prot · G90974 · 1985-12-31 00:00:00 — Det finns anledning för oss att med all kraft sätta osstill motvärn. Vi kan inte acceptera en utveckling som i allt störreutsträckning stampar ut människor och gör dem till passiva bidragstagare. Villvi ha ett samhälle präglat av jämlikhet och solidaritet, måste vi mobiliseraalla våra resurser för att driva utvecklingen i en annan riktning. Det kan baraske i en sammanhållen politik pä samhällslivets alla områden: näringspolitik,arbetsmarknadspolitik, utbildningspolitik, regionalpolitik, kulturpolifik, föratt nämna några områden. Vi måste fortsätta att utveckla den del avnäringslivet som bygger pä ett högt tekniskt kunnande och som framgångsriktkonkurrerar på världsmarknaden. En stark ekonomisk politik måste skapaförutsättningar för en tillväxtekonomi. Detta är den grundläggandeförutsättningen för vår standard och välfärd. Men det räcker inte, för dålämnar vi de outbildade, de lågutbildade, de människor som har olika slagshandikapp, utanför utvecklingen. Utanför ställs också de allt större delar avvårt land som inte är attrakfiva i den nya näringslivsutvecklingen. Vi måste därför, pä ett helt annat sätt än ,utveckla en helhetssyn på samhällsutvecklingen, där jord- och skogspolitik,näringspolitik, arbetsmarknadspolitik, regionalpolitik, utbildningspolitik,kulturpolitik etc. används i en samlad politik för att skapa en samhällsmiljösom ger arbete och utveckling åt alla människor i alla delar av landet. För attdet skall vara möjligt måste detta arbete på ett helt annat sätt än hittillsbygga på lokal förankring, lokalt deltagande och lokalt idéskapande. Ett ökatsamspel måste utvecklas mellan de olika nivåerna - statligt, regionalt ochlokalt - där helheten beaktas på ett annat sätt än , därsektorsavgränsningarna tas bort. Låt mig belysa detta med några exempel. har vi haft ett samhälle därutbildningsnivåerna varit sä splittrade som . Vi har ett samhälle, därantalet analfabeter ökar, där det lever människor med fyra, sex, sju, nio, tolvoch utbildning eller mera. ställer samhällsutvecklingen,framför allt genom datoriseringen, allt större krav på teoretiskakvalifikationer, teoretiskt kunnande, läsförmåga och skrivförmåga hosmänniskorna. I takt med det sjunkande antalet elever i ochgymnasiet borde därför de friställda resurserna slussas över tillvuxenutbildningen. Vi behöver en ny väckelse när det gäller folkbildningen. Vadskulle inte detta innebära i långsiktigt minskande belastning påarbetsmarknadspolitik och socialpolitik? Det är bra med de aviserade satsningarna på forskning ochteknisk utbildning. Sannolikt bör vi öka dessa ytterligare. Men om vi villskapa ett jämlikt samhälle, ett samhälle som ger bättre livsförutsättningar förmänniskorna, måste vi också bygga ut den humanistiska utbildningen. Vi måsteöka satsningen på kulturaktiviteter av olika slag. Det är ett obestridligtfaktum, att den sociala utslagningen ökat sterila bostadsområden,där kulturen sattes pä undantag. Dessa nya verksamheter ger också nya arbetsmöjligheteroch skapar förutsättningar för utveckling av en positiv och livskraftigsamhällsmiljö. Det är viktigt för en bra samhällsmiljö, som ger stimulanstill aktiviteter och nyföretagande, att det finns utrymme för fantasi, skapande,personligt engagemang. Utvecklingen skapas av mångfalden, inte av enfalden.Allt detta måste ske på lokal nivå, ute i kommunerna. upprätthällervi fortfarande fiktionen att kommunerna inte skall syssla med näringspolitikoch arbetsmarknadspolitik, därför att det då blir "bypolitik". Dettasäger vi som vi alla, som tillhör denna kammare, är medvetna om attalla kommuner på ett eller ofta flera sätt sysslar med dessa uppgifter. Vill vi åstadkomma något när vi talar om en god regionalpolitiskutveckling är det nödvändigt att vi godtar kommunerna som viktiga motorer idenna utveckling. Det är först med en bra "bypolitik" som vi får denmera jämlika utveckling av olika delar av landet som vi vill åstadkomma.Kommunernas främsta uppgift blir att i samarbete med