prot · G90973 · 1985-12-31 00:00:00 — Går verkligen socialdemokraterna in för att stimulera folkatt flytta till tätorter, och håller socialdemokraterna fast vid detta sätt attbehandla inkomsttagarna olika beroende på vilket yrke de har i samhället? Jag skall för enkelhetens skull börja medStig Josefson, eftersom jag har det som jag skall säga till honom längst frampå tungan. Jag förstod inte riktigt . Min minnesbild avdiskussionen om förenklad löntagarbeskattning var att i huvudsakstod bakom detutredningsarbete som då bedrevs. I detta ingick också en schablonisering avavdraget. Har jag fel på denna punkt, tar jag tillbaka vad jag har sagt. Jagvet däremot att i gick emot förslaget om enschablonisering - det är alldeles rätt. Jag tycker att det har viss betydelsehuruvida i ett tidigare skede, när utredningsarbete verkligenbedrevs, hade en annan uppfattning. Om sedan har vikit sig försynpunkter från andra borgerliga partier är det i och för sig beklagligt, mendet är en annan sak. Jag uppfattade det som om menade att maninte skulle kunna dra av mer än . Visst kan man det, om man har störreavdrag. Men jag kanske missuppfattade på den punkten. Jag noterade redan i mitt föregående anförande att StigJosefson var den ende som tog upp frågan om att vi måste ha en beskattning somär rättvis också för de lägre inkomsttagarna. I sak framförde han, som jaguppfattade det, en ganska skarp kritik mot både och föratt de i sina skatteförslag inte tar tillräcklig sådan hänsyn. Jag hoppas detkan bilda grund för en diskussion mellan socialdemokraterna och centerpartietpå dessa punkter, även om jag tycker att debatten om grundavdrag och liknandefrågor kan anstå tills faktiska förslag har lagts fram för . Vi har inte, , höjt skattetrycket i densvenska ekonomin . Det är i och för sig mycketmärkligt att vi inte har behövt göra det, eftersom vi har haft den oerhörtsvåra uppgiften att få ned det budgetunderskott som vi ärvde och samtidigtförsöka klara de ökade räntekostnader som gamla och nytillkommande skulder harinneburit . Men det beror på att vi har fått ekonomin attfungera och därmed inkomsterna att öka. Det vore mera angeläget att diskuterahur detta har varit möjligt och göra en analys av skatternas roll i en ekonomisom fungerar resp. inte fungerar än att föra den debatt som tog initiativ till. Vi ser inte framför oss att vi skall behöva styra mot ensituation där ekonomin går ned i de gamla hjulspåren igen och vi därmed, om jagförstod rätt, tvingas till skattesänkningar därför attekonomin inte fungerar - någon sorts automatisk effekt skulle alltså uppstå somgör att inkomsttagarna får betala mer i skatt. Som jag ser det spelar indexregleringen en mycket storroll i skattesystemet. I ett läge när inflationen går ned så kraftigt som dennu gör skulle det vara mycket orättvist mot låginkomsttagarna om man skulle fåskatterabatt för "gammal" inflation. Jag vill också påpeka att det uppstod mycket storaorättvisor när reallönerna sjönk som man med hjälp av indexsystemet iolika mån gav inkomsttagare kompensation via skatten. Det innebar i självaverket att de högre inkomsttagarna fick en större rabatt och därigenom kundeklara sina reallöner bättre än låginkomsttagarna, som inte fick samma rabatt. tog upp frågan om småföretagen. Jag meningen att det svenska ekonomiska systemet fungerar genom att det finnsett nära samarbete mellan små företag och stora företag - även om de senare,möjligen med undantag av och kanske något till, i ett internationelltperspektiv inte är särskilt stora. Vi är också mycket beroende av att exportindustrinoch över huvud taget den svenska ekonomin fungerar. En stor del av det som vianser vara små och medelstora företag är ju, som påpekade,underleverantörer till andra företag. Den bästa hjälpen är att vi har enkonkurrenskraftig industri, som ger beställningar och .sysselsättning ät de småföretagen. Det är helt felaktigt att beskriva det som om det från vårsida skulle finnas någon fientlighet eller misstänksamhet mot småföretagen. Vihar