prot · G90973 · 1985-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1985/86:73 Förhandlingarna leddes till en början av andre vicetalmannen. 19 §Allmänpolitisk debatt (forts, från prot. Anf.107 (vpk): Jag måste först anmäla att jag kanske kommer att ta ianspråk utöver den anmälda tiden. Skattepolitiken är ett viktigt instrument inom denekonomiska politiken. Den kan utnyttjas för att skapa utjämning av storainkomstskillnader och orättvisor, men också för att utjämna möjligheterna tillsocial och kulturell service. Skattepolitiken kan alltså nyttjasfördelningspolitiskt i två steg, både på samhällets kredit- och på dessdebetsida. Skatteinkomsterna för samhället nyttjas för att ge olikatyper av service. Otillräckliga inkomster minskar möjligheterna att ge så mångasom möjligt del av social och kulturell utveckling. Otillräckligasamhällsinkomster minskar också möjligheterna till välfärd för flertalet. Jumindre samhällsinkomster, desto större blir behovet av privatiseringar, som isin tur ställer allt fler utan grundläggande trygghet. Det blir en återgångtill gamla tiders Fattigsverige. De borgerliga partierna har på olika sätt försökt attminska de samhälleliga insatserna för utjämning. De föreslår minskadeskatteinkomster till samhället och förordar olika privatiseringslösningar. Detär en politik som inte får och inte kan accepteras av arbetarrörelsen och detstora folkflertalet. För kommunisterna är grundlinjerna iskattepolitiken i stället att förstärka utjämningen av inkomster och förbättraden sociala och kulturella standarden. Det behövs större resurser tilllandstingen för att förbättra sjuk-och hälsovården. Det s.k. besparingar har medfört att akutmottagningarna överbefolkas och att man inomlångvården låter gamla människor ligga kvar i sängarna ännödvändigt, därför att resurserna inte är tillräckliga för mer personal. Det finns stora brister i många av de samhälleligaåtagandena därför att tillskotten har avtagit. Barnomsorgen är långt ifrånutbyggd för att svara mot behovet, och de kollektiva trafikmedlen ärotillräckliga, vilket gynnar privatbilismen, för att ta två exempel. Deborgerliga vill lösa detta med privatiseringar. Men vart leder det? Jo, tillatt de med tillräckligt höga löner kan köpasig förbi andra i barnoinsorgskön eller skaffa sig bilar för sinakommunikationer. Dessa människor kommer att gynnas medan ett flertal, mednormala arbetsinkomster, trängs tillbaka. har reallönerna sjunkit förflertalet lönearbetande som de med större förmögenheter och högainkomster har fått det väsentligt bättre. Enligt olika bedömningar rör sigförmögenhetsöverföringen enbart på grund av inflationen om över 100 miljarderkronor . Det är en förmögenhetsöverföring som de arbetande fåttbetala med minskad köpkraft för sin arbetsinsats. Löneandelen avförädlingsvärdet har dessutom sjunkit från , vilket ytterligareförstärker skillnaderna mellan å ena sidan lönearbetande, å andra sidanförmögenhetsägare och "kupongklippare". En annan orsak till minskade reallöner för ett flertal ärskattesystemet. De marginalskattesänkningar som de borgerliga partiernapåbörjade under regeringsåren fortsatte med den underbara natten, dåsocialdemokraterna fullföljde skattesänkningen för dem som hade höga inkomster.De som däremot inte erhöll sänkningar var vanliga människor i vanliga inkomstlägen.Dessa fick i stället ökade skatter, bl. a. på grund av att den proportionellaskatten, kommunalskatten, ökade. Dessutom höjdes nivån på mervärdeskatten, ochden höga inflationen har sedan spätt på och ytterligare ökat dessa människorsskattebelastning. Momsen på maten kom att öka matpriserna på ett sätt somdirekt missgynnar dem vilkas inkomster inte är högre än att det räcker tilllivets nödtorft. Regressiviteten ökade, dvs. att den skatt som drabbar låg- ochmellaninkomster hårdare än höga inkomster och större förmögenheter hartilltagit och uttunnat arbetarrörelsens gamla mål om skatt efter bärkraft. Marginalskattesänkningarna och inflationsskyddet i