prot · G9099 · 1985-12-31 00:00:00 — Vi har angripit köerna i sjukvården och påtalat detorimliga och det omänskliga i att patienter tvingas vänta på enstarroperation eller en höftledsoperation, Vi harangripit snålheten mot de utvecklingsstörda, VI har kritiserat regeringen för att den inte bygger ut stödet åt dehandikappade. Och vi förde med stort eftertryck fram kravet på ett egetrum i långvården och i den psykiatriska vården. Där bor 9 000 människor irum med fem eller flera, och över 30 000 bor i rum med tre fyra bäddar. Sådanavillkor skall vi inte acceptera i ett samhällesom respekterar den enskilda individens integritet. Det här var frågor som väckte starkt gensvar i valrörelsen- inte bara bland de närmast berörda. Inte minst hos de unga mötte vi ettengagemang för bättre förhållanden i långvården, för en humanareflyktingpolitik och för ett ökat u-landsbistånd. För dem som satsade på attgöra 1985 till ett rent plånboksval kan jag berätta att vi folkpartister möttemycket av idealitet och solidaritet under denna valrörelse - en kraftfulluppslutning kring humana och socialliberala värderingar. Om välfärdsstatens framtid bara hängde på detopinionsmässiga stödet, då tror jag inte att det skulle finnas någon störreanledning till oro. Men folkligt stöd räcker inte. Det måste också finnasresurser, en finansiell bas. Och det är här vi har de stora problemen. Runt om i och i hela den industrialiserade världenförs nu en engagerad diskussion om "välfärdsstatens kris", ochöverallt är det just finansieringen som skapar bekymmer. Under några årtiondenhar vi steg för steg byggt ut de sociala rättigheterna och gjort storaåtaganden för framtiden. Många av de här förmånerna, t, ex, pensionerna, varinte så dyra till en början men kommer efter hand att kosta mycket storapengar. Vid det här laget är vi framme vid ett läge där praktiskt taget allavästliga demokratier dras med stora budgetunderskott, med enorma och växandestatsskulder, med räntor och amorteringar som bara ökar och ökar och därigenomockså hämmar och förvrider den ekonomiska utvecklingen. Det här är också problem. Vi har nu i tio årdragits med kraftiga budgetunderskott. Bara sedan regeringen tillträddehar utgifterna för statsskulden mer än fördubblats, drarstatsskuldsräntorna , vilket är mer än alla statligalöner tillsammans. Huvuddelenav alla offentliga utgifter går inte längre till statens och kommunernas verksamhet,utan till kontanta utbetalningar av olika slag -räntor på statsskulden,subventioner till näringslivet, sociala förmåner av olika sorter. Det här ärnågonting nytt, och det är allvariigt. För växtkraften i dessa s, k,transfereringar är vid det här laget så stor att de utgör ett hot mot denoffentiiga sektorn. Dettalas mycket om skattetrötthet. Jag tror för min del att människor är bereddaatt betala rätt höga skatter, om de bara är övertygade om att ha ett utbyte avdem. Om skatterna går till pensioner, sjukvård, vägar och försvar, då är viberedda att betala. Men vad skall vi politiker säga den dag då fjärdedelen ellerkanske hälften av alla skatter går till att betala räntor på statsskulden? Dendagen är välfärdsstaten i fara- och den dagen behöver inte vara så avlägsen medden politik som den socialdemokratiska regeringen bedriver. För om man tror är på "rätt väg" när man har 60 miljarder i underskott, då måsteju någonting vara galet. Socialdemokraternas politik har gåttut på att förneka att välfärdsstaten är i kris. Detta är en direkt farlighållning, därför att den leder både till ekonomiskt lättsinne och till politiskkonservatism. Vimenar tvärtom, att välfärdsstaten är hotad och att den kan räddas endast genomresoluta och radikala åtgärder. Vi kan inte låta utgifterna fortsätta attgaloppera i väg. Vi kan inte betrakta 60-talets och 70-talets alla lösningarsom heliga och fridlysta från alla förändringar och justeringar. Vi kan intebehandla alla sociala förmåner som vi har beviljat oss själva som eviga ochoförytterliga. Nej, skall vi verkligen kunna försvara välfärdsstaten - då krävsdet djärvhet och beredskap till omprövning. Dendjärvheten, menar vi, saknas inom socialdemokratin. Ni talar då och då omomprövning. Men när det sedan kommer till kritan och intressegrupperna tryckerpå, då sviker modet. Ingenlär förneka att det finns fickor av ineffektivitet i stat och kommun. Ett antalundersökningar har visat att en hel del grenar av den offentliga servicen haren negativ produktivitetsutveckhng, dvs, att produktiviteten sjunker från detena året till det andra. Det gäller bl. a. sjukvården. Det har också klargjortsatt våra kostnader för en hel del offentliga tjänster ligger en bra bit högreän motsvarande kostnader i andra nordiska länder. Jag tror faktiskt att allamänniskor inser att det finns stora svagheter i våra väldiga offentligamonopol. Menvarför skyddar ni då monopolen? Varför bromsar ni alternativen? Länge var nisocialdemokrater kallsinniga mot frivilliga föräldrakooperativ inombarnomsorgen. är ni helt avvisande till att fristående företagengagerar sig på det området. har vi fått höra de mestbesynnerliga moraliserande föreläsningar om hur förkastiigt det är att blandain vinstmotiv i barnomsorgen. Sådanainvändningar avslöjar, menar jag, inget annat än doktrinära blockeringar inomsocialdemokratin. Större