prot · G90970 · 1985-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1985/86:70 1 S Justerades protokollet för . 2 § Upplästes och lades till handlingarna följande frånvalprövningsnämn-den inkomna Berättelse om granskning av bevisför riksdagsledamot och ersättare valprövningsnämnden har frånriksskatteverket inkommit bevis om att TureÅngqvist (s), , utsetts till ny ledamot av fr. o. m. den 29januari 1986 sedan () avlidit. riksdagsledamöterhar utsetts , , , ,, , och , (alla s). sammanträde denna dag granskat bevisen och därvidfunnit att de blivit utfärdade i enlighet med 15 kap. 1 § vallagen. 3 § Allmänpolitisk debatt 1 (): En människas död är fylld av känsla och tragik. En miljonmänniskors död är en statistisk företeelse. Ungefär så uttryckte sig JosefStalin. Sedan de sovjetiska transportflygplanen landade på Kabulsflygplats har ca 1 miljon människor i fåttsätta livet till, och många fler har mist sina hem och sin hembygd. Afghanistanhade när marscherade in ca 16 miljoner invånare. I miljon av dessa människorär alltså nu döda. 4 miljoner befinner sig i flyktingläger, de flesta iPakistan. är också den enda större krigsskådeplatsen i hela världensom inte accepterat Internationella röda korsets närvaro. Ännu avförhandlingar har icke Röda korset fått komma in i . 1 har landsbygden bombats, byar skövlats, och etthelt folk är på väg att slitas upp med sina rötter av den sovjetiska armén ochde afghanska marionetterna. Detta krig har sällan varit förstasidesstoff ivästerländska tidningar.Då och då har journalister kommit tillbaka efter en våghalsig reportageresa medafghanska motståndsstyrkor. har journalister som följtregeringsrepresentanterna berättat att motståndet snart är krossat, men i stortsett har tystnaden varit slående, särskilt om man bedömer det här krigetsomfattning. Den som minns , och den debatten, känner knappast igensig. Borta är de många fackeltågen, de stora solidaritetsaktionerna ochdemonstrationerna. Iblandkallas kriget i för det glömda kriget. är en liten fredlig och frihetsälskande nation. Vihar en absolut skyldighet att göra vad vi kan för att inte kriget i Afghanistanskall bli det glömda kriget. Men vi har också ett annat skäl - ett svensktegenintresse, om man så vill. Konflikten i handlar om den lillanationens rätt att förbli fri, självständig och oberoende, även i stormaktens omedelbaranärhet. Och har samma mäktiga granne som , den sovjetiskasupermakten. Det som händer i är eller borde i varje fallvara en daglig påminnelse för oss att avtal och försäkringar ger begränsadtrygghet. Vi påminns eller borde åtminstone påminnas om att den bästa garantinför ett litet lands frihet och oberoende är dess egen vilja och förmåga attvärna sin frihet. Vårt svenska försvar har som huvuduppgift att vara såstarkt att envar angripare skall finna kostnaden och ansträngningen att angripaoss så stor att han avstår. Men vi lever inte i ett lufttomt rum. Styrkan hosvårt försvar mäts i relation till hotbilden i vår omvärld, eventuellaangripares styrka och naturligtvis deras uppfattning om okuvligheten i vår viljaatt försvara oss. Det finns fyra starka skäl att noga överväga behovetav en förstärkning av försvar. För det första: alla bedömare är eniga om att vårdel av världen tilldrar sig ett växande intresse från stormakternas sida.Norden är inte längre ett stillsamt hörn på den säkerhetspolitiska kartan. För det andra: andra stater och militära block i våromgivning har successivt förstärkt och moderniserat sina stridskrafter.Finland, vår östra granne, förstärker ärligen sitt försvar med realt 3.8 %.Norge . och och NATO , För det tredje; den relativa försvagningen av Sverigesförsvarsförmåga som pågått ända sedan 1972 års försvarsbeslut har därför blivitän större. Och, för det fjärde: det torde inte vara någon obekant attvi har haft ett stort antal kränkningar av vår territoriellaintegritet, de ständiga ubåtsbesöken. års försvarsbeslut avvaktar nu omvärlden vilkauppoffringar vi är beredda att göra, hur