denstatliga skatteskalan har bidragit till att progressiviteten, dvs. deutjämnande faktorerna i inkomstbeskattningen, kraftigt minskat. Statsskattens,den progressiva skattens, andel i relation till samhällets totalaskatteinkomster har minskat från cirka en tredjedel tillatt nu uppgå till endast en åttondel. Det är alltså en klar minskning av deutjämnande faktorerna i beskattningen. Detstoraproblemet för flertaletlönearbetande häri landet är inte marginalskatten utan kommunalskatten. Det ärkommunalskatten som utgör den absolut största delen av skatten för människormed vanliga löneinkomster. Därför är det viktigare att göra något åt den istället för att' fria till marginella, ofta högröstade höglönegrupper, ivrigtpåhejade av . Näringslivets ekonomifakta och alla deandra högerinriktade sammanslutningarna. Det är dessutom, herr talman; en något overklig debatt somförs om höga marginalskatter. Verkligheten visar nämligen att deflesta höginkomsttagare nedbringar sin skatt med olika manipulationer somkallas för skatteplanering. Men inte nog med att höglönegrupperna utnyttjar ettfrikostigt avdragssystem för att minska skatten, de nyttjar också dennamöjlighet till att skapa förmögenheter och till att öka dem. förmögenheter somdessutom beskattas i mycket liten utsträckning. Avdragssystemet, som det ser ut och utnyttjas, ökarojämlikheten och måste därför enligt vår mening begränsas. Den största delen avunderskotts- avdragenutgörs av räntor för egnahemsboende. Den uppgår till mer än 20miljarder kronor. Detta innebär att samhället subventionerar egnahemsboendetmed mer än enbart genom underskottsavdragen. Men inteheller inom gruppen egnahemsägare är förhållandena lika. Somliga har underskottsom hänför sig till ett normalt radhusboen-de eller liknande, medan andranyttjar underskottsavdragen för ett lyxboen-de som andra skattebetalare tvingasatt betala. Vpk har därför föreslagit att ett tak för underskottsavdragen sombaseras på ett normalt egnahem skall införas. De som har räntekostnaderdärutöver får faktiskt bekväma sig att betala dem själva och inte förlita sigpå andra- skattebetalare, oftast då lönearbetande i normala inkomstlägen sombor i hyreslägenheter. Det har i debatten kommit attframföras kritik mot vissa gruppers agerande vid aktieköp. De har stört deetiska reglerna, har det sagts. För arbetarklassen är det mesta som rör sig ibörsvärlden oetiska företeelser. Det är inga nyheter att överklassen skor sigpå olika sätt, inte heller att storkapitalet genom kapitalismens utvecklingskapar sig större makt och att makt- och kapitalkoncentrationen tilltar. Dethar tidigare hävdats att orsaken till att privatpersonerna minskar i antal påbörsen och företagen och finansbolagen ökar beror på skatten på aktier ochaktieutdelningar. Det är att göra det lätt för sig att, så fort kapitalismenreagerar så som är naturligt för den, då skylla på skatterna. Likadant är detmed dessa "stackare" som inte "har råd" att "leva ochdö i " utan "tvingas" att ta sin tillflykt till ,och andra skatteparadis. Grundfelet med dessa individer är att deinte vill dela med sig utan roffa åt sig så mycket som möjligt av andramänniskors arbete och därför smiter från de skatter som i sig gjort det möjligtför dessa flyktande kapitalister att få de stora förmögenheterna. Utanskatterna ingen offentlig sektor och inget utbildningsväsende m. m., som gerkapitalisterna möjlighet till produktionsfaktorer i form av välutbildadearbetare och en stor marknad inom den offentliga sektorn. Men det finns ettsamband mellan börsens utveckling och de arbetandes reallönesänkningar. Det ärinte enbart inflationen som är orsaken. Värdet på börsen har stigit med inte mindre än över 1 och aktieomsättningen med över4 . Det går inte att komma ifrån att dessa enorma ökningar har sin grund iatt lönernas andel i produktionen har minskat och att företagen bl. a.härigenom fått stor likviditet. Den höga likviditeten, eller överlikviditetensom en del valt att kalla den, medverkar utan