näringslivetsorganisationer, folkrörelserna och kooperationen bygga upp den lokala miljö somkan ge växtkraft ät en ny näringspolitik. Det visar exempel frän ,, , Övertorneä, malmfälten, , och från många andrahåll. Det är i en sådan miljö som de nya idéerna, de nya företagen, de nyaarbetsplatserna kan växa fram. Självklart kommer en satsning av det här slaget att fordraekonomiska insatser. Men pengarna finns redan i betydande utsträckning, fast påandra konton, som avser beredskapsarbeten, arbetslöshetsförsäkringar, socialbidragoch socialförsäkringar. För att stimulera framväxten av en näringspolitik somkompletterar den nuvarande industripolitiken måste därför mer av dessa pengar slussasöver till nya verksamheter. Gör vi inte detta, får vi vara beredda att iframtiden satsa ännu mer på dessa konton för bidrag och överlevnad. Utvecklingen pekar pä hot som möter oss ochframöver- till en del är de redan aktuella. Men utvecklingen innebär ocksåmöjligheter genom ny teknik, nya komunikationer. Det svenska välfärdssamhälletger oss även unika möjligheter. Det är upp till oss själva, om vi hartillräcklig fantasi och tillräcklig konstruktiv förmåga att ta till vara dessamöjligheter. Arbetarrörelsen bör i samverkan med andra positiva krafter formaen sådan politik. 15INGER HESTVIK (s): Jag tänker i mitt anförande uppehålla mig vidsysselsättningssituationen i , och dä framför allt vid deförhållanden som råder för kvinnorna. Av tradition har kvinnorna i länet haft en dåligarbetsmarknad, beroende pä näringslivsstrukturen med tung industri inom bl. a.stål- och gruvnäringen. och , när behovet avarbetskraft fill industrin ökade, tog många kvinnor klivet ut påarbetsmarknaden och in på traditionella mansjobb, och de klarade det fint. Utbyggnaden av den offentliga sektorn gavanställning ät de flesta kvinnorna. , när vår industri står inför upprepadestrukturomvandlingar, när ny teknik ger möjlighet till att upprätthälla delskonkurrenskraften mot andra länder,dels vinsterna för företagsägarna, kan vi konstatera att vi genom dennatekniska utveckling inte klarar sysselsättningsfrågan - arbetstillfällena blirbara färre. har vi minskat ökningstakten inom den offentligasektorn, och arbetstillfällen står inte i proportion till efterfrågan. Vi ärnog alla överens om att vi skall klara sysselsättningsfrågan, måste vi bygga utvårt näringsliv, få en ekonomisk bas som kan trygga även den offentligasektorn. Dennautbyggnad är en långdragen process. De arbetslösa kvinnorna och ungdomarna lever i , devill ha en lösning helst . Våra ungdomar tar saken i egna händer - desöker arbete där arbete finns - i storstadsområdena. Våra kvinnor, som har familj och är bundna till orten, seri dag ingen lösning på sitt problem. Jag skall inte ta kammarens tid i anspråkmed en uppräkning av dystra siffror för vårt län, men genom att de yngreflyttar från länet blir genomsnittsåldern procentuellt allt högre. Vi vet attmed högre levnadsålder krävs också mera vård- och omsorgsresurser frånsamhällets sida. Skattetrycket ökar i våra utflyttningskommuner - både förökade vårdresurser och för ökade insatser,mot arbetslösheten. Vore det då inte logiskt att man, som ettregionalpolitiskt stöd till områden med stor arbetslöshet, under enövergångstid styrde över ökade resurser till den gemensamma sektorn? Ge extra statsbidrag till t. ex. kommun för att geanställning åt medflyttande tekniskt utbildad personal som ASEA behöver! Detskulle stärka näringslivet i , ge nya jobb på verkstadsgolvet, få hjuleni gång igen i en hårt ansträngd Bergslagskommun. Varför inte uppdra åt DELFA att ordna försöksverksamhetmed sextimmarsdagen, i synnerhet som det finns landsting som gärna skulle sepositivt på en sådan verksamhet, t. ex. ? En förutsättning för alla att få arbete är naturligtvisatt det finns väl fungerande företag. Vi arbetar i vårt län på alla nivåer för att alla typer avföretag skall kunna växa och att flera industrier skall växa upp i vår bygd ochge arbete. Då känns det en aning fel när t. ex. beställningar