prot · G90993 · 1985-12-31 00:00:00 — Jag delar hans uppfattning på denna punkt. Men därför,menar jag, måste också den ekonomiska politiken mera konkret utformas så attden stimulerar tillväxten, och i defta avseende finns stora brister iregeringens handlande. Vi politiker kan aldrig genom polifiska beslut kommenderafram ökad tillväxt. Den beror på enskilda människors initiafiv, kreativitet ocharbetsvilja. Men den ekonomiska politiken måste bidra till defta genom attskapa goda förutsättningar för sådana initiativ. Det betyder att ett antaltillväxfhin-der måste avskaffas. som jag nämnde, prisregleringenoch valutaregleringen. Dit hör den nuvarande skattepolifiken med fortfarandealldeles för höga marginalskatter. Dit hör eff antal monopol inom denoffenfliga sektorn och självfallet de kollektiva löntagarfonderna. En ytterligare förutsättning för ökad tillväxt ärfrihandeln. Frihandeln främjar en internationell arbetsfördelning, där varorproduceras i de länder där de naturligaste förutsättningarna finns. För vårtland, med sin specialiserade indusfri och höga exportandel, är frihandelnlivsviktig. En ökad protektionism i nya former skulle bromsa vår export ochhota vårt välstånd. Det ärdärför också viktigt för oss att kunna delta i arbetet med att utforma reglernaför den internationella handeln. Slå vakt om frihandeln, ta bort återstående svenskahandelsrestriktioner, främst på fekoområdef, och avskaffa befintligaregleringar för det svenska näringslivet! Tillsammans med återhållsammalöneavtal skulle det ge vår ekonomi en välkommen puff framåt och stödjatillväxten. 1986 ger oss unika möjligheter att bäde klara ut de gamlaobalanserna i vår ekonomi och ge en kraftig stimulans till framtida fillväxt.Den chansen kanske aldrig återkommer! 6NILS G. ÅSLING (c): Vi har i kammaren ånyo påmints om att värsvenska demokrati blivit utsatt för en allvarlig attack genom det avskyvärdamordet på . Vårt svar måste vara att bevisa demokratins livskraft.Demokratin innebär att de meningsmotsättningar som uppstår ur olikasamhällsuppfattningar och ideologier hanteras infe med våld utan genom att depolitiska argumenten bryts mot varandra i saklig debatt. Det är sedanmedborgarnas sak att i val fälla utslaget. Därför hoppas jag att den härdebatten skall föras i just den levande demokratins tecken, där argument öppetredovisas, men att det sker i en anda av saklighet och balans. Den internationella ekonomiska situationen har de senastemånaderna präglats av de kraffiga fallen för dels råoljepriset, delsdollarkursen. Den fråga som först reser sig i det sammanhanget är omoljeprisfallef är tillfälligt under några månaders maktkamp mellan i förstahand och . Skulle så vara fallet måste mannaturligtvis vara utomordentligt varsam med att dra några långtgåendeslutsatser med anledning av den situation vi just nu har på oljemarknaden. Om prisfallet däremot kan förväntas bli bestående underöverskådlig tid. och således vara en återspegling av grundläggande förändringari efterfråge-och utbudssituationen på oljemarknaden, kan vi ju stå inför envälkommen möjlighet att komma till rätta med allvarliga balansrubbningar iinternationell ekonomi och i svensk ekonomi. Jag tänker då inte bara påbytesbalansen, utan även på möjligheterna till en bättre tillväxt och därmedstabilare arbetsmarknad och höjda reallöner. Men förutsättningen för att en sådan möjlighet skall kunnatas till vara är att den ekonomiska utvecklingen i vårt land såväl påarbetsmarknaden som i samhället i stort präglas av målmedveten strävan attuppnå balans. Många av våra vikfigaste konkurrentländer kan räkna med samniapositiva möjligheter. Om de lägre oljepriserna sänker vår inflation med ca 1 %gäller ju detsamma för t. ex. som i fråga om stora delar avindustrin är vär främsta konkurrent. Och konkurrensförhällandena avgörs tilsyvende og sidst infe av de absoluta inflationstalen utan av hur var inflationär i förhållande till andra länders. Det är således lika viktigt