bevisat motsatsen under våra år i regeringen, och jag har inte hört någonsmåföretagare som sagt sig ha fått det sämre under dessa år. Det finnsnaturligtvis enstaka undantag, men när man diskuterar med små och medelstoraföretagare är det ingen som bestrider att de har haft en mycket gynnsammareutveckling dessa år än . En ganska viktig aspekt i detta sammanhang är attföretagare måste kunna konkurrera på lika villkor. Jag tycker kanske ibland attbåde och de andra borgerliga partierna inte riktigt vill hjälpasmåföretagarna att få möjligheter att konkurrera på lika villkor genom att ickeseriösa företagare hålls efter. När SHIO gått ut med frågor till företagarna omvilka dessas stora problem är har man ofta fått beskedet att de inom viktiganäringar möter konkurrens från icke seriösa företagare som smiter från skattoch arbetsgivaravgifter. Det är alltså detta som de har haft problem med, intemed svårigheter på grund av den ekonomiska politiken . Slutligen vill jag säga några ord till . Viär tydligen ense i betydande utsträckning när det gäller att fånga uppeffekterna av devalveringen, och det är jag givetvis glad över. Det återstårdå två frågor. Den ena, som jag inte hann beröra förut men som jag tycker ärganska viktig, är att man kan komma i en situation där det både går dåligt förbörsföretagen, så att börskurserna sjunker, och råder baisse för den svenskaekonomin i dess helhet. Detta var i själva verket den situation som utveckladesunder här i landet och i början av1980-talet. Det gick dåligt för den svenska industrin, och det gick ocksåriktigt dåligt för de svenska löntagarna. Lika litet som det råder ett sambandav den art som angav går varje förbättring sorn kan inträffa iföretagens vinster eller varje kursuppgång ut över löntagarna, så att deförlorar motsvarande summa. Det är en felaktig analys av sambandet mellan huren ekonomi utvecklas och hur börskurserna utvecklas. Får jag sedan säga beträffande produktionsavgift på äldrevattenkraft att en av de första åtgärder regeringen vidtog var att införa ensärskild vattenkraftsskatt, just med tanke på att det här fanns ett värde somhade samband med höjda energipriser och som inte gärna borde tillfalla någonannan än samhället. Jag vill också säga att jag har föga förståelse för dem somhar gjort vinster och sedan flyttar ut ur landet och tar med sig dem. vice talmannen anmälde att , , och anhållit att till protokollet fåantecknat att de inte ägde rätt till ytterligare repliker. Anf.119 (): Under middagsuppehållet passade jag pä att läsa dagensnummer av , GT, där gårdagens riksdagsdebatt har refereratsav tidningens TV-kommentator. Referatet är värt att citeras. Där står följandeunder en stor rubrik, "- en plats för gycklare": "Är inte politik alldeles för allvarligt för attbehandlas i något som förefaller nära besläktat med forna tidersmarknadsgyckel. Har vår riksdag blivit enbart ett forum där partiernastalakrobater slår sina kullerbyttor inte för att påverka besluten utan för attvisa upp sig inför dem som röstat pä dem. I så fall är institutionen något avdet mest odemokratiska som finns i värt land. Sä länge de stora talar är det någorlunda besatt ibänkraderna. Men när partichefen gjort sitt försvinner riksdagsmännen in i sinamoduler och kvar blir en öde sal och TV-kamerorna. Och så sitter svenska folketpå första parkett och lyssnar. Vad bjuds de? Det är gamla repliker. Repliker framsagda av amatörskådespelare. "-Ja, saknar vi inte en här i ? - "Resultatet bliren illa regisserad föreställning som till politikerföraktet lägger en känsla avamatörism." - Varför saknar vi skådespelare i denna riksdag? "När vår viktigaste scen luktar iLondon är det inte bra. Det som sägs i den demokratiska säkerhetsventilen ihörnet av brukar vara roligt men i den svenska har det inteens spelats komedi sedan med snoken drog sig tillbaka." Recensionen tyder på grundläggande missuppfattningar omförutsättningarna för riksdagsarbetet och för riksdagsdebatterna. Jag har baraett förslag i anslutning till detta: