Finansministernär också skyldig oss här i kammaren ett klarläggande. Redan i finansplanentalade man om att flyttningen av människor -flyttlasspolitiken - var ett inslagi den ekonomiska politiken. Håller regeringen fast vid den attityden förstårjag passiviteten och då delar jag kritik mot regeringen föratt den inte lägger en fast grund för avtalsförhandlingarna. 16 HANS iHaUstahammar (vpk) replik: Jag hade inte väntat mig något annat svar från finansministern än atthan skulle hänvisa till parterna på arbetsmarknaden. Vi har naturligtvis sammauppfattning att det är de som gör upp om avtalen och att de skall ha friamöjligheter att göra det på bästa sätt. Mendet finns andra sätt att påverka avtalsrörelsen än att sitta med vid bordet,och det är vad man gör före och vad man lovar skall komma efter. När den nyelöneministern uttalar sig i säger han att det inte finns någotutrymme för löneökningar på den offentliga sidan. Han kan tänka sig att statenerbjuder något annat i stället, och det var vad jag fastnade för och frågadeom. får vi se vad som eventueUt kommer. Det bHr inga generella åtgärder,sade finansministern. Det skall bli intressant att se den mixen. Finansministernsade i sitt inlägg saker som stärker mig i min uppfattning att jag hade rätt imitt inledningsanförande när jag talade om svårigheten med att användaåtstramning och kostnadsbegränsningar som ett instrument för att nå deninternationella balans man talar om att man vill nå. Finansministern sade attinvesteringarna har ett så stort importinnehåll att det slår tillbaka påbalansen. Det gäller inte bara investeringar utan det gäller också insatsvarori den svenska industrin. Detta är naturligtvis delvis en följd av deninternationalisering av ekonomin som jag talade om i mitt inledningsanförande.Jag vill lyfta frågan vidare från dagens direkta budgetproblem och något in iframtiden och försöka skissera hur förutsättningarna ser ut i en krisandekapitalism för en liten stat. Menom man nu skall hålla sig till insatsvarorna är det ett faktum attbranscher som man knappast skulle kunna tänka sig har en mycket stor andelimporterade insatsvaror, gjuteribranschen , smidesbran-schen ,elektronikindustrin och kanske , Det fordras åtgärder om man ien framtid vill ha en industri och en ekonomisk politik som är fri frånutiändskt beroende. Skall man skapa en balans gentemot utlandet och tro att enrimlig andel export parad med en efterfrågan som vänds mot densvenska produktionen skall vara möjHg, måste man på ett aktivt sättåterindustrialisera landet i de delar där man inte har någon inhemskproduktion. Utan inhemsk produktion kan man inte vända efterfrågan inåt. Då bhrdet som det ekonomiska försvaret säger. Vi blir alltmer beroende av bådekunnande och varor utifrån, och den ekonomisk-politiska strategin slås sönder. Finansministern kanske vill utveckla något vad han tror omdessa framtidsvyer, och om den internationaliserade kapitalismens betydelse närsvenska bolag investerar utomlands och utländska kapitalister köper upp svenskabolag. Prot, 1985/86:11 säger att det är ett medgivandenär jag säger att vi bör ha en stramare finanspolitik för att få en lättarepenningpolitik. Nej, det är en målsättning för den ekonomiska politik som vibedriver och har bedrivit att minska budgetunderskottet, minska denoffentliga sektorns finansiella obalans och därmed få utrymme för en lättarepenning-poHtik, Däremot tycker jag att det är ett medgivande att LarsTobisson säger att man skall kunna strama åt utan att allting går ut över denprivata konsumtionen. I valrörelsen sade ni att ingenting skulle gå ut över denprivata konsumtionen. Det stora slagsmålet i valrörelsen gällde ju att varjefamilj med politik skulle få högre levnadsstandard och högrerealinkomster. Så nog har det skett någonting här sedan valdagen, drar också den slutsatsen att om inte vi i höstgår ut med ett åtstramningspaket är vi passiva. Jag skall försöka förklara förLars och eventuella övriga intresserade att vi i högsta grad är aktivaför att kunna lägga fram en budget som fortsätter att skapa balans och tillväxti , dvs, sysselsättning. Jag har försökt förklara varför ett s, k,åtstramningspaket skulle vara kontraproduktivt och framför allt att detär fullständigt utsiktslöst att det skulle finnas någon som är beredd att taansvaret för en åstramningspolitik