till försvaretgörs utomlands, när det finns möjligheter att få produktionen i . Jagtänker på Haglöfs ryggsäcksfabrik i . En beställning som gick tillutlandet hade. om den hade gått till Haglöfs, kunnat ge 17-18 nya kvinnojobboch dessutom varit bra ur beredskapssynpunkt. blir följden att företagetförmodligen måste permittera delar av sin personal efter semestern 1986. Den fråga man ställer sig är: Kan samarbetet mellanarbetsmarknadsdepartementet och övriga departement förbättras, så attsamhällets resurser kan användas på ett bättre sätt ur rationell, ekonomisk ochmänsklig synpunkt? Det känns också en aning fel, när redan etablerade företaglägger ner merparten av sin verksamhet och flyttar den utomlands, som fallet ärmed konfektionsfirman i . Kvinnor som arbetat20-30 år i firman friställs och går ut till arbetslöshet efter att, som desjälva säger, "ha gett företaget sina bästa år". Underdessa förhållanden får man en ohämmad lust att ställa större krav på samhällsansvarpå dessa företag och på deras chefer. Man vill skaffa sig styrmedel och ramarför hur företag får utnyttja och behandla sin personal och planera sinverksamhet. Personalen är trots allt människor och inga maskiner. En önskanfrån kvinnorna är att industridepartementet tar sig an den problematiken innanflera drabbas. Kvinnor är av tradition relativt dåligt aktiva, bådefackligt och politiskt. Orsakerna kan variera, men en är antagligen det faktumatt de ofta har deltidstjänster och ofta hamnar utanför information, fortbildningoch utbildning som kommer heltidsanställd personal till del. Kvinnorna blir på detta sätt en svag grupp som har svårareän andra att driva sina krav, en grupp som kan utnyttjas av bl. Vi har fått se tydliga exempel på detta vid Domnarvets Järnverk.Städbolaget beteende mot städerskorna i Domnarvet överensstämmer intemed spelreglerna på den svenska arbetsmarknaden. I har parterna, fackoch arbetsgivare, alltidförhandlat sig fram till lösningar. Man brukar inte, pådet sätt som skett i , påtvinga ena parten sin egen uppfattning t. ex.om hur jobbet skall utföras. har förmodligen formellt hållit sig inom lagensråmärken, men som jag ser det på ett näst intill otillständigt sätt utnyttjatlagen. Jag beklagar djupt att vi i har drabbats av en sådanarbetsgivare. Det är något unikt i modern fid att arbetsgivare använder sinmakt på detta brutala sätt. Det har inte minst reaktionerna runt om i värt landvisat. Resultatet är att 14 städerskor nu står utan arbete. Vad vill jag då med denna dystra uppräkning av"fall" från min hembygd? I och för sig är de ju inte unika för värtlän. Jo, jag vill peka på att kvinnor, lågutbildade kvinnor, är en mycketutsatt grupp i samhället, som samhället måste ta sig extra an. Kvinnorna ärinte vana att höja sina röster, att ställa krav, men vi måste lyssna på demändå, ge dem samma medborgerliga rätfigheter som alla andra i samhället. De fårinte bli en särskild griipp, en reservgrupp att ta fill när behov av reserverfinns. En av orsakerna fill att många kvinnor inte lyckas ta sigut på arbetsmarknaden är en felakfig eller otillräcklig utbildning. En hjälpför dessa kvinnor är möjligheterna att söka vuxenstudiestöd. Erfarenheten visaratt kvinnorna är mycket intresserade av denna möjlighet, och de är den störstasökandegruppen vid vuxenutbildningsnämnden i länet. Men eftersom vi i länetharen stor grupp människor med relativt låg utbildningsnivå ärvuxenutbildningsresursen helt otillräcklig. De nya villkoren för att erhålla vuxenutbildningsstöd göratt de som är ute pä arbetsmarknaden gynnas. De som står utanför arbetsmarknaden fär så lågastudiestöd, att mänga tvingas tacka nej till utbildning av ekonomiska skäl. Ett annat alternafiv är att de tar vanliga studiemedel istället. De kommer då att skuldsätta sig med stora summor. Som exempel kan tas, att en ensamstående tväbarnsmor, somgår två terminers grundskolekurs plus fyra terminers gymnasieutbildning, får enstudieskuld pä . Om denna kvinna är litet äldre gör avbetalningsreglernaatt