som tidigare att den svenskalönekostnadsutvecklingen kommer i samklang med vad som gäller i vårakonkurrentländer. Löneutvecklingen är i första hand ett ansvar för arbetsmarknadensparter, men även vi politiker, som diskuteiar ekonomi här i kammaren,måste ställa oss frågan hur vi kan bidra till en lugnare kostnads- ochlöneutveckling. Regeringenhar för sin del i finansplanen uttryckt det fromma önskemålet attlönehöjningarna i är bör stanna vid de som redan är intecknade i form avöverhäng från . Några konkreta förslag för att ge stöd åt önskemåletpresenteras dock inte i finansplanen. Där omnämns emellertid den s.k.SAMAK-rapporten, i vilken de nordiska socialdemokratiska partierna ochlandsorganisationerna arbetat fram ett gemensamt program om "förhandladinkomstpolitik". Rapportens huvudtankar har med bestämdhet avvisats avarbetsmarknadens parter, utom LO, liksom av hela den politiska oppositionen.Regeringen har i årets avtalsrörelse inte gett intryck av att viljadriva rapportens förslag. Snarare har man tvärtom upprepade gånger ochuttryckligen förklarat att man infe vill blanda sig i avtalsrörelsen. Från sida har vi avvisat rapportens allmännainriktning, eftersom vi anser att det skall finnas en klar ansvarsfördelningmellan ä ena sidan de i demokratisk ordning valda statsorganen regering ochriksdag och å andra sidan arbetsmarknadsparterna, med egen frihet men ocksåeget ansvar. Att rapporten dessutom förutsätter en socialdemokrafisk regeringoch att formerna för att förhandlingar på arbetsmarknaden därmed skall anpassastill vem som har regeringsansvaret, gör naturligtvis modellen ännu merdiskutabel och från vår synpunkt oacceptabel. I vår partimofion om den ekonomiska politiken anser vi istället att staten bör lägga fast sådana institutionella förutsättningar attarbetsmarknaden bättre kan anpassa sig till vad den internationellautvecklingen kräver. Vi har därför i vår motion föreslagit följande tio punktersom vägledande för arbetsmarknaden och arbetsmarknadspolitiken. Regeringenanger i god fid de samhällsekonomiska förutsättningarna för avtalsrörelsen. En fastväxelkurs kan vara hörnstenen i den långsiktiga ekonomiska politiken. Växelkurspolitikenmanifesteras genom en avveckling av valufaregleringen-först i , men meddet uttalade syftet att i ett andra steg göra en generell utvidgning. Fulltinflationsskydd införs i skatteskalan, så att inte inflationen automatisktskärper inkomstskatterna. Skattesänkningarsker även för de inkomsttagare som inte har nytta av marginalskattesänkningar. Avtalsparternages ett större eget ansvar för kostnaderna för arbetslöshetsförsäkringen.Detta innebär emellertid inte att de arbetslösa skall fä lägre ersättning. Skyddet förtredje man vid konflikt pä den offentliga arbetsmarknaden förbättras. Reglernaom samhällsfarliga konflikter revideras och ett övergripande organ förbedömning av en konflikts samhällsfarlighet tillskapas. Inom vissaområden prövas ett system med fast budget, där verksamhetens omfattning kanpåverkas direkt om löneutvecklingen blir för snabb, ett s.k. cash limit-system. Statens budgetunderskottminskas med ytterligare utöver regeringens förslag. Det vi har tagit upp i punkten omvalutaregleringen har vi för övrigt ytterligare utvecklat i en tillfinansutskottets betänkande fogad reservation. Jag noterar att ocksåfinansministern i den aktuella debatten har sagt sig vilja avvecklavalutaregleringen. Valutakommifténs betänkande, som befinnersig på remiss, kan ju knappast sägas ha skisserat någon definitiv lösning. Jagtror att det vore värdefullt för debatten om finansministern ville klaraut regeringens ambitioner när det gäller valutaregleringen. Jag sernaturligtvis gärna att han då bekräftar sin tidigare uttalade vilja attavveckla valutaregleringen. I gär presenterade regeringen en skattepolitiskproposifion, vars ambition åtminstone till vissa delar är att underlättaavtalsrörelsen. Således har regeringen anammat förslagom såväl enhöjning av det