att bjuder in samtligaTV-kommentatorer i pressen och talar om för dem vilka förutsättningarna är förde TV-sända debatterna. TV-sändningarna sker inte i första hand för att bjudaunderhållning från , utan för att folk skall få se det arbete som härpågår. Men, herr talman, jag begärde ordet för att ta upp ettbetydligt allvarligare problem. Det gladde mig att löneministern inledde sittanförande med följande påpekande: Varje konstruktiv diskussion av dagensproblem måste som utgångspunkt ta verkligheten. I detta instämmer jag.Problemet är nämligen: Hur skall vi få löneavtal som inte driver uppkostnaderna och inflationen? Detta har diskuterats . lade jag i allblygsamhet fram ett förslag om att man egentligen borde bestämma löneökningarnai efterhand, precis som man gjorde.med vinstutdelningen. Jag upprepadeförslaget i en artikel i 1974. Det dröjde, glädjande nog, bara18 år innan tog upp precis samma tanke och lyckades fånga enbetydande uppmärksamhet kring denna lösning, dock utan att på något sätt antydaatt frågan hade framförts . Men allt tycks trots allt fortgå i samma fotspår när detgäller svensk avtalsrörelse. Allt fler företag har dock börjat tillämpa någonform av vinstdelning. Pionjär var väl i , men även vissapolitiker har engagerat sig i frågan, och mest känd av dem torde framlidnefolkpartiledaren vara. Också agerade tidigt i fråganoch företog faktiskt en resa till för attstudera hur man därhade löst problemet med vinstdelning mellan företagets ägare och de anställda. Vad jag , herr talman, skulle vilja fästa kammarensuppmärksamhet på är den livliga debatt som förs i i denna fråga. Bakgrundenär en mycket uppmärksammad bok av den framstående nationalekonomen , som är professor vid , . Han presenterari boken, som är betitlad The Share Economy, en modell för vinstdelning som hantror skall kunna få stagflationsproblemen i västvärlden, dvs. det samtidigaproblemet med inflation och arbetslöshet, att lösas. Det vore naturligtvis enrevolution, om hans modell skulle fungera även i praktiken. Därför vill jaggärna delge kammaren den. Redan professor utgångspunkt ärrevolutionerande. Han menar nämligen att vi inte kommer att kunna besegrastagflationen så länge vi begränsar våra ingrepp till de traditionellafinanspolitiska och penningpolitiska medlen. Dagens grundläggande ekonomiskaproblem är sålunda inte makroekonomiska utan mikroekonomiska, dvs. : det är intepå samhällsplanet som problemet ligger utan på det företagsekonomiska planet.Och här rör det sig om något sä begränsat som blott att ändra på sättet attersätta arbetskraften för att man skall uppnå hygglig prisstabilitet vidrimligt full sysselsättning. Weitzman för alltså fram en enkel vinstdelningsmodell, somhan är övertygad om skall lösa de problem som inte minst vår regering ocharbetsmarknadens parter försökt lösa. I har förslaget mött ettnärmast entusiastiskt mottagande. Det presenterades första gången och harsedan vidareutvecklats. Tanken är, herr talman, att man med hjälp avvinstdelningssystem sänker företagens pris på arbetskraft och därmed samtidigtökar efterfrågan pä arbetskraft. I all ekonomisk teori utgår man ju från attföretagen efterfrågar arbetskraft upp till den nivå där värdet av ytterligareen arbetstimme per person precis täcker kostnaden för denna arbetstimme. Numenar att om man delar upp ersättningen till de anställda i tvä delar,där den ena utgår i form av direkt lön och den andra i form av vinstandel, säkan man efterfråga mer arbetskraft, eftersom den utbetalda lönen blir lägre änvärdet av det tillskott fill produktionen som den nyanställde ger. Samtidigtfär de anställda då del i den vinstökning som företaget därmed gör. En viktigförutsättning är dock att ersättningen till företagsledningen och kapitalägarnainte nämnvärt får sjunka när sysselsättningen ökar, vidare att förutbestämdakostnader såsom lokalhyror, låneräntor och liknande avräknas från det överskottsom går till vinstandelar. Meningen är inte att de anställda totalt sett skallfå mindre sammanlagd