tvivel till att trissa upp bådepriser och handel på börsen. Så visst finns det ett sammanhang. Ur fördelningspolitisk synpunkt och ur rättviseaspektermåste skärpningar mot börsklipperiet vidtas, lika väl somförmögenhetsbeskattningen kan ökas och en engångsskatt tas ut ur storaförmögenheter. De som skott sig och under1980-talet på de lönearbetandes bekostnad måste tvingas att släppa ifrån sigdelar av förmögenhetsökningarna. En näringsverksamhet som i stor utsträckningfått utvecklas utan skatteingrepp är framställning av elenergi ivattenkraftverk. Genom riksdagsbeslut fråntogs kommunerna beskattningsrätten påjuridiska personer. Detta innebar att exempelvis kommun miste ca 23miljoner i kraftverksbeskattning , detta trots att viktigt underlag förmänniskor- nasförsörjning försvunnit genom de väldiga arealer av jordbruks- och skogsmark ochövrig mark som överdämts för att åstadkomma en hög kraftproduktion ivattenkraftverken. Vpk:s förslag om en kraftigt höjd produktionsavgift på deäldre vattenkraftverken skulle eliminera en allvarlig brist i Sverigesskattesystem. Rättvisa skulle äntligen bli möjlig gentemot de orter somdrabbats av en enorm vinstgivande kraftverksindustris hårdexploatering." Medlen från dessa produktionsavgifter skulle bli engrundplåt i regionala samhällsfonder. Dessa fonder kunde bli en mäktig hävstångmot ökad förädling i sågverks- och gruvindustrin, ökade insatser när det gällerforskning och utveckling och mot mera teknikbaserade verksamheter. Dessa orter,vilkas ungdoms röda blod nu flyter i en häftig takt i sydlig riktning, skulleäntligen få rättvisa. I går, onsdag, offentliggjordes en rapport från ett antalfackliga ekonomer frän LO och tjänstemännens tre förhandlingskarteller. Denrapporten ger ett ganska intressant besked. Lönerna underde fyra senaste årenhar stått för en mindre del av prisökningarna. Vinstandelen står för en ökadandel av inflationen. I maningarna till en nationell samling mot inflationen harpekpinnarna mot de arbetande människorna varit mycket tydliga: låga nominellalönekrav - i budgetens omräkning närmast ett nollalternativ. är det märkligt tyst i fråga om vinsterna. Inganya djärva ingrepp görs beträffande kapitalet. Detta föranleder ett antalfrågor till löneminister . Varför driver socialdemokraterna den felaktiga tesen omlönernas dominerande betydelse för inflationen? Varför genomförs inte en skärpt vinstbeskattning när detgäller realräntor och aktiehandel? Varför går inte socialdemokraterna med på en ökadproduktionsavgift för äldre vattenkraftverk? Varje konstruktiv diskussion om dagensproblem måste tas som utgångspunkt när det gäller de problem som nationen harstatt inför . I de handlingslinjer för att föra utur den ekonomiska krisen som drogs upp 1981 i programskriften Framtid förSverige redovisades den svåra uppgift som vårt land stod inför. 1 den förstafasen skall återhämtningspolitiken koncentreras till de sjuka punkterna i värekonomi. Underskotten, inflationen och arbetslösheten måste nedbringas under enny period av tillväxt skapad av ökad export, mindre import och en selektivinvesteringsoffensiv. Konsumtionen måste begränsas i den utsträckning som krävsför att dessa mål skall kunna uppnås. Detta kan också uttryckas så, attanspråken på förbättrade levnadsvillkor och nya samhällsinsatser får ståtillbaka för den helt nödvändiga uppgiften att undanröja del hot mot vårtekonomiska oberoende och den fulla sysselsättningen som underskotten,utlandsupplåningen och inflationen utgör. Det var den tredje vägens ekonomiskapolitik som redovisades i nämnda handlingsprogram. När denna kunde sättas iverket var utgångsläget ännu värre än vi 1981 trodde attdet skulle vara. Uppgiften blev således ännu svårare. Vi visste dock att denvar så pass svår att återstoden 'iv skulle behövas för att vi skullekunna komina till rätta med obalanserna - kanske skulle det dröja ännu längre. Det är viktigt att konstatera detta, för inte riktigt allamedborgare har väl häftet Framtid för på sitt