kommunala grundavdraget som en höjning av gränsen för 50 %marginalskatt, den s. k. brytpunkten. Det är bra. Vi hälsar medtillfredsställelse att regeringen här, sent omsider, slår följe med . Mindre bra är att regeringen för både 1987 och 1988 avseratt låta inflationen smyghöja inkomstskaften för alla. vidhållerbestämt att inflafionsskyddade skafteskalor är en nödvändig bas också för attvi skall kunna åstadkomma lugna avtalsförhandlingar. Uppskovet med ställningstagandet till frågan om denkommunala skatteutjämningen är också beklagligt. Vi förstår inte riktigtvarför regeringen pä denna punkt har gripits av handlingsförlamning. Det är juså uppenbart att den kommunala skaffeutjämningen är en del i hela denskattepolitik som regeringen nu har lagt fram propositioner om. Om de sänkta räoljepriserna skulle leda fill en ökadkonsumtion av oljeprodukter och därmed ett ökat oljeberoende, skulle denmöjlighet till bättre ekonomisk balans som oljeprissänkningarna innebär snabbtkunna vändas fill ett hot. uppehöll vi oss vid denna fråga i vårpartimofion, där vi framhöll: Energiskatter bör användas som ett aktivt styrmedel imiljöpolitiken. För att långsiktigt minska värt oljeberoende bör en stabilprisnivå eftersträvas på petroleumprodukter. Skulle det internationellaoljepriset stadigvarande sjunka kraftigt, kan detta nödvändiggöraenergiskattehöjningar i proportion fill prissänkningarna på råvaran. Sådanaskattehöjningar mäste av inflationsskäl kombineras med motsvarande skatte-eller avgiftssänkningar pä arbetskraft. Låt mig särskilt poängtera den sista meningen i dettaavsnitt ur vår motion. Om vi höjer oljeskatfen, som regeringen nu föreslår,utan några motsvarande sänkningar av kostnaderna för arbetskraften, blirresultatet högre inflation jämfört med den nivå som inflationen skulle ha legatpå utan en oljeskatfehöjning och, självfallet, försämrad konkurrenskraft förnäringslivet. Vi menar således att det är helt fel att använda de ökadeskatteintäkterna från en höjd oljeskatt för att finansiera större statligautgifter, t. ex. till barnfamiljerna. Vi har i vårt budgetalternativ visat hurett rejält familjepoli- tisktreformpaket, bestående av både höjda barnbidrag och första steget på envårdnadsersatfning, kan finansieras genom besparingar på andra statligautgiftsposter. För att summera inställning till oljeskatten ochövriga energiskatter, skulle man kunna säga att den nya ekonomiska situationsom följer med oljeprisufvecklingen ger oss möjlighet att pröva nya vägar försysselsättnings-, fördelnings- och regionalpolifik. Det är en central frågahur vi nu hanterar den nya situafionen. Den innebär ett stort ansvar, menockså, rätt skött, betydande möjligheter. Debattörerna har dock, dess värre, enbenägenhet att glömma erfarenheterna frän energikriserna 1973 och 1978. Detvore sangviniskt och ansvarslöst om vi helt isolerade oss frän de dyrköptalärdomar som vi den gången fick. har envist hävdat affsysselsättningspolitiken bör inriktas på offensiva åtgärder. I stället för attge ett passivt arbetsmarknadsstöd bör samhället sfimulera och underlättanyföretagandet. Det är av avgörande betydelse att man ger goda förutsättningaråt de mindre och medelstora företagen, där ofta innovations- ochexpansionskraften är särskilt stark och välutvecklad. Vi har föreslagit att skall fas från deresurser som går fill för att i stället sättas ini en offensiv närings-och regionalpolitik. I vår småförefagsmotion för vi framen rad konkreta förslag både vad gäller forskning, teknisk utveckling,skattelättnader och minskat byråkratiskt krångel. Lät mig som exempel pä två mer långsiktiga förslag nämnavåra två krav vad avser införandet av privata invesferingskonton och sänktasjukförsäkringsavgifter - alltså arbetsgivaravgifter - för småföretagare. För många unga människor utan ärvda tillgångar ter det sigsvårt för att inte säga omöjligt att kunna spara ihop kapital till enstartinsafs i ett eget företag. Med privata investeringskonfon