ersättning än tidigare, men om de skall gå med på dennalöne- och vinstdelningsmodell måste de ju lockas med något, och det är lägreskatt på vinstandelen än på löneandelen. sade i debatten här i går, attmöjligheten att höja eller sänka skatter bör vara med i förhandlingarna iavtalsrörelsen, så det borde inte vara svårt att övertyga honom om dennamodell. Å. : Visst kan vi lägga fram ettskatteförslag, om det kan påverka avtalsrörelsen. Jag tycker att det är enutmärkt utgångspunkt. Vad Weitzman föreslår är att man skall locka löntagarnamed denna lägre skatt på vinstandelen.Det är helt avgörande för vinstandelsmodellens användbarhet. Det är egentligenden enda nya princip som behövs. Finansministern har ju redan hunnit lockalöntagarna till lägre löneanspråk med den famösa skatterabatten . Naturligtvis finns det, herr talman, vissa invändningaratt göra mot den här modellen. Ett dilemma är bl. a. att vi i vårt land har enmycket stor offentlig sektor. Där finns ju inga vinster att dela - snarareförluster i form av jättestora underskott. Då kan man väl i stället utvecklaett slags bonussys-tem. Det har ju också vissa kommuner redan gjort. Vidare har ju redan ett antal företag installerat ettsystem med vinstandelar. Som exempel kan nämnas att för ettdrygt tiotal år sedan kom med ett elegant utformat vinstdelningssystem, somredan givit de anställda som var med från början tillgångar på över 200 000 kr.Volvo delar ju ut 160 milj. kr. i vinstdelning till de anställda.Problemet är väl närmast hur man skall beskatta de upplupna vinstdelarna. Ettannat problem är att de anställda kanske vill hålla nere det totala antaletsysselsatta för att därigenom hälla uppe sina vinstandelar. Likaså kan detuppstå problem när det gäller vinstandelens fördelning mellan olika kvalificeradarbetskraft inom företagen. En viktig fördel med Weitzmans förslag är att ersättningentill de anställda automatiskt anpassas till företagens betalningsförmåga. Detär helt enkelt fråga om att tillämpa bärkraftsprincipen, ty det är när lönekravenleder till lönekostnader som överstiger företagens bärkraft som företagentvingas till kompenserande prishöjningar, vilka givetvis driver på inflationen,som företagen tvingas att minska sin efterfrågan på arbetskraft. Ochdå är vi tillbaka vid vårt kända stagflationsproblem. Nog vore det mycket bättre, herr talman och herrlöneminister, om vi i stället för del i inflation fick del i vinst. Det finnsall anledning för arbetsmarknadens parter liksom för intresseraderiksdagsledamöter, även om de är fä här i kammaren , att närmaregranska Weitzmans förslag. Sedan kunde ju arbetsmarknadens parter inbjudafinansministern och löneministern till samtal om hur vinstbeskattningen bästborde utformas med hänsyn till denna nya fördelningsmodell. Sfärernas harmoniskulle åter sänka sig över vårt land, och skulle åter bli en modell förhela världen. 120BENGT SILFVERSTRAND (s); För sedan förmälde ett TT-telegramatt aktiekurserna på börserna i hade rasat kraftigt sedan enledande malaysisk politiker som hade en stor aktiepost i en krisdrabbad koncerngripits av polisen. Olagliga s. k. insideraffärer lär ha förekommit isammanhanget. I åstadkoms en nästan likartad dramatik på densvenska fondbörsen när en företrädare för svensk fackföreningsrörelse föreslåren försiktig höjning av en redan mycket blygsam skattesats på aktiehandeln. Dennaperson får också stöd för sina idéer i bl. a. en socialdemokratisk riksdagsmotion. Det dånar uti börsens krater. Den s. k. turbulensen påaktiemarknaden har blivit så stark att dess vågrörelse nått utlandet. a.har en bankirfirma i ,tillhörig den ärevördiga finansfamiljen , föranletts att i brev tillfinansdepartementet framföra krav på regler som skyddar mindre aktieägare motövergrepp från de stora börsmatadorernas sida. Problemet med börsen är att den har två - delvismotstridiga - roller att spela. Det gäller dels börsens funktion som marknadför att tillföra företagen riskvilhgt kapital, dels börsens funktion som enprivatekonomisk