som skulle rädda bytesbalansen. Det harsåvitt jag förstår heller ingen gjort anspråk på. Jag vill svara på nu litetnygamla fråga om utrymmet för avtalsenliga löneökningar för deoffentHganställda. Det är då bara att konstatera att om det finns något utrymme- vi är ännu inte framme vid att fastställa några förhandlingsmandat på denpunkten - är det utomordentiigt begränsat. Det är också vad den nyelöneministern har konstaterat. Sedan tycker jag, herr talman, att hargenomgått en viss utveckling under den här lilla debatten. Det var så uppenbartatt Åsling hade suttit på sin kammare och klurat ut ett nytt system förlönebildningen i , som skulle bidra tiH ökad lönedifferentiering,beroende på företagens betalningsförmåga. Detta hastar han nu bort ifrån. Hanflyr från lönepolitiken till den kommunala skatteutjämningen och sänktaarbetsgivaravgifter. Jag ser inte längre till i lokalen - han harflytt även i fysisk mening. Vore han här skulle jag kunna tala om för honom attom man verkligenvill skapa en regleringsekonomi skall man differentiera företagens kostnadervia arbetsgivaravgifter och skatteutjämning. Nej, det är nog bäst attlönepoHtiken får försöka ta sig fram på de vägar där det kan låta sig göras,utan alltför mycket inblandning från sida när det gäller formernaför förhandlingarna. Jag vill helt kort svara i Hallstahammaratt det utlandsberoende som är allra svårast för oss var det som uppstod under1970-tälet när måste börja låna utomlands. Devalveringen syftade tillatt minska utlandsberoendet kanske framför allt på det område som intresserarHans Petersson, nämligen att få till stånd en ökad ersättning av import medsvensk produktion. Jag har sagt tidigare, och jag kan upprepa det , att vadvi framför allt hade i åtanke när vi beslöt genomföra den storadevalveringen var de små företagen i , alla underleverantörer, som intelängre existerade, därför att beställningarna hade flyttats ut till andraländer. Vi tänkte framför allt på de företag som inte fanns i , därföratt lönsamheten var för dålig och viljan att satsa på detta därmed för svag. när vi kan se vad som har hänt sedan början av1980-talet finner vi att vårt utlandsberoende i den meningen minskat.Åtskilliga storföretag har plockat hem beställningar på leveranser som detidigare placerade utomlands. Vi har fått många nya företag i . Enligtde redovisningar som görs skulle ett rekordstort antal nya företag ha startathär . Jag kan inte se någon annan möjlighet att minska vårtutlandsberoende än just den väg vi har valt. Sedan skall vi göra vad vi kan vianäringspolitiken för att främja teknisk utveckHng, forsknings- ochutveckHngsarbete och annat, för att försöka minska vårt beroende av produktersom vi är hänvisade till att köpa från utlandet - jag medger att vårtberoende av t, ex, ;s datateknologi är ett stort problem. Jag tycker attutvecklingen också på det området går åt rätt håH, Men några snabba klipp i deavseendena tror jag att de små industriländerna har svårt att göra. Det får manse som ett långsiktigt och ganska tålmodigt arbete. Låt mig slutligen, herr talman, bara göra ettkonstaterande. En information har jag fått fram ur debatten med företrädareför de tre borgerliga oppositionspartierna, nämHgen att den åtstramning man nuär beredd att diskutera också får gälla den privata konsumtionen. Det hörde vimycket litet om före valet - då gällde det att det var den offentligakonsumtionen som skulle dras ned; hushållen skulle få mera köpkraft genomskattesänkningar. Frågan är då om vi också är ense om att vi inte kan räddabytesbalansen den vägen. Vi kan i aldrig driva en så hårdåtstramningspolitik riktad mot hushållen och realinkomsterna att vi klarar endålig utveckling av vår produktion och av vår utrikeshandel genom försvagadkonkurrenskraft. Det är därför som regeringen i det här läget har givit pris-och kostnadsutvecklingen högsta prioritet och inriktat sina krafter på attåstadkomma sådana kontakter med parterna på arbetsmarknaden att vi kan få tillstånd en kostnads- och prisutveckling som stämmer med målet att 1986 återigenha balans i vår utrikesekonomi som sysselsättningen i kanfortsätta att öka. Talmannen anmälde att , iHallstahammar och anhållit att till protokollet få antecknat att deinte ägde rätt till ytterligare repliker, 18 BO (): har världens högsta skattetryck.Drygt