nattduksbord när desover. Uppenbarligen finns det också en och annan medlem av detsocialdemokratiska partiet som har tappat bort sitt exemplar. Analysen av vårt lands ekonomiska problem var viktig och ävenriktig. Det recept som skrevs ut var det rätta. som gått harutomordentligt goda resultat uppnåtts. Det finns ingen anledning att på någonpunkt ta tillbaka vad som redovisades i valrörelsen. Den snabbt ökande arbetslösheten har hejdats och förbyttsi minskad arbetslöshet, kraftigt ökad sysselsättning och - det är inte minstviktigt - ökad sysselsättning inom industrin. Industriproduktionen har ökat medca , och industrins investeringar har stigit . Exporten har ökatmed . Bytesbalansunderskottet har bringats ned kraftigt. Budgetunderskottethar bringats ned till 50 miljarder, från att ha legat pä 90 miljarder när viövertog regeringsmakten. Det offentliga sparandet har restaurerats, så attunderskottet i detta sparande nu är nere på , från att ha legat på , av den samlade produktionen. Sparandet i ekonomin och även investeringskvoternahar stigit kraftigt. Inflationen är nu den lägsta , och den ärsnabbt på väg nedåt. Man kan sammanfatta det hela på följande sätt: Vi har fåttned arbetslösheten och stärkt sysselsättningen. Vi har vänt katastrofkurvornanär det gäller budgetunderskottet och den därmed sammanhängande skuldsättningensamt de tunga bördor som därigenom läggs på det svenska folket. Vi har byggtSverige starkare genom en investeringsoffensiv inom näringsliv och industri. Den urholkning av reallönerna som skedde under deborgerliga åren har stoppats. Det har blivit en liten förbättring. Den reallönesänkningsom arbetare och tjänstemän fick utstå under de borgerliga åren motsvarade enhel månadslön. Därför är det inte så konstigt att man är otålig över att detdröjer innan reallönerna allmänt sett stiger. Men finns det en bredförståelse för att det enda sättet att åstadkomma en fast grund för höjdareallöner och nya samhällsinsatser är att bygga ut industrin, att öka sparandeti ekonomin och att få ned budgetunderskottet. Det är på det sättet vi får nedinflationen och räntorna, det som driver upp lönekrav och kostnader. uppgickinflationen till i genomsnitt . Därmed urgröptes köpkraften,och vi hamnade i en ond cirkel med priser och löner som jagade varandra.Reallönerna och landets konkurrenskraft var förlorarna. Mellan 1976 och 1983nästan fördubblades de nominella lönerna; de steg . Inflationen gjordedock att reallönerna föll . Medan vi i lönekuvertetfördubblade lönen i kronor och ören förlorade vi i själva verket en månadslön iköpkraft. De här frågorna har diskuterats grundligt i de s.k.Rosenbadssamtalen. Vid dessa samtal har alla varit överens om att allt förnufttalar för att man parallelltskall försöka få ned löner och priser till en låg nivå. Det är först då som vihar utsikter till höjda reallöner och förbättrad köpkraft. Vi har fått arbeta hårt för att bryta upp inbyggda pris-och kostnadsmekanismer. Det gäller inte minst förväntningarna om fortsattsnabb prisutveckling. Prisstegringarna är nu de lägsta på mer än ettdecennium. Prisstegringen var också den lägsta . Vi harnu möjligheter att definitivt förankra den lägre prisstegringstakten i vårekonomi. minskar pristrycket ytterligare. Det finns starka skälatt tro att priserna på varor i den internationella handeln kommer att liggastilla eller sjunka . Det är en ganska unik situation. Det beror påsjunkande råvaru-och oljepriser och oförändrade eller mycket långsamt stigandearbetskraftskostnader i flera för oss viktiga länder. Det är ett enastående tillfälle för oss att få ned pris-och kostnadsstegringarna ytterligare. har understrukit denstora betydelse prisutvecklingen har för lönekraven och uppmanat till ennationell samling mot inflationen. Det är utomordentligt. Stat och kommun måstehålla igen på sina höjningar. Handeln har förklarat att den inte kommer att ökasina marginaler och vill på det sättet ge sitt bidrag tillinflationsbekämpningen. Jag vill uppmana