hon måste betala av ca . Eftersomdessa kvinnor förmodligen fillhör en låginkomstgrupp, betyder ett"ja" till vuxenutbildning - och därigenom arbetstillfälle - också ett"ja" till en stor skuldbörda . Med tanke pä de konsekvenser vårt nuvarandevuxenutbildningssystem har för lågutbildade kvinnor, borde systemet ses överoch därmed också omfördelningen inom detta system. Många positiva saker har hänt på detarbetsmarknadspolitiska området. satsning på flerakvinnor till tekniska yrken har faUit väldigt väl ut. Min önskan för framtidenär att den satsningen kan permanentas. Jag tror nämligen att unga tjejer förlång tid framöver behöver extra stöd för att orka ta sig in på tekniskautbildningar och pä det sättet skaffa sig ett arbete och samhället enresursförstärkning. Jag tror också att ett sätt att lösa flickors teknikskräckär att införa dataundervisning redan i låg- och mellanstadium. Jaghoppas att den arbetsgrupp som har verkligen inserkönsrollsproblematiken när det gäller data- och teknikområdet. Som avslutning vill jag naturligtvis hoppaspå en välvillig behandling av de motioner som inlämnats av socialdemokraternapä Dalabänken och som ger en djupare belysning av situationen i vårt län. 16AGNE (): Det är förståeligt att regeringenskoncentrationspolitik tagit så stort utrymme i debatten. Flyttlasspolitiken ochavsaknaden av en offensiv regionalpolitik slår fördelningspolitiskt hänsynslöstmot svaga grupper och regioner. Detta motverkar strävan till ökad solidaritet isamhället. Mot den bakgrunden vill jag ta upptrafikpolitiken ur regionalpolifisk synvinkel och säga någonting omutvecklingen i sydöstra och län i synnerhet. Trafikpolitik är en viktig förutsättning för en offensivregionalpolitik. I partimotion och kommittémotioner från har viberört de regionalpolitiska aspekterna i trafikpolitiken. Det gäller delsförslaget i regeringens budgetproposition att ta bort statsbidragen fillkommuner och landsting för länstrafiken, dels förslaget om att isbrytningenskapacitetskostnader förs över till sjöfartens betalningsansvar. Dessa förslaggår stick i stäv mot en riktig fördelningspolitik. Vi har från sida accepterat budgettekniken.Däremot kan vi inte acceptera de konsekvenser förslagen får ur regionalpolitisksynpunkt. Det är självklart att kostnaderna för länstrafiken är betydligtstörre i ett glesbygdslän med litet trafikunderlag och stora avstånd. Sålundautgjorde statsbidragets procentuella andel av länstrafikens totala underskott25 % i och , på men t. ex. förStockholms län. Man kan alltså säga att statsbidragen till länstrafiken betyder27 gånger mer för än för . Om det är sä kan man inte utan vidare ta bortstatsbidragen. Från menar vi att staten måste gä in och fördelaresandekostnaderna solidariskt. Vi har därför sagt att bidragen tilllänstrafiken måste regleras över det regionalpolitiska anslaget. Vi har ocksåreserverat pengar för detta i vår regionalpolitiska motion. Detsammagäller sjöfartens kostnader för isbrytningen. för isbrytningens kapacitetskostnader till sjöfartens betalningsansvardrabbar i huvudsak fraktsjöfarten till Norrlandshamnarna. Solidariskt bördessa kostnader bäras av alla. Från menar vi att trafikpolitiken måste utgåifrån en helhetssyn på samhället. De knappa resurser som finns att avsätta päkommunikationsområdet måste fördelas så rättvist som möjligt över landet. Fränvår utgångspunkt finns det därför anledning att varna för de diskussioner somnu pågår om satsningar på stora motorvägsbyggen som Scandinavian Link-projektetoch motorvägstriangeln. Skulle de projekten komma till utförande, skulle de ta ianspråk alla de pengar som beräknas bli avsatta för riksvägsbyggandeunder i landet. Det skulle innebära att hela landet iövrigt vad gäller upprustning och nybyggnation av riksvägar skulle få ståtillbaka för att dessa storprojekt skulle kunna genomföras. Detär enligt fördelningspolitiska grundsyn inte tänkbart. En satsning på och motorvägstriangelnrimmar illa med de diskussioner som pågår om en neddragning avGotlandstrafiken