hälften av den samlade produktionen tas ut i skatt. Egentligen är densiffran för låg. De ofinansierade utgifter som har lett till ett stortbudgetunderskott är i realiteten vad man skulle kunna kalla för en uppskjutenbeskattning. Man kan därför säga att i bestämmer politiker åtmänniskor när det gäller användningen av nästan två tredjedelar av våra samladeinkomster. Människorna får alltså själva bestämma över bara en tredjedel. För en vanHg LO-familj med en heltidsarbetande och endeltidsarbetande vilkas gemensamma inkomst uppgår till . Till detta kommer . i avgifter som erläggs avarbetsgivaren. Av de totalt , som familjen arbetar ihop går 127 000till den offentHga sektorn i form av skatter och avgifter. Det är sammarelation där, politikerna bestämmer över två tredjedelar av familjensinkomster. Det är i och för sig inte konstigt att det ser ut så här iSverige. Under av socialdemokratiskt styre utveckladeshögskattesamhället, och med alldeles särskilt hög fart under perioden1970-1976. Skattetrycket hölls sedan oförändrat under de sex borgerligaregeringsåren, även om man hade kunnat önska sig en dämpning. stiger skatterna igen, och politikerna får bestämmaöver en ännu större del av människomas inkomst. Att friheten därmed minskar hartusentals barnfamiljer fått erfara. Antalet socialbidragstagare har nästanfördubblats . blir uppemot 600 000 människor beroende avsocialbidrag för att klara sin ekonomi. Om jag uppfattade finansministern rättvar det ett misslyckande som han tog på sig. Frågan är bara om finansministernär beredd att dra konsekvenserna, nämligen att låta överbeskattningen avmänniskor upphöra. Den utveckling vi har sett när det gällersocialbidragstagare är egentligen orimlig. Mitt i en högkonjunktur ivälfärdslandet ökar antalet människor som blir beroende avsocialbidrag. För oss moderater är det självklart att skattepolitiken måste fåen helt annan inriktning. Människor skall normalt kunna leva på sin lön närskatten är betald. Därför måste skatterna sänkas. Styrningen av människornasval genom skatter och bidrag samt regler för dessa måste försvinna. Genomsänkta skatter för de enskilda människorna och familjerna ges störremöjligheter för dem att själva välja. Debatten om hur högt skattetrycket bör vara är såledesideologiskt präglad. Den som misstror människorna hyHar kollektiva beslut ochförordar kollektiva lösningar. Det leder automatiskt fill höga skatter. Den somvill låta människor och familjer själva bestämma förordar en politik som ledertill lägre skatter. Skattetrycket och skattesystemets utformning påverkarockså välståndsutvecklingen och därmed möjligheten att garantera medborgarnatrygghet. Höga skatter leder till en långsammare ökning av de gemensammaresurserna, medan lägre skatter ger en högre tillväxttakt. Det moderata kravetpå en Prot, 1985/86:11 successiv sänkning avskattetrycket syftar således såväl till att ge enskilda människor och familjerstörre frihet som till att öka den ekonomiska tillväxten. Vi förordar i förstahand sänkta marginalskatter. Genom att inkomstökningar och avkastning avsparande och företagande beskattas lägre kan lönekostnadsutvecklingenbegränsas. Arbete, sparande och företagande stimuleras genom sänkta marginalskatter,som lockelsen att göra svarta affärer minskar. Folkpartiledaren sade i gårdagens debatt: "Ävenöverläkare, tekniker, ingenjörer och andra måste känna att deras extraarbetsinsatser ger avkastning, att det blir något över efter skatt om de jobbarextra. Och vi andra har intresse av att det blir någonting över också för dem,därför att deras arbetsinsatser är viktiga för oss." Visstär det riktigt. Men det räcker inte att bara sänka marginalskatten för dem somtjänar . Det är minst lika viktigt attindustriarbetaren får lägre skatt på sina inkomstökningar som attläkaren i får det. Detär löneutvecklingen för arbetare och tjänstemän i normala inkomstlägen somavgör vår konkurrenskraft. Arbetare och tjänstemän i normala inkomstlagen måstekänna att det lönar sig bättre att arbeta och spara och att det blir möjligtatt efterfråga tjänster utan att betala svart. Genomsänkta marginalskatter kan såväl industriarbetaren som läkaren köpa tjänstersom är för dyra. Genom att den privata tjänstesektorn således tillåtsexpandera förbättras möjligheten att uppfylla målet om full, produktivsysselsättning.