skulle det blimöjligt att under några är genom eget sparande bygga upp ett eget startkapital.Avsättningar till investeringskontona skulle medföra rätt till avdrag till dentaxerade inkomsten upp fill eff visst årligt belopp. Om kontohavarenförverkligar sin företagsidé, sin affärsidé, kan pengarna utanskattekonsekvenser överföras fill det riskkapital som behövs för att göra det.De privata investeringskontona skulle också kunna fungera som en intressantdelmodell av ett större komplex - utgiffsskaften - som är föremålför utredning. Det är väl belagt att sjukfrånvaron är klart lägre imindre företag jämfört med förhållandena i de stora företagen. Trots dettabetalar arbetsgivarna samma sjukförsäkringsavgifter. Rättviseskäl fordrar attsmåföretag får en sänkning av sjukförsäkringsavgiften. En offensiv politik för att stimulera sysselsättningenmåste gälla landets alla delar. Vi har därför med beklagande konstaterat attregeringen inte säger ett ord i finansplanen om regionalpolitiken trots attavfolkningen åter har tagit fart i stora delar av landet samfidigt sombefolkningskoncentrafionen fill främst förstärkts. Regeringentycks vara helt omedveten om kostnaderna för koncentrafionspolifiken. Målet för regionalpolitiken är en decentralistisksamhällsstruktur, där det råder balans såväl mellan som inom olika regioner.Fortsatt folkomflyttning hotarvälfärden för allt fler människor i vårt land. Avfolkningsbygderna utarmas,servicen raseras och sysselsättningen hotas. I de stora tätorterna skapas problem av lika allvarligart. Köerna växer och miljöförsförelsen ökar. Med fortsatt inflyttning avnuvarande omfattning kommer t. ex. stockholmarna att tvingas uppleva mängaingrepp liknande utbyggnaden av Klarastrandsleden, som inleds trots allaprotester. Värdefulla grönområden kommer att exploateras för bostäder ochtrafikleder. Sedan den socialdemokratiska regeringen tillträdde 1982har skogslänen minskat sin befolkning med 16 000 personer. Under samma periodhar ökat med 34 000 personer. Detta är den siffermässigaredovisningen och bokslutet till följd av frånvaron av regionalpolitik under desenaste tre åren. redovisar i sin regionalpolitiska mofion ett antalkonkreta förslag till en kraftfull regionalpolitik: - Länsanslagefför glesbygdsinsatser ökas till 750 milj. kr. Det är 262 milj. kr. mer än vadregeringen föreslagit. Vid fördelningen mellan länen prioriteras skogslänen.Bergslagen och sydöstra . - Stödet tillregionala utvecklingsfonder, hemslöjd och hantverk räknas upp med 30 milj. kr. - Satsning skerpå inhemsk energi genom användning av inhemska bränslen, energigrödor ochenergisparande för att stimulera sysselsättningen i de utsatta regionerna. - Entrafikpolitik bedrivs som ger glesbygderna större andel av statens satsningarpä kommunikationsområdet. - Enjordbrukspolitik fastläggs som bevarar och utvecklar jord- och skogsbruk ihela landet. - Spridning av nyteknik, teknisk utbildning och forskning sfimuleras. - Nödvändigabesparingar och rafionaliseringar i den offentliga sektorn utformas sä att defrämjar decentralisering av arbetstillfällen men också av makt, boende ochinflytande. Lät mig så någotkommentera budgetförslag. Utgångspunkten har för oss liksom förraåret varit långtidsutredningens balansalternativ. Regeringen föreslog i åretsfinansplan besparingar på ca . Med undantag för skolområdethar vi ansett oss kunna ansluta oss till besparingsförslagen. Vi ansågemellerfid att en ytterligare minskning av budgetunderskottet på drygt 3miljarder borde kunna ske för nästa budgetår. För att uppnå defta presenteradevi ett samlat budgetförslag med besparingar på bl. a. bostadsområdet, AMS ochkommunsektorn. Budgetförslaget innehöll också vissa statliga utgiftsökningar,t. ex. för barnfamiljerna, utbildningen och till den kommunalaskatteutjämningen, samt ett antal skafteförändringar med syfte att stimuleranäringslivet och underlätta avtalsrörelsen. Vid en presskonferens påstodfinansministern att budgetalternativ gick med 6,6 miljarder i minusjämfört med vad som hade redovisats. Detta låg till underlag för påståendenockså i den allmänpolifiska debatten, att "kastat loss fränverkligheten". finansutskottefssocialdemokratiska majoritet de beräkningar som gjorts av finansdepartementetoch kom i sina beräkningar fram till att budgetalternativ skulle geett minus jämfört med utgångspunkten på . Tyvärr har ävenfinansutskottet gjort två direkta fel i sina beräkningar. har föreslagit aff schablonavdraget underinkomst av tjänst skall sänkas från nuvarande . majoritet har inte tillgodoräknat denna skatteändring, med argumentet att preli minärskattetabellerna inte kommer att ändras av , även om förslag skulle antas av . Som skäl för detta påstående har angivits att inte ändrade preliminärskafte- uppgörelsen , när schablonavdraget höjdes. Det riktiga förhållandet är attriksdagen genom ändring av uppbördslagen 4 § 1 mom. beslöt attschablonavdragshöjningen skall tillämpas vid uppbörd av preliminär skatt för år1986. Självfallet kan på samma sätt andra uppbördslagen igen, så atten sänkning av schablonavdraget beaktas redan i 1987 årspreliminärskatteuppbörd. Detta ger staten ökade inkomster med 1,4 miljarder. har föreslagit att B-skatteuppbördenbör sänkas frän till av föregående års slutliga skaft. förslag innebär inte någon bestående skattesänkning men en tillfällig engångsförsvagning som automatiskt följs av motsvarande engångsförstärkning när slutskaften betalas. Firiansutskottefs majoritet haremellertid likställt B-skatfeförslagef med bestående skattesänkningar vid sinberäkning av budgetförslag och belastat med . gjorde emellertid utskottet tvärtom ochbelastade då inte för B-skatteförslaget utan noterade dä bara inomparentes att det utgjorde en temporär engångsförsvagning. Detta framgår avfinansutskottets PM nr 3 , vilken ligger till underlag för tabellen ifinansutskottets betänkande 1984/85:10 s. 49. Om finansutskottet korrigerat sina beräkningar för de tvådirekta fel jag här påvisat hade budgetalternativ alltså legat påplus. som vi hävdat i debatten. Hur mycket beror naturligtvis på vilkabedömningar som görs av när vissa besparingar ger effekt och med hur storabelopp. Lät mig som exempel nämna vårt förslag om bättre återkravav bidragsförskott. Utskottet har bedömt förslaget som helt orealistiskt. Denbedömningen har också finansministern gjort i debatten. För några dagar sedanpresenterade revisorer ett förslag med precis samma inriktning somcenterförslaget, och de socialdemokratiska ledamöterna av revisorerhar skrivit under detta förslag. Visst erkänner jag att vi hade gjort ett par fel i våraberäkningar, t. ex. vad gäller nettokostnaden för vårdnadsbidraget, men jagtycker det vore klädsamt om finansministern medgav att finansdepartementetsberäkningar också hade sina stora brister, vilket klart visats vidfinansutskottets behandling av vår motion. hantering av fakta i detta sammanhanglämnar förvisso mycket övrigt att önska. Men det är kanske med den här frågansom med det kommunala grundavdraget - det var ju också ett sätt att kasta lossfrån verkligheten i debatten fill dess man bestämt sig för att följa vårtförslag. I allmänhet präglas finansdebafferna här ikammaren av de korta perspektiven. Det gäller naturligtvis också dagens debatt,eftersom vi har aff ta ställning till finansutskottets betänkande. Det är påsitt sätt beklagligt, eftersom ett långsiktigt perspektiv skulle ge stabiliseringspolitikenen helt annan målmedvetenhet och konsekvens. Devalveringen ochden s. k. tredje vägens ekonomiska politik har nämligen visat sig vara enganska konventionell och ensidigt tillväxtmaximerande politik. En sådan politikskapar med nödvändighet nya och svåra problem, som tvingar fram improvisationersom vi har bevittnat här i rikt mått och som i sin turförsvagar stabiliseringspolitiken och dess långsiktiga syfte. I devalveringsekonomins fotspår har följt en betydandeöverlikviditet i svensk exportindustri, som