stark och okuvlig vår vilja är attvärna svenskt territorium, och därmed också våra möjligheter att leva upp tillneutralitetens krav. Vi moderater har deklarerat vår uppfattninginför diskussionerna om 1987 års försvarsbeslut. Vi kan inte längre tära pågamla uppoffringar, om vi vill att vår förmåga att värna gränser ochneutraliteten skall tas på allvar. Det är i längden omöjligt för att haen markant svagare försvarsutvecklinc än den i vår omedelbara närhet. ambitionenatt söka vinna enighet mellan de demokratiska partierna om försvarsbeslutet. Viser ett stort egenvärde i detta, men det är inget självändamål och en fortsatturholkning av den svenska försvarsförmågan är ett för högt pris för enigheten. Jag tror, herr talman, att man kan säga att det kommandeförsvarsbeslutet är det viktigaste enskilda beslut vi har att fatta i riksdagenunder . Att värna neutralitet. oberoendeoch frihet och vår rätt att sköta våra egna angelägenheter är denförsta och viktigaste uppgiften för riksdag. skall försvaras.Allt annat blir meningslöst om vår framtid i verkligheten bestäms av andra. Detfinns skäl att påminna om denna grundläggande prioritering av vår uppgift somvalda ombud för folk innan vi låter oss ryckas med av dagsdebatterna. Förmågan att värna vår frihet och vår självständighet ärberoende av de beslut som vi fattar i denna kammare. Och den är naturligtvisockså beroende av ekonomiska styrka. Den fråga vi nu har att diskutera är hur regeringen tänkerlägga upp den ekonomiska politiken under den kommande mandatperioden närkonjunkturen mattas och tillväxttakten avtar. Alla bedömare-ävenregeringen-tror att vi kommer sist i den internationella tillväxtligan. Det borde därför vara hög tid att sätta tillväxten icentrimi för den ekonomiska politiken. Tidningarna fylls av artiklar om familjernaskrympande marginaler, prutningar i statens och kommunernas verkamhet, bristeri de sociala trygghetsnäten och den nya fattigdomen. Alla de problemen löses naturligtvis bäst om Sverigessamlade tillgångar blir större. De går inte att fördela eller förhandla bort. ISverige har vi fört en politik som bara fördelat välfärden ochsällan bekymrat oss för hur den skapas. Det är hög tid att bryta med denfelsynen, för annars kommer bara trängseln vid de allt tommare krubborna attbli värre. Det är därför vi i vårt parti har fäst sådan vikt vid den ekonomiskatillväxten att vi format hela vår ekonomiska politik som ett program förtillväxt. Vi behöver inte gå långt för att se vad tillväxten i ekonominfaktiskt betyder. under konservativa ledning beräknasi år enligt få en tillväxt på . Med samma tillväxt skulle Sverigessamlade produktion öka med ca och skatteintäkterna medungefär hälften. Det skulle vara tillräckligt för att finansiera hela denmoderata marginalskattereform som vi lagt ut med en kostnad på 12miljarder - den skulle kunna finansieras på ett enda år. För att tala i begripliga termer skulle vi, om vi hadesamma tillväxt som , ha ca . per svensk att fördela istället för de ca . vi nu får - om man skall tro beräkningar omvåra bägge länder. per svensk skulle vi ha att fördela om vi hadesamma tillväxt som i - i stället för . Men skall vi lyckas lika bra som behöver vi enpolitik som stimulerar människor och företag att skapa och investera och att tainitiativ. Skall vi få fart på måste vi röja undan hinder, lära oss avutlandet, t. ex. av , hur man där ökar sina resurser. Då måste vitillåta i stället för att förbjuda. Viktigast är det att sänka skattetrycket och framför alltde höga marginalskatterna. Vi skulle behöva en dansk skattereform, herrtalman. Lönen för mödan måste i större utsträckning gå till dem som gör jobbet- till svenska arbetare och svenska tjänstemän - och i mindre utsträckning tillstat och kommun. Vi behöver ett skattesystem som gör det mer lönsamt att taut sin övertid i pengar i stället för i kompledighet, som gör det mer lönsamtatt extraknäcka. att byta arbete och att investera - att skapa i stället föratt stirra oss blinda på att fördela. Vi har en ekonomi som är hårt reglerad genometableringshinder. konkurrensbegränsningar och mycket annat. Skall vi hatillbaka dynamiken och tillväxten behöver vi gå motsatt väg. Vi behöveravreglera - staten, kommunen och näringslivet. Alla vi som sitter i och alla andra svenskarbehöver då och då hjälp eller tillgång till barnomsorg, sjukvård, åldringsvårdeller utbildning, och vi känner alla i vår egen vardag de här problemen. Trotsatt vi betalar världens högsta skatter har vi ont om platser. Vi har långaköer. och vi möter ofta en pressad personal. Den är naturligt nog pressad,eftersom den dignar under stora krav, minskade resurser samt detaljerade ochofta initiativdö-dande bestämmelser. Tänk vad vi skulle kunna åstadkomma genomatt ge personalen rätt att besluta så långt det över huvud taget går, ut isista ledet, tillåta dem att ta egna initiativ, ja, rent av byta arbetsgivareeller starta eget. Det är därför som vi föreslår att vi skall bryta monopol,stärka konkurrensen och tillåta även andra initiativ än kommunernas. Genomkonkurrens blir rikedomen och urvalet större, och servicen blir ofta billigare.Vi får ökad valfrihet, både för alla dem som arbetar i denna servicesektor ochför oss alla som har behov av tjänsterna. Vill vi ha tillbaka dynamiken måste vi minska förbud ochföreskrifter som hämmar näringslivet. Regeringen och har gjort endel bra saker genom att t. ex. avreglera kreditmarknaden. Det är bra ochrejält, och det skall de ha ett erkännande för. gäller det att gå vidaregenom att också ta bort valutaregleringen. På det området är vi långt påefterkälken internationellt seU. Konkurrensbegränsningar kan avskaffas på alltifrånarbetsförmedlingar till taxirörelser. Åtminstone i det senare hänseendet råderdet numera bred enighet om behovet av ökad konkurrens. Vi kan mjuka upp lagstiftningen på arbetsmarknaden så attden underlättar och inte försvårar förändringar. Bostadsmarknaden kan fungera bättre om vi får mindreskatter och subventioner. Vi kan bygga mycket billigare - i varje fall om MatsHulth tillskriver statsrådet. Men då måste vi avskaffa en del av den byråkratioch centralstyrning som finns och ersätta den med rörlighet ochanpassning, precis det som jag förstår att herr bostadsministern i åtminstoneviss utsträckning är inställd på. Vi moderater står fast vid den politik som vi gick till val på. Vi föreslog besparingar som var stora nog att finansieranödvändiga skattesänkningar som vi ville minska budgetunderskottet.Vi gjorde det, fast vi insåg att detta budskap inte precis var publikfriande. eftersomde flesta statsutgifterna har goda syften och fina motiv. Men vi ville varaärliga i valrörelsen. Socialdemokraterna valde att ge en skönmålad bild av verkligheten.Varje antydan om att allt inte var så ljust möttes med indignation. Vimoderater förföljdes för våra besparingsförslag. Framför allt utmålades vårabesparingar på statsbidragen till kommunerna som illvilliga och främmande fördet svenska välfärdssystemet. Hur mycket mer avundsvärd hade inte den svenska regeringenvarit om den i stället för att kritisera o.ss hade genomfört vårabesparingar. Då hade finansministern sluppit beklaga sig över att kommunerna iår ökar sin konsumtion med och tar snart sagt allt utrymme förreallöneökningar från löntagarna. Jag kan också, för att tala begripligsvenska för folk, uttrycka det på följande sätt: Hade ni ställter bakom de moderata besparingar som gällde kommunerna, hade det funnitsutrymme för att ge löntagarna en reallöneökning. Hur mycket mer avundsvärd hade inte regeringen varit i dagom den hade genomfört det första steget i vår marginalskattereform ochsamtidigt inflafionsskyddat skatteskalorna. Då hade avtalsrörelsen settdramatiskt annorlunda ut. Då hade det, även med låga nominella lönepåslag, gåttatt få till stånd en reallöneökning för svenska tjänstemän och jobbare. Vi varnade i valrörelsen för att brustna förväntningar ochsvikna förhoppningar skulle bli följden av socialdemokraternas