prot · G90911 · 1985-12-31 00:00:00 — Jag hade denuppfattningen att en av anledningarna till att man träffadeskatteöverenskommelsen 1981 var att man skulle ta bort en del av de speciellabestämmelserna och få ett någotsånär samlat skattesystem som skulle tillämpasför alla, och lika för alla. Skall vi nu gå in för ett nytt lappverk,åstadkommer vi något som är sämre än vad vi har haft. Jagvill gärna säga att jag önskar statsrådet god fortsättning i jobbet och att hanskall klara avtalsuppgörelsen på ett sådant sätt att vi kan hålla tillbaka inflationenoch kostnadsstegringarna. Vi är väl ändå ganska överens om att det är en av defrämsta målsättningar som vi måste ha för att klara ekonomiskaproblem. Jag vill tacka för de vänliga orden, men sägaatt det inte är min, regeringens eller någon annans uppgift att ensam klaraavtalsrörelsen. Det är en uppgift för alla berörda parter - det ligger i detsvenska systemet. Det är mycket viktigt att stryka under att ingen kan frånsägasig detta ansvar. Jag tycker att en del organisationer försöker göra det när degår fram med helt omåttliga krav. Det är alltså mycket angeläget att vi klargör att ingenkan dra sig undan ansvaret. Närdet gäller schablonavdraget är jag. , litet förvånad över att denallmänna anslutningen till den tanke på ett höjt schablonavdrag som kom tilluttryck i skatteförenklingskommittén nu har utbytts mot - om jag uppfattat sakenrätt - ett principiellt avståndstagande. Vi har ju traditionellt haft ettinternationellt sett ganska lågt schablonavdrag i , och jag tycker detvore synd om man skulle gå tillbaka till en situation därgranskningsansträngningarna i sin helhet kom att ägnas åt avdrag som rör sig Omhundralappar eller kanske ännu mindre. Jaghåller med om att skatterabatten inte är någonting som man kan upprepa. Det varen engångsåtgärd, och även om den kan ha tillämpats tidigare ihistorien är det inte någonting som man kan sätta i system. Vihar givit klara besked på de här punkterna. skaH det finnas enanpassning av skatteskalorna till prisutvecklingen. Jag vill säga attdet finns starka principiella invändningar mot att ha den typ av indexering somtillämpades under de borgerliga regeringsåren, eftersom den innebär att manfortplantar en inflation, om en sådan finns, så att den dröjer sig kvar fleraår efter att åtgärden vidtagits. Jag vill också påpeka att denna indexeringmedförde stora orättvisor på grund av att man då hade reallönesänkningar. Desom betalade högre skatter fick nämligen då en större ersättning viaskattesystemet än de som hade låga inkomster och därmed låga skatter. Jagtycker inte att rättvisan har kommit i kläm, . De som har storaavdrag får fortsätta att göra dessa avdrag. Närdet gäller ökningen av antalet socialbidragstagare viH jag säga att vi harmarkerat att det är mycket viktigt att man analyserar vilka orsaker som liggerbakom denna ökning. Som vet är det inte i första hand blandfamiljerna som antalet socialbidragstagare har ökat, utan det är framför alltbland de ensamstående. Vad familjerna beträffar har vi ju, trots det svåraekonomiska läget, lyckats höja barnbidragen, och framför alltflerbarnstilläggen har inneburit betydande förbättringar för familjerna underden gångna perioden. Jagtror att det förhåHer sig så att de flesta nytillkommande bland dem som väntsig till socialbyråerna och begärt hjälp länge försökte klara sig så gott dekunde, trots att det var en period med sjunkande reallöner. De tog ut sinasparmedel, och de lånade kanske pengar. Men om en sådan situation varar underen , vilket var fallet under de borgerliga regeringsåren, då nårdessa människor en gräns där deras resurser är uttömda och där deinte längre får krediter. Då tvingas familjerna vända sig till socialbyråerna.Jag tror alltså att ökningen av antalet socialbidragstagare i stor utsträckningreflekterar med sjunkande reallöner, men jag tror också att vi nuskall kunna vända denna utveckHng. Förstevice talmannen anmälde att , och att till protokollet få antecknat att de inte ägde rätt tillytterligare repliker. 