inkomstkälla. Börsen är ett kapitalets - om man såvill - där man satsar på vinnande företag, där rykten och stalltips floreraroch där den som har goda kontakter med folk på kan bli rik. Även blev ett guldkantat år för aktieägarna. Detvar dä dubbelt så lönsamt att placera sina sparpengar i aktier som att ha deminsatta på bank -detta trots att 1985 blev ett av de bästa åren på länge föralla banksparare. har börskurserna stigit . Men börsåret1985 kommer inte att gå till historien i första hand för den kraftigakursuppgångens skull. Snarare kommer det året att bevaras i minnet som de mångaoch märkliga företagsaffärernas år. Börsstoppen var nog fler det året än dekanske någonsin varit. har valt att i allt störreutsträckning köpa upp andra företag i stället för att investera i produktion.Insideraffärer, korsvist ägande, riktade emissioner, s. k. fientligaövertaganden, tvivelaktiga börsintroduktioner, kursmanipulationer ochmaktkamper mellan stora ägargrupper har blivit allt vanligare inslag på densvenska börsen. Det står klart att inflytelserika makthavare i näringslivet imånga fall gjort miljonvinster genom sin insiderkunskap och maktposition, tillförfång för andra mindre aktieägare. För att komma till rätta med såväl det övertryck som dedirekta missförhållanden som råder på aktiemarknaden behövs bådelagstiftningsåtgärder - t. ex. ett starkare minoritetsskydd - och en översynav gällande skatteregler. har det skett en kraftig omfördelning avförmögenheter i det svenska samhället. Löneandelen beträffande förädlingsvärdetinom t. ex. tillverkningsindustrin minskade frän till68 %. medan kapitaldelen ökade från till - exkl. avskrivningar, som istort sett låg kvar på en oförändrad nivå, på . Utvecklingen har till stor del varit ett resultat av enmedveten satsning på lönsamhet i industrin i syfte att styra över vinsterna, såatt man i stället för att satsa på spekulation och finansiell verksamhet satsarpå investeringar i producerande företag. Den kraftiga kursstegringen när det.gäller aktier haremellertid, som en följd av en generös realisationsvinstbeskattning, lett tillförmögenhetsöverföringar som knappast kan ha varit avsedda. Avsaknaden av enkoppling mellan den realekonomiska utvecklingen och aktieägarnas möjligheteratt ta hem vinster skapar allvarliga fördelningspolitiska spänningar. Det blir allt svårare att okritiskt acceptera t. ex. deskattemässiga konsekvenserna av aktieförsäljningar som löntagarnaåläggs en mycket stor återhållsamhet med löneökningar medbetydande reallöneförsämringar. Att det verkligen är befogat att ställa fråganom aktiebeskattningen har den rätta avvägningen kan illustreras med ettexempel. Den som hade en aktieportfölj på . harom man räknar med en genomsnittlig börskurs ett aktieinnehav motsvarandeett värde på . Efter skatt och inflationsrensninguppgår vinsten till , om man förutsätter en marginalskatt på och enprisutveckling på . Det motsvarar en genomsnittlig real årlig kursstegringpå , aktieutdelningen oräknad. har en genomsnittligLO-medlem realt förlorat en månadslön. De flesta torde vara överens om att alla samhällsgrupperskall bidra fill den nödvändiga saneringen av den svenska ekonomin - ett arbetesom ingalunda är avslutat. Är det då förmätet att begära att den grupp somblivit den största vinnaren på regeringens politik får lämna ett något störrebidrag än till det gemensamma folkhushållet? Är det verkligenorimligt att säga att en del av detta bidrag kan lämnas i form av en försiktighöjning av omsättningsskatten på aktier, så att den som säljer resp. köper enaktiepost på t. ex. . får betala en hundralapp i stället för som nuenfemtiolapp för affären eller att något av reavinsten blirskattefri aktieinnehav? Det är med anledning av så måttfulla förslag som densvenska fondbörsen genomgått vissa konvulsioner . När man sedan fårbevittna hurusom vissa av Spekulantsveriges ledande aktörer i debatten gärnavill framstå som fattiga munkar från bidrar ju inte detta till någotstarkare intryck av att fondbörsen är en alltigenom