satt sin prägel på penningmarknadoch fondbörs. har i denna devalveringsekonomisfotspår följt en mycket omfattande förmögenhetsomflyttning i vårt land, som isig själv är ett allvarligt hot mot en lugn avtalsrörelse. Det är fel att troatt man löser sådana problem med t. ex. höjd omsättningsskaff på aktier. Det ärju mera djupgående förändringar i samhällsekonomin som ligger till grund för dehär snabba förskjutningarna. Dessutom har fördelningspolitikenhelt kommit ur fas i detta spel med stora insatser. Den kände amerikanskeekonomen präglade ju häromsistens uttrycket The Casino Sociefy.Lika väl som man i kan tala om en spelekonomi så har detta uttryck ocksåkunnat fillämpas på den svenska ekonomin under en fid. I denna utveckling hardet inte funnits mycket utrymme för fördelnings-politiska hänsyn. Det ärytterligt små fördelningspolitiska insatser som man har gjort i det sammanhanget. Det är närmast sensationellt att regeringen inte förrän nusamlat sig till en uppfattning om f.ex. familjepolifiken. Och i går - sentomsider - kom regeringens skatteförslag, där man nu ansluter sig tillvårt krav på höjt kommunalf grundavdrag och höjd brytpunkt i skatteskalorna.Bättre sent än aldrig, men nog är det avslöjande för hur fördelningspolitikenhar gått regeringen ur händerna. Ett likartat fenomen har vi bevittnat inomregionalpolitiken, som infe bevärdigades med en enda mening i finansplanen.Regionalpolifiken har legat för fäfot , helt enkelt därför att ien ekonomisk politik som ser som sin huvuduppgift att fill varje pris maximeratillväxten finns det inte plats för vare sig fördelningspolitik ellerregionalpolifik. företräder en annan principiell syn på denekonomiska polifiken. Vi menar nämligen - och anser oss ha fått vältaligt stödi utvecklingen under senare år- att en ekonomisk polifik som inte har ettkraftigt och målmedvetet fördelningspolitiskt inslag bygger uppkompensationsanspråk som i längden blir svårbemästrade och äventyrar helasvabiliseringspolifiken. Defta gäller även den regionala balansen. Nya flyttlass,en kraftig subventionering av näringslivets och förvaltningenspersonalrekryfering underflyftningsbidragens och den rörlighetsstimulerande politikens täckmantelskapar nya problem. Expansionen på koncentrationsorter som f.ex. Stockholmskapar inte bara påfrestningar miljömässigt och socialt, utan bidrar även tillöverhettning av ekonomin och motverkar väsenfligt sfabiliseringspolitiken. Denär dessutom t. o. m. ett irrationellt inslag i samhällsekonomin, eftersom redangenomförda investeringar i avfolkningsorter mäste dubbleras i koncentrationsorter- alla andra konsekvenser att förtiga. Det är alltså angeläget att allsidigt och långsiktigtanalysera innebörden i och konsekvenserna av den förda ekonomiska politiken. Vikan med hänsyn till dessa fördelningspolitiska och regionala konsekvenser intese att den representerar någon egentlig "tredje väg". Den är tvärtomhögst konventionell och alltför kortsiktig. Vi i vill också hatillväxt i ekonomin, men inte till vilket pris som helst. Erfarenheterna visarnämligen att den ohämmade tillväxten dyrt får betalas av låginkomsttagare ocheftersatta regioner, och medför denna ekonomiska politik enorationell hantering av våra mänskliga och materiella resurser. Med det anförda ber jag att få yrka bifalltill reservationerna nr 1, 3. 5, 7, 10, 12, 15 och 19 i finansutskottefsbetänkande nr 10. Under detta anförande övertog talmannen ledningen avkammarens förhandlingar. 7HANS i (vpk): Jag tror att det finns anledning att sä här ibörjan av mitt anförande återknyta något till den verklighet som ligger tillgrund för den ekonomiska politikens inriktning. De föregående talarna har intesärskilt mycket berört de problemen. Till att börja med mäste jag erinra om den flerårigautveckling som genom åtstramningspolifik gentemot den gemensamma sektorn ochgenom låga reallöner och kraffigt höjda bolagsvinster har medfört attklassklyftorna i samhället ökat starkt.