producenterna, via , attta fatt i stafettpinnen och deklarera att man kommer att kasta de gamlapriskalkylerna och arbeta efter nya, där oförändrade priser är det normala.Det skulle vara ett viktigt bidrag till inflationsbekämpningen och ett viktigtmoment i avtalsrörelsen. Jag har inbjudit att diskuteraföretagens och de svenska producenternas medverkan i inflationsbekämpningen.Att de medverkar och inte tar varje tillfälle att höja priserna ärutomordentligt betydelsefullt för att vår kamp mot inflationen skall bliframgångsrik. Den priskalkyl som återfanns i den preliminäranationalbudgeten - jag vill understryka att det inte var någon prognos ellernågot mål för inflationsbekämpningen - gav vid handen att konsumentpriserna,sett som genomsnitt, skulle ligga nivå. Under loppet av åretskulle prisstegringstakten komma ned . Det som då registrerades var läget inovember för dollarkurs. diskonto, oljepris och internationella priser.Gör man en kalkylmässig omräkning utifrån de motsvarande förutsättningar som nuföreligger - och med ett oljepris på 19-20 dollar- hamnar vi en bra bit lägreän , nämligen på ca 3 1/. 1 årstakt skulle vi hamna på 2-procentsnivån.Detta är ett rejält förändrat utgångsläge för priskalkyle-ringar och föravtalsförhandlingar. Med oförändrade eller sjunkande priser på detinternationella området ligger det i våra egna händer om vi nu kan få nedinflationstakten riktigt rejält. Att så sker är det viktigaste för löntagarna, och det ärdet som är viktigast också från fördelningspolitisk synpunkt, eller somLO-ekonomen skriver i senaste numret av : "Alla undersökningar visar att det är löntagarna somär de stora förlorarna i inflationsspelet både genom omfördelningen tillkapitalägarna och genom en svagare tillväxt till följd av den framtvingadeåtstramningspolitiken. Det liggerframför allt i löntagarnas eget intresse att hålla löner och priser Det är enda sättet att öka produktionen och få till stånd beståendereallöneökningar." Det kanockså vara ett svar på det som frågade om. finns det de som hävdar att lönerna inte spelar så storroll för priserna. Det skulle i första hand vara andra faktorer som driver upppriserna: importen, devalveringarna, politiskt beslutade avgifts- ochskattehöjningar, räntehöjningar och ökade vinstmarginaler. Jag vill hävda att de som torgför uppfattningen attlönerna spelar liten roll i prisbildningen talar mot bättre vetande eller harmissförstått mekanismerna eller statistiken. Kostnader slår förr eller senareigenom i priserna, och lönerna är i de allra flesta sammanhang en mycket storpost i kostnaderna. Visst kan en höjd produktivitet hålla nerekostnadsgenomslaget, men denna höjda produktivitet är ingenting som uppträderbara i vårt land och medger därför inte oss att ha en snabbare lönestegring änman har i våra viktigaste konkurrentländer. Inom handel och distribution kan ingenting skymma detfaktum att höjda löner med mycket stor kraft slår igenom i höjda priser. En devalvering är en lönesänkning som drivs fram därföratt de varor vi måste sälja utomlands för att betala importen blivit för dyra.Devalvering är detsamma som lönesänkning. Vi hade fem devalveringar i vårt landåren 1976-1982. När staten höjer post-, järnvägs- och teletaxorna ochkommunerna höjer kostnaden för sophämtning och bussresor är detta en konsekvensav att de stats- och kommunalanställda vill ha höjda löner när industrinsanställda får det, som vi värjer oss mot höjda skatter, som ju ocksåsuger köpkraft ur våra lönestegringar. Lönehöjningar till alla som arbetar i stat och kommunmåste antingen betalas med skatteintäkter eller också med taxor, något annatgives inte. Och därvid är det givetvis av betydelse att tjänstesektorn och dengemensamma sektorn i vårt land är större än i de allra flesta andra länder. Återstår så det här med räntor och vinstmarginaler. Ja, vihar en hög ränta i , även om den nu är på väg ned. Det är inte minst föratt få ned räntenivån och därmed inflationen som vi metodiskt behöver