47MARIA (): En kurdisk familj från med två vuxna ochtvå små barn, , flydde från sitt hem i den irakiska delen avKurdistan när byarna runt omkring började brännas. De flydde till , där dehamnade i en flyktingförläggning med tiotusentals andra under mycket svåraförhållanden. De levde i tältläger inhägnade av taggtråd, och de bodde i ettrum som saknade både vatten och avlopp. Den ekonomiska hjälpen från iranskamyndigheter var pengar som räckte till en måltid . Foton som familjenförde med sig till visade barn som gnagde på smutsiga brödkanter. Såsmåningom blev fadern orolig för att deras ekonomiska medel skulle ta slut ochatt han inte längre skulle kunna ge barnen mat. Därför beslöt man sig för attlämna flyktinglägret, och man hoppades få en mer människovärdig tillvaro iSverige. Väl i upptäckte familjen att det var för storaförhoppningar. Familjen blev visserligen inte direktawisad vid gränsen utananvisades en genomgångslägenhet i om tre rum som familjen delar medfem andra personer. Efter det första förhöret fick familjen ett awisningsbesluttillbaka till . har man suttit i väntan påverkställighet. Rädda barnens barnombudsman, som besökt familjen, berättarom hur barnen sitter apatiska i den nästan kala lägenheten på sina tältsängaroch tittar tomt framför sig i väntan på att polisen när som helst oannonseradkan komma och hämta familjemedlemmarna. Polisen har huvudnycklar till lägenhetenoch kan komma när det så behagar polisen. Familjefadern beskrev hur han mådde. Han kan inte sova omnätterna utan vaknar med ångest vid minsta ljud och föreställer sig att polisenstår där för hämtning av familjen. Han undrar vad som händer med barnen om hanblir avrättad i , för han kan inte tänka sig att tyna bort i lägret i ,utan då tar han hellre en avrättning i . Till dem som har dragit nitlott i Sverigesflyktingpolitiska lotteri hör också en chilensk kvinna. Hennes historia handlarom mångårig politisk aktivitet i , många gripanden och tortyr. Vid etttillfälle blev hon våldtagen i samband med fängslande och födde efter det ettbarn. När hon till slut bestämt sig för att fly till fick hon avinvandrarverket veta att både hon och barnet saknade flyktingskäl och dessutomsaknade humanitära skäl för att få uppehållstillstånd. Detta är endast ett av många fall, där klara flyktingskälklassificeras som inga skäl alls. Det pågår en brutalisering av svensk flyktingpolitik. Att läsadokument om flyktingpoHtiken är en studie i omänsklig behandling av redanoerhört utsatta människor. Denna brutaHsering saknar grund i de av riksdagenfastslagna riktHnjerna för flyktingpoHtiken. I vissa fall förefallerhandläggande myndigheter handla helt i strid med lagens anda och bokstav. Alltfler jurister slår larm om denna oroväckande händelseutveckling. Jag villnämna några av de allvarligare problemen. För det första gäHer det polisens rätt att avvisamänniskor vid gränsen, vilken tillämpades för ca 2 000 människor förra året.Awisningen sker om flyktingens skäl anses uppenbart oriktigt, och det görs ettsummariskt förhör, där dessutom flyktingens trovärdighet ytterligareifrågasätts - om han eller hon har falskapasshandlingar eller kanske har rest hit med flyg. Direktavvis-ning sker trotsatt säger att varje flykting har en oavvislig rätt att fåsin sak prövad i det land där han befinner sig. En sådan avvisning kansjälvfallet inte överklagas. Vi vet ingenting om vad som händer dessamänniskor, när de återvänder hem. Många vågar heller inte återvända hem utanförsöker få uppehållstillstånd i eller . vältrar påså vis över ett stort antal flyktingar på grannländerna. , somsnart börjar sitt arbete vid FN:s nya flyktingkontor i , har uttalatatt till skillnad från erbjuder rättssäkerhet för flyktingar,dvs. där får de sin sak prövad. Fördet andra gäller det barnens situation. Barn som flytt från sitt hemland harofta svåra upplevelser bakom sig. Barn är mer sårbara än vuxna. Trots dettahände att 16-åringar sattes