glättadebeskrivningar. Vi har fått rätt. Regeringen kritiseras hårt, inteminst av sina egna, för att valbudskapet inte stämmer överens med den politiksom förs efter valet. Var och en minns hur socialdemokraterna i valrörelsensade: En minskning av statsbidragen till kommunerna skulle få förödandekonsekvenser. Man påstod att vi moderater ville ta ifrån de gamla färdtjänsten.Ett oändligt antal rullstolsbundna med skyltar satt framför mig på våravalmöten. Vi moderater skulle avskaffa särskolorna, och knatteidrotten skulleförsvinna, hette det. , efter valet, byter emellertid socialdemokraternaståndpunkt. Det kanske inte gäller just dessa besparingar, mensocialdemokraterna har tagit många andra moderata besparingsförslag till sitthjärta. Statsbidragen till regional och lokal persontrafik och bidraget tilldrift och byggande av kommunala vägar är några exempel. Den svenska regeringenhar t.o.m. varit så djärv att den föreslår att det särskilda bidraget tillbarn- och ungdomstandvården skall avskaffas. Inte menar ni socialdemokraterdärmed att ta ifrån barnen tandvården. Men det behövs bara ett minimum avfantasi för att föreställa sig hur vid ett stort valtal, exempelvisi , inför tusentals jublande socialdemokrater skulle beskrivaförslaget om vi moderater hade föreslagit att bidraget till ungdomstandvårdenskulle avskaffas. När den moderata sparkvasten sopar, då sparas inte ensbarnens tänder, hade herr statsministern sagt med indignation. Jag ser på honomatt han känner igen sig. Det länder honom till heder. hade ni sagt. Överallt hade man kunnat se små barn ropa: Vi villbehålla våra tänder! Men står ni där, skuldra vid skuldra med högern, ochsparar. Välkomna i högerburen, ni socialdemokrater! Vi moderater har kanske särskildaskäl att fördöma den här dubbelmoralen, men får ändå glädjas över att dagenspolitik rymmer ett större mått av ekonomisk realism, I årets finansplan har socialdemokraterna för förstagängen erkänt det viktiga sambandet mellan våra reallöner och statens ochkommunens aptit och tillväxt. Regeringen har t, o, m, tagit intryck av vårtbudskap att man skall kunna leva på sin lön, 1 strid med traditionellsocialdemokratisk retorik skrivs det i finansplanen: "Med stigande reallönerkan fler försörja sig genom eget arbete. För att skapa utrymme förreallönehöjningar framöver måste den offentliga sektorns tillväxt hållastillbaka," Det är bra. Men vad regeringen inte har insett, och ännu inteheller LO, är sambandet mellan marginalskatten och reallönerna. Jag tror migkunna säga. att om vi i längden vill ha reallöneökningar i , förutsätterdetta att vi sänker de höga marginalskatterna, och då skall de sänkas för destora, breda inkomstgrupperna, krävs det besparingar för att betala ensådan .skattesänkning, men med extremt höga skattenivå finns det allaskäl att tro att dessa skattesänkningar på finansierar sigsjälva. Det är genom dessa skattesänkningar som vi kan få i gång en dynamik,det är på så sätt hushållens ekonomi kan förbättras. Vi vill att besparingar,skattesänkningar och tillväxt skall följas åt för att vi skall kunna få buktmed nyfattigdomen och socialbidragsköerna, sitter en oändlig mängdsvenska löntagare och irriterar sig över vad som för dem framstår som enobegriplig fördelningspolitik. Jag kan förstå dem och resningen mot den härregeringen i , och andra delar av landet-ja, om man får trodagens tidningaräven i riksdagsgruppen. harvanliga löntagare fått sänkta reallöner, inte men totalt sett. Dessalöntagare har naturligtvis svårt att förstå varför de inte får någon del av dentillväxt som vi trots allt har haft i . De ser att börskurserna stigeroch tycker att detta rimmar illa med de sjunkande reallöner som är deras lottoch att de skall ta ansvar och hålla igen. Men det socialdemokratiska partiethar aldrig varit berett att dela det pedagogiska ansvaret när det gäller attvisa att aktieutdelningen i bara är en liten del av industrinsförädlingsvärde. Istället har socialdemokraterna exploaterat myterna