och måste också ses i relation till en angelägen upprustningockså av våra riksvägar i övrigt, t. ex. E 66 genom sydöstra . E 6 längs såväl som E 66 längs sydostkusten ochflera andra motorvägssträckor behöver rustas upp. Men det bör ske likvärdigtoch i rimliga proportioner. Det blir också möjligt om man undviker gigantiskastorprojekt som Scandinavian Link och motorvägstriangeln. Regeringens flyttlasspolitik har drabbatKalmar län mycket hårt. Länet tappade 1 166 invånare 1985. Därmed tillhör länetde områden som har tappat mest folk av alla län . harlandet upplevt sin största folkökning pä . ökade med nära 16 000personer. Sydöstra har, tillsammans med Bergslagen och vissaNorrlandslän, redan tidigare i riksdagsbeslut angetts som problemområden. Nuhar situationen blivit än allvarligare. Regering och riksdag har inte levt upp till sinaprinciputtalanden. T. ex. skulle län prioriteras vid lokalisering avstatlig verksamhet -nytillkommande verksamhet eller omlokaliseringar. Men ingethar hänt. I stället fortsätter regeringen att stimulera flyttlasspolitiken. Bostadsministern höjer nu ortskoefficienten med 5procentenheter. Dessutom vill regeringen också slopa kostnadsspärren förstatligt subventionerat bostadsbyggande, så att man kan bygga ännu dyrare iStockholm. Huvudmotivet är just att kunna bygga mer och dyrare i . Det innebär enorma subventioner frän statens sida tillkoncentrationsbyggande. Dels kostar subventionerna i koncentrationsorternamycket, dels kostar subvenfionerna till alla de hyreshus som ställs tomma iavfolkningsorterna. Egentligen borde man gå den andra vägen. Det skulle intekosta staten ens hälften sä mycket som det nu framlagda förslaget. Man bordealltså låta näringslivet och kommunerna investera fill bostadslåneränta iavfolkningsbygderna. Det skulle ha stor regionalpolitisk effekt. För alla somi dag tvingas låna till höga räntor skulle det vara en dröm att få låna till engaranterad ränta pä 2,, som bostadsläneräntan är. För utvecklingen i sydöstra goda kommunikationer nödvändiga. Det är därför nu mycket viktigt att E 66,som är pulsådern i sydöstra , rustas upp ordentligt. Förutsättningen fördet är, som jag har nämnt, en över landet rättvis fördelning avpengarna till vägar. Skall regeringen åstadkomma det, kan man inte ensidigtsatsa på gigantiska motorvägsprojekt som Scandinavian Link ochmotorvägstriangeln. Vi har i flera länsmotioner från centernanvisat åtgärder som skulle ge län och sydöstra helt andra ochbättre förutsättningar för framtiden. Jag skall inte trötta kammarensledamöter med att i detalj gå in på dessa förslag. Men det är hög tid attregering och riksdag nu lever upp till de principuttalanden som gjortsbeträffande utvecklingen i sydöstra . Åtgärdsförslag att ta ställning tillsaknas inte. 17 (): I industridepartementets bilaga tillbudgetpropositionen står följande att läsa: "Regionalpolitiken bör ävenframdeles inriktas på att skapa förutsättningar för en balanseradbefolkningsutveckling i landets olika delar och att ge människor tillgäng tillarbete, service och god miljö oavsett var de bor i landet. Glesbygdensutvecklingsmöjligheter skall tas till vara." Längre fram i bilagan står:"Insatserna i Bergslagen har givits en fortsatt hög prioritet." Bergslagen har som alla vet drabbats hårt av kriser ochstrukturrationaliseringar. Bergslagslänen hör till de stora förlorarna när detgäller befolkningsutveckling. Hela län har haft en befolkningsminskningvarje år . I mitt hemlän, särskilt i de norra delarna,har vi fått uppleva hur flyttlassen med unga människor går tillStockholmsregionen, där arbete och möjligheter att skapa sig en framtid finns.Mänga tycker kanske att det inte är så farligt och att det är bra att ungamänniskor rör pä sig och skaffar sig erfarenhet. Må sä vara, om de hade någotatt återvända till efter sin gesällvandring. Men utflyttningen blir för detmesta definitiv. Bergslagen behöver sina ungdomar. Vi vill ge demutbildning och arbete. Förbättrade utbildningsmöjligheter närmare hemortenunderlättar