i häkte som misstänkta brottslingar. Derasenda brott var att de hade oturen att bli utsatta för förföljelse, så att deoch deras familjer inte längre kunde vara kvar i hemlandet. Barnenfår ytterst sällan egna utredningar. De anses inte ha egna skäl, vare sigpolitiska eller humanitära, att få stanna i , och utvisning av barn skertrots läkarintyg om allvarliga psykiska problem. ser barn som enda utvägatt försöka begå självmord. skrivelse från Rädda barnen till regeringen anhåller man att barn inte skaHsättas i fängelse och att de skall bedömas individuellt samt att familjer inteskall splittras. Vidare anhåller man att barn i dagens läge inte skallåtersändas till , Dessakrav kan låta rimliga, om man läser de av fastslagna riktlinjerna omen generös och mänsklig flyktingpoHtik, men verkligheten är en annan. Fördet tredje sker det onödigt brutala awisningar. En Hten flicka i en mindrestad, vars familj skulle avvisas, blev kallad till skolsystem under skoldagen,men i själva verket var polisen där för att hämta henne. Hon fick aldrig ens chansenatt gå tillbaka till klassmmmet för att ta farväl av sina kamrater. Awisningarsker ofta på ett så grymt och brutalt sätt. tror man sig förflyttad tillett annat land, när man hör om verkställigheten av awisningar. Skall människor,som desperat sökt sig till en bättre tillvaro i ett annat land än sitt hemland,behöva jagas med hundar och hämtas av polis mitt , utan möjlighet attens säga adjö och hinna packa? För det fjärde sker det ensplittring av familjer. Enshiamuslimsk familj, där fadem hade flytt för att undgå tvångsrekryte-ring tiHAmalmilisen, fick besked om avvisning. Fadern höll sig undan, men modem och gammalt spädbarn blev trots detta tillbakavisade till , Mankan fråga sig hur detta stämmer med uttalade målsättningar att inte splittrafamiljer. För det femte sker detgrava missbedömningar. Sedanregeringen beslutade om att det inte längre skulle råda ett direkt förbud motverkställighet av awisningar till har mycket få beviljats asyl. Motiveringenär att aHa flyktingar enbart hänvisar till den allmänna situationen i ,och det räcker inte som skäl för att få stanna i , inte ens förstatslösa palestinier som ofta skickas tillbaka till trots att dettastår i direkt strid med FN;s flyktingkommissaries rekommendationer. Fördet sjätte är väntetiderna vid utredningar oerhört långa och kan i vissa fallbetecknas som en rent psykisk tortyr. Det är framför allt barnen som far illaav att ryckas upp med rötterna av fredlig tillvaro i Sverige.När kommer detta eviga problem att lösas? Det måste ske snart. Direktawisningarutan tillräcklig grund, massawisningar till för flyktingarnas liv farofylldaländer, felaktiga awisningar, splittring av familjer, psykisk tortyr avasylsökande genom extremt långa utredningstider, fängsligt förvar av barn,brutala awisningar och en allvarlig brist på rättssäkerhet är missförhåUandensom präglar den faktiska svenska flyktingpolitiken. Trotsuppmaningar från humanitära organisationer, barnläkare, jurister och FN;sflyktingkommissarie har regeringen inte vidtagit några åtgärder för attflyktingar som kommer till gräns skall bemötas med humanitet. Dettatorde bero på vad som upplevs som en kraftigt ökad flyktingström till Sverigesgränser. Jag kan inte komma ifrån misstanken att flyktinginvandringen tillSverige snarare regleras av resurser än av humanitära skäl. Det förefaller somom antalet beviljade asyler påverkas av den negativa inställningen till den s,k, flyktingströmmen. Dessutom är det uppenbart att man försöker reglera antaletmänniskor som lyckas ta sig till gräns genom att kräva att andraländer och flygbolag sköter inresekontrollen och därigenom i praktiken fårverkställa en preliminär avvisning för räkning av asylsökanden. Menuppfattningen om att flyktingar väller in över gränser är en myt. Sommest är det kanske 13 000 människor som söker asyl här. Det är en ökningjämfört med tidigare med några tusen. Det skall jämföras med de 15-17 miljonermänniskor