ansvarskännande ochsolidarisk samhällsinstitution. Värnet om sysselsättningen och dämpningen av inflationenär den socialdemokratiska regeringens främsta och viktiga bidrag till enrättvisare fördelningspolitik. Regeringens strategi är i allt väsentligt denenda möjliga, men den bör nu kompletteras med ytterligare fördelningspolitiskainslag, dels i form av överföringar till de grupper som burit den tyngstabördan av krispolitiken, dels i form av vissa indragningar från dem som blivitinflations-och spekulationsekonomins verkliga vinnare. När staten dras med underskott, reformutrymmet är snävtoch löntagarna uppmanas till fortsatt återhållsamhet är det av både sakliga ochpsykologiska skäl alldeles nödvändigt att låta företagens och aktiemarknadensvinster öka sina bidrag till gemensamma åtaganden. Regeringen gör i budgeten vissa indragningar från denkommunala sektorn. Det sker från en överskottssituation, om man ser denkommunala ekonomin i stort. Med samma rätt kan man motivera vissa indragningarfrån den del av samhällsekonomin, företagssektorn, som till följd av en framgångsrikekonomisk politik kunnat skapa stora och ständigt växandeöverskott. Fördelningspolitiken måste på nytt komma i centrum för detpolitiska intresset. Ett viktigt fördelningspolitiskt instrument ärskattepolitiken. Att höja det totala skatteuttaget torde knappast vararealistiskt, att sänka totaluttaget är en direkt befängd tanke, med hänsyn tillde stora samhällsåta-gandena på det sociala området - inte minst den kraftigaökningen av antalet socialhjälpstagare. Däremot bör det finnas goda möjligheteratt omfördela skatteuttaget mellan olika produktionsfaktorer och mellan olikamedbor-gargrupper. En utgångspunkt måste vara att åstadkomma en rättvisare beskattningmellan arbete/löner å ena sidan och kapitalersättningar/vinster å den andra.Vårt nuvarande skattesystem belastar arbete avsevärt hårdare än kapital, vilketfår negativa konsekvenser för arbetskraftsintensiva verksamheter som sjukvård.Skattebelastningen på företagens vinster är genomsnittligt lägre än den skattsom i form av arbetsgivaravgifter tas ut på löner. Det bör inte stöta på någrastörre hinder att bredda skattebasen i företagen genom införande av någon formav produktionsfaktorsskatt. a. realbeskattningskommittén konstaterade skeddeunder stora omfördelningar av förmögenheter från nettosparare ochdet allmänna till nettolåntagare. Denna omfördelning har fortsatt under1980-talet. En övergång till ett system för beskattning av realräntorna ärdärför en annan mycket angelägen skattereform. Slutligen vill jag framhålla behovet av en översyn av helaavdragssystemet. De totala underskottsavdragen har stigit från några hundramiljoner pä till ca 30 miljarder . I praktiken innebärdetta avdragssystem att arbetsinkomster beskattas betydligt hårdare änkapitalinkomster. Ett nettoavdragssystem, dvs. avdrag på skatten i stället förpå inkomsten, bör också kunna utredas. Likaså bör möjligheterna att föraunderskott mellan olika förvärvskällor - räntor för eget hem undantagna -starkt begränsas. En ordentlig genomlysning av det svenska skattesystemetmed åtföljande reformer för att åstadkomma större rättvisa måste kommatill stånd om samhällssolidariteten skall kunna bevaras och onödiga spänningarundvikas - spänningar som i värsta fall skulle kunna underminera rekonstruktionenav samhällsbygget, ett uppbyggnadsarbete som den socialdemokratiska regeringenhittills bedrivit med stor framgång. 121SONJA REMBO (m): Den socialdemokratiskasysselsättningspolitiken har nått vägs ände. harobalanser successivt byggts in i arbetsmarknaden. Dessa kunde nödtorftigtlappas över under de år vi fortfarande hade en stark tillväxt. Men i denekonomiska verklighet som vi levt i har bristernablivit alltmer uppenbara. Trots att allt fler kan räknas in i arbetskraften hararbetslösheten gradvis ökat. Efter varje högkonjunktur stårfler utanför den reguljära arbetsmarknaden än vad fallet var högkonjunkturendessförinnan. Kraven på arbetsmarknadspolitiken har ökat.