ochmissuppfattningarna när det passat de egna partitaktiska ambitionerna, ellerkanske för att lugna vid en överhettad avtalsrörelse. Men om socialdemokraterna,med det förtroendekapital som de självfallet har hos sina egna, hade ansträngtsig att tala om att lönekostnaderna är . av en hundralapp ochaktieutdelningen . - allt före skatt - hade vi haft en annan situation,liksom om socialdemokraterna hade talat om att konflikten mellan arbete ochkapital är avgjord. Den matchen slutade 68 i arbetets favör, enstorseger med alla tänkbara mått mätt. Men har någon hört en endasocialdemokrat försöka förklara dessa fundamentala fakta för de svenskalöntagarna? Har någonsin en socialdemokrat försökt förklara att med allt lägreaktieutdelningar ökar svårigheten att få någon att investera riskvilligtkapital? Har någonsin en socialdemokrat. försökt förklara att sparande i aktierär ett värdefullt sparande som ger investeringar, som skapar dagens ochmorgondagens jobb? I stället har socialdemokraterna försöktmisstänkliggöra just aktiesparandet och ofta valt den enkla men sakligt intesärskilt kloka politiska kosmetikan i form av t. ex. stopp för höjning avaktieutdelningarna, ökad reavinstbeskattning,stämpelskatt, ornsättiiingsskalt på aktier och allt vad man kan hitta på. Jagförstår att den sortens taktik kortsiktigt kan ge lättköpta poänger, men påsikt minskas ju därigenom möjligheten att få ett stabilt näringsliv och tryggajobb för svenska tjänstemän och svenska arbetare. Undra på att man runt om iSverige från socialdemokratiskt håll reser krav på mer och ny kosmetika. Som manbäddar får man ligga. Men även om detta nu förklaras skulle löntagarna tycka attdet var konstigt - ja, kanske rent av ännu konstigare - att de inte får någonreallöneökning. De säger naturligtvis: Om nu inte aktieägarna får pengarna,vart tar pengarna då vägen? Svaret är i och för sig enkelt men säkert en nyhet förmånga, för som reallönerna minskat har i själva verketkommunernas köpkraft ökat kraftigt, I princip är det så. att hela den tillväxtsom skulle ha kunnat komma svenska löntagare till godo i form av ökadereallöner har tagits om hand av den offentliga sektorn - stat, kommun ochlandsting. Om vi igen räknar på industrins förädlingsvärde finner vi attföretagen behåller en fjärdedel för avskrivningar, investeringar och utdelning,en fjärdedel går till dem som jobbar i företagen, hälften försvinner i olikaskatter. För att åter tala klartext betyder det att hälften av priset på istort sett varje vara och tjänst är skatt. vänder sig gamla socialdemokrater mot sin egen regeringoch klagar över en fördelningspolitik som de inte känner igen. Det beror på attvi har nått den punkt när sanningen måste fram. nämligen att stat, kommun ochlandsting slåss om samma kaka som löntagarna. Och eftersom kaka är densom växer minst i industrivärlden tvingas socialdemokraterna i årets finansplanför första gången att erkänna detta faktum. Men ni har så länge sökt döljasambandet, att uppvaknandet blir ännu mera smärtsamt. Och mångasocialdemokrater har ännu icke vaknat, därför att ni aldrig har bemödat er omatt klargöra detta samband. En av de fackliga förtroendemän i som kritiseratregeringspolitiken sade i en TV-intervju att det måste vara något fel. när detinte längre går för en person att ensam försörja en familj. Löntagare med barnkan inte leva på sin lön sedan de betalt skatten, i varje fall inte om desjälva vill ta hand om sina barn. Alla kan inte få kommunalt dagis, men även om alla kundefå det vill alla inte ha det. Vi kan emellertid just nu bortse från denna frihetsinskränkningi den socialdemokratiska politiken. Om vi gör det måste vi förstå den härarbetaren i och hans känsla av att det är något grundläggande fel iSverige. Han har fått en sjunkande reallön, därför att han varittvungen att avstå en större och större del av sin inkomst i skatt, och detmesta därav har gått till kommunen. Och om hans familj inte fått eller inte velat ha endaghemsplats i regi, då har familjens