som befinner sig på flykt i världen. Den allra största bördan bär defattigaste länderna. Att ett av världens rikaste länder ryser vid tanken på attta hand om 13 000 människor är obegripligt. Svenskflyktingpolitik handlar i teorin om att ge människor som flyr undan förtryckoch omänskliga förhållanden en , att låta deras sår läkas och själenhelas. Men i verkligheten handlar svensk flyktingpolitik alldeles för ofta omatt skada dessa människor ytterligare, skapa depressioner, utiösasjälvmordstankar och beröva människor deras tro och rättvisan. Sverigehar självfallet resurser att med medmänsklighet ta emot de 13 000 eller flersom söker sig till vårt lands gränser, att låta deras sak bli prövad i enlighetmed både rättssäkerhet och humant bemötande. För att detta skall bli verklighetmåste vi ta de anklagelser på allvar som hävdar att handläggande myndigheterinte följer gällande riktlinjer. Ett juridiskt ombud vid gränsen skulle varaett minimikrav för att se till att rättssäkerheten blir verklighet. Man kanundra om det på är rätt myndighet som får fatta de mycket svåra ochtunga besluten om att avvisa människor vid gränsen efter summariska förhör. Jagutgår från att regeringen på lämpligt sätt bevisar att flyktingpoHtikeninte regleras av resursskäl utan styrs av humanitära principer. 48ALEXANDER CHRISOPOULOS (vpk); Jag tänker bl, a, tala om invandrarpolitiken som försvann. har invandrarpolitiken utvecklats här i landet.Med hjälp av ett omfattande utredningsarbete kom man fram till en relativpartipolitisk enighet om dels de problem som invandrarna möter i , delsmålsättningen för invandrarpolitiken. Målsättningen om jämlikhet, valfrihet ochsamverkan proklamerades högtidligt, och en rad reformer genomfördes. Dentidigare assimileringspolitiken förkastades, och invandrarnas funktionellaintegrering i det svenska samhället blev målet för de invandrarpolitiskaansträngningarna och reformerna. Man kan säga att invandrarpolitiken ända fram till börjanav har varit föremål för ett reformarbete, om än bristfälligt. Dethar varit helt nödvändigt, eftersom invandrarna utgjorde en så stor del avbefolkningen och deras försämrade sociala situation skulle förorsakasamhälleliga störningar. har invandrarnas situation gradvis försämrats,dels beroende på att de samhälleliga insatserna på alla invandrarpolitiskaområden minskat reellt men framförallt beroende på förändringar på den svenskaarbetsmark naden. Den svenska industrins accelererande strukturella omvandlingoch strukturrationalisering har resulterat i ett ständigt minskat behov avarbets kraft och i att allt större grupper av människor slagits ut urproduktionen. Hårdast drabbad blir den okvalificerade arbetskraften, tillvilken större delen av invandrarna hör. Industrins strukturella omvandlingställer dess utom helt nya och annorlunda krav på arbetskraften i fråga omökad yrkesutbildning, ökad allmän kunskapsnivå samt ökade språkfärdigheter. Detinnebär större svårigheter för invandrarna att komma in på arbetsmarknaden ochstanna där. På så sätt har den pågående strukturella omvandlingenändrat förutsättningarna för invandrarna. Från att ha varit en önskvärd, nödvändigoch eftertraktad produktionsfaktor håller invandrarna på att omvandlas till engrupp svårplacerade människor som konkurrerar om de befintliga arbetsplatsernamed den inhemska arbetskraften. Som följd av denna utveckling kan man konstatera en ökadsegregation. Det är en yrkesmässig segregation, en ökad överflyttning frånindustrijobb till serviceyrken, men också en ökad arbetslöshet som drabbarinvandrarna och speciellt ungdomarna och kvinnorna mycket hårt.Arbetslöshetssiffrorna, som i många fall är mer än dubbelt så höga som försvenska medborgare, talar sitt tydliga språk, och det är skrämmande. Man kan också konstatera en ökad social, ekonomisk ochbostadsmässig segregation för invandrarna, vilket gör att målet förinvandrarpolitiken, dvs. invandrarnas funktionella integrering i det svenskasamhället, nu är avlägsnare . Därför