också rekryteringen av kvalificerad arbetskraft fill länetsnäringsliv. Ett brett utbud av utbildning ger också människorna ökadevalmöjligheter och förbättrar även förutsättningarna för vidareutbildning ochfortbildning för redan yrkesverksamma. Tillgängen pä utbildning, särskilt dä teknisk utbildning,är givetvis mycket betydelsefull för hela regionens utveckling.Teknikutbildning och teknikkurser utvecklas nu vid de regionala högskolorna iBergslagen. Till högskolan i ställs medel till förfogande frän regionenför att sådan utbildning skall kunna genomföras. Om län och Bergslagensom helhet skall kunna hävda sig sysselsättningsmässigt, är det nödvändigt attdet sker en satsning på teknisk utbildning. Av regionalpolitiska skäl bör man alltså ta särskildhänsyn till behoven att utveckla den tekniska högskoleutbildningen när manfördelar anslagen till universitet och högskolor. Den ekonomiska polifiken har varit framgångsrik, och vihar aldrig haft sä många människor i arbete som . Tyvärr är inte möjligheterna till Bergslagen är extremt beroende av sysselsättningen inomindustrin. Jämfört med riksgenomsnittet är industrisysselsättningen iBergslagen dubbelt så hög. Det betyder också att de privata och offentligatjänstesektorerna är svaga. Det finns i Bergslagen många orter, både stora och små,som är mycket beroende av ett enda stort företag. I t. ex. , Karlskogaoch är nu ca 400 jobb i fara. Om företaget sviktar eller om manrationaliserar, drabbas dessa orter mycket hårt. Jag tror att man måste levaoch bo där för att riktigt kunna förstå vad som händer. Det är inte bara ettarbete som försvinner, utan hela livet förändras. En del tvingas bryta upp frånsin familj, från släkt och vänner - de tvingas bryta upp från sinvardagstrygghet. De mänskliga effekterna av en industrinedläggelse ellerrationalisering är naturligtvis svåra att mäta, men inte desto mindre viktigaatt ta hänsyn till. Samhällets styrmedel är inte tillräckligteffektiva för att åstadkomma expansion och nyetableringar i Bergslagen. Enöversyn av regionalpolitikens riktlinjer kan därför anses vara behövlig. De regionalpolitiska och industripolitiska medlen vändersig ofta till samma företag, som därför konkurrerar inbördes. En översyn av deregionalpolitiska styrmedlen måste därför också omfatta de industripolitiska.Därigenom skulle man kunna få en fastare grund för en samordnad regionalpolitikoch industripolitik eller, med andra ord, en regional industripolitik. Även på länsnivå är rollfördelningen oklar. Det gällerfrämst rollfördelningen mellan länsstyrelserna och utvecklingsfonderna i derasarbete med att skapa förutsättningar för företagsutveckling. Som exempel kannämnas att utvecklingsfondernas lån, länsstyrelsernas lokaliseringsstöd ochlantbruksnämndernas glesbygdsstöd i stort sett överlappar varandra. Kommunerna har också blivit mera aktiva inäringslivsarbetet, tvingade därtill på grund av sysselsättningsbekymmer.Kommunernas framtida roll inom regional- och näringslivspolitiken bör ocksåuppmärksammas i ett översynsarbete. Men det gäller att inte bara se hindren, utan ocksåmöjligheterna. Alla förslag och utvecklingsprojekt måste tas till vara när detgäller att skapa nya arbetstillfällen. Några olika förslag vill jag gärnaredovisa. har sällan möjligheter att bygga egnaindustrilokaler utan måste hitta tomma att hyra. För kommunerna i Bergslagenmed ansträngd ekonomi är det oftast svårt att klara kostnaderna för att hållalokaler i reserv. Det nuvarande stödet till kommunala industrilokaler är förlågt och dessutom så utformat att det ofta inte är användbart. Stödet börförändras så att bidrag utgår av investeringskostnaden. För att täckaövriga investeringskostnader bör det utgå ett lokaliseringslån som äramorterings- och räntefritt så länge lokalen är outhyrd eller i högst tre är.Det här bör kunna prövas omgående i Bergslagskommunerna, eftersom medel redanfinns inom ramen för anslagen Lokaliseringsbidrag och Lokaliseringslån. Insjöfiskodlingär inne i ett skede av stark expansion.