ekonomiska situation försämrats.Skulle familjen däremot ha fått två daghemsplatser, så har familjen i rask taktfått en service som kostar . Jag vill sägaatt det är den enda lagliga möjligheten till en märkbar standardhöjning förarbetaren i - om nu turen står honom bi och han får daghemsplatserna samtom familjen är beredd att avstå från att själv ta hand om sina barn och om hanshustru får jobb utanför hemmet. Men jag vet vad som händer. Man kommer säkert att sökablidka den här arbetaren och många andra genom att öka barnbidragen, och sålåter man honom själv betala det hela genom att höja någon skatt: bensinskatt,oljeskatt, vinskatt, spritskatt, tobaksskatt eller en kombination av dessaskatter. Det kan också bli fråga om någon form av kosmetika, som slår motaktiehandeln och framtidens investeringar. Den här arbetaren blir inte bättreställd genom detta, men han kanske blidkas för tillfället. stårhan emellertid där och säger återigen: Det blev ju inte bättre - jag har intefått någon ökad reallön. Och tänk på den dag då denna sanning går upp för arbetareni och för alla andra hundratusentals socialdemokrater som delar hansvärderingar! Så står vi. herr talman, inför en avtalsrörelse som kanbli en av de viktigaste på länge, med en regering som tycks börja inse sambandsom den länge sökt dölja men med en valmanskår van vid fördelningspolitiskaslogans fjärran från verkligheten. Så uppstår en förtroendekris mellan valdaoch väljare, och det går i sanning inte att skylla det på väljarna. Jag har lätt att förstå kraven på stora lönepåslag. Det ärinte anspråken sorn är orimligt stora, tvärtom. Det är fruktansvärt rimligt attsvenska tjänstemän och svenska arbetare , och väl det, då derasreallöner har sänkts, säger att "nu vill vi ha något med". Det som ärbekymret är att möjligheterna att ge dem detta är så orimligt små. Vi måste komma till rätta med kommuners och landstingsökade utgifter och det höga skattetrycket. Vi måste spara så mycket på kommuneroch landsting att de får nöja sig med oförändrad köpkraft och lämna utrymmetill löntagarna. Vi måste sänka inkomstskatterna, enkannerligenmarginalskatterna, så att vi kan höja reallönerna utan att det blir så dyraavtal att vi tappar konkurrenskraft gentemot utlandet. Regeringen måste också tala om för arbetsmarknadens parteratt de förhandlar i frihet men även under ansvar. Jag håller medfinansministern om att "ingen regering kan garantera sysselsättningenoberoende av hur parterna på arbetsmarknaden beter sig". Detta innebär inte att någon frånsvär sig ansvaret förmänniskors trygghet utan just precis bara vad som sägs. Men, herr talman, ingen av dessa tre förutsättningar ärför handen. Så får vi väl då efter diverse tumult nya avtal som kostar mer änvi har råd med, utan att för den skull löntagarna får något reallönepåslag. Ochså står vi här ånyo och konstaterar detta. Är regeringen månne dåberedd att tala om hur det ligger till? Har den då skaffat sig beredskap attgöra en skattesänkning, skaffat sig beredskap att tillse att kommuner ochlandsting inte får ökad köpkraft utan att den med all rätt kommer svenska löntagaretill godo? Vi kommer emellertid, med all den kraft vi har, att driva denpolitiken. Och regeringen kan förvissa sig om ett parlamentariskt underlag omman är beredd att ta de krafttag som krävs för att driva den. Anf.2 (): Sedan iegeringen lade fram budgetpropositionen för enknapp månad sedan har det-vilket också var inne på- mullrat 1 , i , i , i , i -överallt har löntagare uttryckt sitt missnöje över regeringens ekonomiskapolitik. Vi vill ha mer betalt, säger de. Vi vill ha mer kvar iplånboken när skatten är betald. Och vi vill att pengarna skall räcka bättre. Det är lätt att förstå deras önskemål. harprishöjningarna och skattehöjningarna gröpt ur köpkraften. Om vi räknar av allaskatter, också de indirekta skatterna, och mäter i dagens priser, så finner viatt en genomsnittlig industriarbetare får ett par mindre kvarän 1982, ' Vad beror då den här utvecklingen på?