anser vi att sådana insatser som ökar invandrarnassociala rörlighet, ökar deras bildnings- och kunskapsnivå, ökar deras rörlighetvad gäller yrke, inkomst och bostad är helt nödvändiga insatser som ett led iden långsiktiga processen att nå invandrarpolitikens målsättning. Under den regeringsperiod som har gått avslutade fem storautredningar på invandrarpolitikens område sin verksamhet. De fem utredningarna,som hararbetat med vitala och viktiga problem inom invandrarpolitiken och som haröverlämnat sina betänkanden och förslag på lösningar till regeringen var 2. utredningen om hemspråksträning iförskolan 3. utredningen omhemspråksundervisning i skolan 5. den stora invandrarpolitiska utredningen,som arbetade och som hade till uppgift att undersöka helainvandrarpolitiken. Inget av dessa femutredningsbetänkanden har resulterat i någon proposition från regeringenssida. Regeringen tog de färdiga betänkandena, stoppade in dem i en byrålåda ochgjorde ingenting. Under hela regeringsperioden har man avvisat viktiga ochvälmotiverade förslag på invandrarpolitikens område med hänvisning tillpågående utredningar. Senast under vårriksdagen avvisades en rad motioner avutskott och kammare med hänvisning till en kommande proposition i slutet avrnaj månad. Maj månad har kommit, men propositionen har uteblivit. Regeringenutfäste sig då att komma med förslag efter valet. När man läser förteckningen över kommande propositionerunder höstriksdagen finner man att propositionen om invandrarpolitikenåterigen lyser med sin frånvaro. De frågor, fru talman, som hopar sig och som kräver svarär många. Man undrar om det skulle vara möjligt att förfara på det här viset pånågot annat politiskt område. Om man inte har för avsikt att göra någonting pådetta område, varför fullföljde man då en massa utredningar med anlitande avsakkunniga, experter, referensgrupper osv., som har kostat ?Jag fattar faktiskt inte detta. Invandrarpolitiken, som utvecklades, reformerades ochförverkligades , försvann plötsligt. Denförsvunna invandrarpolitiken ersattes med flyktingpolitiken, som har varitföremål för massmediernas och allmänhetens uppmärksamhet de senaste månadernadels därför att flyktingpolitiken har blivit mycket restriktiv och intesammanfaller med den allmänna rättsuppfattningen, dels därför att utlänningslagenspraktiska tillämpning strider mot lagens anda av humanism och generositet ochdels därför att det i den skärpta flyktingpolitikens kölvatten blommar upp enmycket onyanserad, helt felaktig och negativ debatt, vars följder kan blimycket allvarliga för den fortsatta samhällsutvecklingen. Vad som håller på att ske är att bygger upp envattentät mur omkring sig för att skydda sig mot det stora flyktingproblemet ivärlden, vars största börda bärs av de fattigaste länderna i tredje världen. Desprickor i muren som återstår är ett minimalt läckage, och det håller sombäst på med att täppa till genom att inte följa andan i sin egen lagstiftningoch dess tidigare praktiska tillämpning. Med hjälp av visumtvång och andrametoder som syftar till att förlägga den svenska passkontrollen till andraländers gränser bygger man upp allt högre murar. I stället för att söka nå internationellaöverenskommelser, som gör det möjligt att också länderna i tar sin delav ansvaret för det stora flyktingproblemet i världen, ägnar man sig ät atttävla med varandra om vem som mesteffektivt skyddar sina gränser. Detta strider mot en human, Prot, 1985/86:11generös och solidarisk flyktingpolitik. Om den nuvarande politiken fortsätterJg riskerar vi att rättssäkerheten för flyktingarna totaltåsidosätts och att respekten för svensk lagstiftning urholkas. 