fortsättaarbetet med att stärka ekonomin genom bl. a. sänkt budgetunderskott. Vinsterna kan sjunka när räntan sjunker och investeringari företagen därigenom blir billigare. Vinstnivån tvingades upp för att få igång investeringarna som räntan var mycket hög. Allt detta bestyrks i den rapport som en grupp fackligaekonomer har lagt fram rörande sambandet mellan löne- och prisutvecklingen ochsom åberopar. Det är beklagligt att man på vissa håll vantolkatrapporten. Den ger verkligen inte stöd för slutsatsen att det nu skulle varadags, eller ens möjligt, att utan svåra verkningar för sysselsättning ochreallöner öka konsumtionsandelen av vår ekonomi på sparandets ochinvesteringarnas bekostnad. Det är min förhoppning att man på förhandlingssidanläser och begrundar rapporten. Jag vill också säga några ord omkonsumentpolitikens roll i detta sammanhang. Jag räknar med att lägga fram enproposition om konsumentpolitiken i vår på grundval av det utredningsarbete somskett. Den konsumentpolitik som vi byggde upp i början av1970-talet var i huvudsak inriktad på att stärka konsumenternas ställning iförhållande till producenter och säljare. Konsumenterna skulle med hjälp avsamhällets konsumentpolitiska organ kunna påverka produktionen, rensa marknadenfrån dåliga eller rent av skadliga varor, motverka kartellisering, bromsaprisstegringarna och få hjälp att hitta rätt på marknaden. Stora landvinningar har också gjorts. Det har städatsundan. Dåliga produkter försvinner snabbare. På området förhushållskapitalvaror har en väldig sanering skett. Vår ambition är att försvaradessa konsumentpolitiska landvinningar och förbättra det system vihar. En uppgift bör vara att i än högre grad inriktakonsumentpolitiken på hjälp och stöd åt dem som bäst behöver detta. När mångahushåll har det besvärligt behövs konsumentpolitiken som bäst. Mångakonsumenter och hushåll klarar påfrestningarna utan hjälp. Många har marginaleratt ta av och kan planera sina inköp. De har tid och möjlighet att ta till sigden information och kunskap som finns. De kan och gör också de riktigaavvägningarna inte bara mellan pris och kvalitet utan också mellan vad man börköpa och vad man kan avstå ifrån. De kan storhandla och klara förvaringen ochvid behov få hyggliga krediter. Men alltför många är inte i den situationen. Deras ekonomiär ansträngd. De lever på marginalen eller under strecket. De har sett sinköpkraft urholkas och har tagit i anspråk det sparkapital som fanns. De harinte sällan dragit på sig skulder med tunga räntor och amorteringar.Planeringen ersätts av kampen att klara sig fram till nästa månadsskifte, nästaavlöningstillfälle, impulsköpen ersätter planeringen när det ekonomiskautrymmet vidgas. Det blir en framträdande uppgift att ge stöd åt dekonsumenter som befinner sig i denna situation. Dessa konsumenter behöverbättre än andra känna till vilka köp som är de bästa, när en investering ihushållet skall göras, hur kreditkostnaden blir så låg som möjligt när manbehöver köpa på kredit, och de behöver framför allt hjälp med att planera sinekonomi och sin hushållsbudget. Ett hushållsekonomiskt betraktelsesätt har varit ledmotivi det arbete som konsumentpolitiska kommittén har bedrivit. Jag har lätt attansluta mig till det synsättet, konsumentpolitiken hör hemma i en ekonomiskverklighet där löner, pensioner och transfereringar finns på den ena sidan, ochpriser, taxor och hyror på den andra. Konsumentpolitiken har den viktiga rollenatt spela att medverka till att konsumenterna får maximalt utbyte för sinapengar. Desto viktigare är det att konsumentpolitiken tillåts spela en centralroll på konsumenternas sida, när hushållen har det knappt och utrymmet för ökadkonsumtion är snålt inom överskådlig tid. I den föregående omgången ställdes någrafrågorom skatter, och jag skall, ehuru jag inte är den ansvarige ministern pådetta område, ändå försöka ge mig på att besvara frågorna, frågade varför utländska forskare skulleha lägre skatt än svenska forskare av samma klass.