49HANS (): överlämnadeinvandrarpolitiska kommittén sitt betänkande Invandrarpolitiken, förslag.Huvudpunkter bland kommitténs förslag var - automatiskt verkande och ökat stödtill invandrarnas riksorganisationer, - ökad satsningpå kulturområdet, - markering avkulturrådets roll för invandrarnas och minoriteters kulturliv, - ökat stöd tillutgivning av press på invandrarspråk till invandrarorganisatio-nernasnärradiosändningar samt till annan medieverksamhet. Dessutom hävdade kommittén attlösningar måste åstadkommas beträffande arbetsmarknads-, bostads-, social- ochutbildningsfrågor för invandrarna, även om det inte ingick i direktiven förkommittén att framlägga förslag om dessa senare problem. manad detta år meddelade invandrarministern att deninvandrarpolitiska propositionen, baserad på IPOK, skulle senareläggas. Ävenom man kan ha förståelse för detta, har dröjsmålet varit beklagligt. tio rikstäckande invandrarorganisationer sin besvikelse över attnågon proposition inte framlagts och framhöll att riksförbundens verksamhethotades av deras ansträngda ekonomiska situation och av oklarheten om detframtida ekonomiska stödet. Det finns uppenbarligen en underskattning av hurbetungande såväl allmänna som enskilda ärenden av invandrarpolitisk natur är.En förstärkning av resurserna har gjorts , men avallt att döma är resurserna ändå otillräckliga i förhållande till behoven nuoch framöver. Det är av flera skäl angeläget att en proposition om såvälinvandrarpolitiken som om diskrimineringslagstiftningen kan läggas framsnarast möjligt. Då det gäller frågan om en förbättraddiskrimineringslagstiftning framförde invandrarministern en radställningstaganden, som jag kan instämma i, bl. a. att straffet för olagadiskriminering skall skärpas, att spärrar och särregler som gäller t. ex.tillträde till olika befattningar och förtroendeuppdrag skall tas bort, att énsärskild ombudsman skall tillsättas för att motverka etnisk diskriminering idet svenska samhället och på den svenska arbetsmarknaden. Därutöver är det viktigt att vår lagstiftning motrasistiska organisationer och deras verksamhet skärps, så att den kan bli ettbättre instrument för att bekämpa sådana organisationer och deras företrädare.Det gäller också att de myndigheter som skall beivra verksamheten hartillräckliga resurser för att kunna göra detta. En diskrimineringsombudsman kan fylla en viktig funktionpä hela detta fält för att förebygga och beivra etnisk diskriminering. Menuppgiften är svår om verksamheten skall kunna bli effektiv. Det är därförangeläget att Prot, 1985/86:11 , ombudsmannens befogenheter inteblir alltför begränsade. Det är också viktigt att ombudsmannen verkligen försesmed tillräckliga resurser för att kunna fylla sin funktion. Iregeringsförklaringen sägs att vår flyktingpolitik är ett viktigt uttryck förinternationell solidaritet, omsatt i praktisk handling. Detta uttalande ärförpliktigande. Det behövs i dagens situation en konsekvent och humanflyktingpolitik. En bred riksdagsmajoritet har fastslagit att måsteföregå med gott exempel i sin egen flyktingpolitik för att kunna uppnå godaresultat i internationella sammanhang då det gäller fördelningen av ansvaretför flyktingarna. Jag har, liksom företrädare för andra partier,interpellerat invandrarministern om flyktingpolitiken. Jag skall därför inte gå närmare in på flyktingpolitiken utom på en punkt, beträffandekommunernas ansvar. Våra mottagningsresurser i fråga om flyktingar äransträngda. Kommuner främst inom storstadsregionerna har fått ta emot enalltför stor andel av de senaste årens flyktinginvandring. Dessa kommuner harsamtidigt haft många svåra sociala och ekonomiska problem att lösa.Svårigheterna har ökat genom att ett stort antal flyktingar på egen hand bosattsig i , till en del därför att mottagning inte kunnat ordnaspå annat håll i landet. En prognos för hela 1985 pekar på att länkommer att få ta emot 4 500 flyktingar/asylsökande. Det är 1 000 fler än underinnevarande år , och det är betydligt fler än vad avtaletomfattar för länet, nämligen 2 029 platser. Alla län och kommuner måste ta sin del av ansvaret ochbidra till att syftet med den nya flyktingmottagningen uppnås. Utplacering avflyktingar till bostadsorterna bör ske snabbare. Informationen om flyktingarnassituation och varför de sökt sig till måste ökas.