delen av löntagare arbetar faktiskt i företagsom drivs med vinstmotiv. Är det något morahskt mindervärdigt i en sådanverksamhet? Den frågan tycker jag faktiskt att ni socialdemokrater är skyldigaett svar på, kanske särskilt ni socialdemokrater inom . Förmedan industriministern älskar alla nya företag och civilministern oavbrutetåtminstone håller tal om förnyelse i den offentliga sektorn verkardet ofta vara som bygger barrikader runt det bestående. Dethar blivit något av ett konservatismens fäste inom regeringen. Vitror för vår del att socialpolitiken kräver ett långt perspektiv. Vi vill attvälfärdsstaten skall överleva inte bara och utan också mångaårtionden framöver. Och kan vi faktiskt inte stapla budgetunderskotten påvarandra och inteckna den sociala välfärden långt över skorstensstocken. Vidrev en stram politik redan i regeringsställning. Då svarade ni bara med jämmeroch överbud, I opposition har vi tagit på oss den obekväma uppgiften attföreslå en avsevärt stramare politik än regeringen. Vi har visat hur man kan fåner budgetunderskotten. Vi har också visat hur man genom omprövningar kan skapautrymme för angelägna reformer. Vi har visat hur barnfamiljernas ekonomi skullekunna förbättras avsevärt om man bara ersatte ineffektiva stödformer med effektiva.Vi har visat hur sjuka och gamla och handikappade skulle kunna få bättrevillkor om inte ni socialdemokrater vore så inriktade på att beviljaskatterabatter och skatteavdrag åt de friska och arbetsföra. Välfärdsstatenhar en fast folklig förankring. Vad den därutöver behöver är en fast ekonomiskbas. Det kommer som att vara ledstjärnan för vår politik. Låtmig säga några ord till , som tog en senkommen replikpå . Det är riktigt att uppmanade de unga ifolkpartiet att gå hem och läsa historia. Jag skulle för min del vilja säga attden uppmaningen kan gälla även medelålders personer inom moderatasamlingspartiet. Detär faktiskt inte så, , att den svenska konservatismen har gjortnågra större insatser för att driva fram den moderna socialpolitiken. Det varinte några konservativa reformkämpar som - till svar på något slags kallhamradliberalism - kom med förslag om en progressiv socialpolitik under 1800-talet.Det var ju tvärtom liberala poUtiker som kom med de stora initiativen på detsocialpolitiska området. Jag tror att det gäller över hela fältet. Tafångvårdsreformema, skolan, , förslaget om socialförsäkringarsom kom sedan- allt detta var det liberala politiker som drevfram. Den svenska konservatismens historia är inte fullt så lysande på detsociala området som här ville göra gällande. 36 (): Regeringen har inte förmått skapa en rättvisare fördelning avlevnadsstandarden som är ett av den ekonomiska politikens klart uttalade mål.Ord och handling stämmer inte överens. Den goda föresatsen står i skarp motsatstill resultatet. Den goda viljan har säkert inte saknats. Men som hur stora förmögenheter, i vissa fall genom snabba klipp, har utvecklatssom har det stora flertalet löntagare och små och medelstoraföretagare fått finna sig i att deras löner och levnadsstandard urholkats. Vadsom har gjort vårt land till ett på många sätt bra land att leva i har varitmålsättningen att skapa en grundtrygghet också för äldre människor. När dengrundtryggheten naggas i kanten, vare sig det sker genom devalveringar som inte kompenseras ellerdet sker genom besparingsförslag som okänsligt och brutalt drabbar grupper somredan har det knackigt, upplever vi det inom som oroande. Vihar inte glömt bort att många av de trygghetsreformer som vi gemensamt byggtupp från början var idéer som ensam fick driva -inte sällan i hårdmotvind. Det gäller t. ex, sänkningen av pensionsåldern från 67 till . Densänkningen gynnade LO-grupperna. Det ansåg vi av rättviseskäl vara en angelägensak. Det var också av rättviseskäl som vi länge arbetade för en förbättring avfolkpensionerna. Till slut fick vi pensionstillskotten, trots attsocialdemokraterna år gick emot dem. Därför var det oroande närsocialdemokraterna efter regeringsskiftet devalverade kronan ochpensionernas värde sänktes drastiskt, . Vii är medvetna om den bistra ekonomiska verkligheten, men vi vill trotsdetta arbeta för en större grundtrygghet för alla äldre. är grundtrygghetenfortfarande orättvist fördelad. Det finns alltjämt, som har framhållit i debatten, en grupp pensionärer, de s, k,undantagandepensionärerna, som drabbats och fortfarande drabbas av en minstsagt upprörande orättvisa. Dessa pensionärer valde en gång att stå utanförpensionssystemet, men de har ändå betalat skatter och avgifter somom de tillhört systemet. Ändå är de portförbjudna. Vad är det annat än endiskriminerande behandling? Enannan uppenbar orättvisa är att änkas rätt till pensionstillskott är beroendeav om den avlidne maken tillhört denna grupp av utestängda, I direktiven tillden tillsatta pensionsberedningen, med uppgift att göra en översyn avden allmänna pensioneringen, sägs det rent ut att någon ändring inte bör kommai fråga när det gäller pensionstillskott till den som begärt undantagande frånATP, Lägg märke till att dessa ord gäller den grupp pensionärer som har densämsta ekonomiska situationen. Man kan ju alltid hoppas att saken har kommit iett nytt läge nu när vi har fått en ny socialminister. Därför vill jag ställaen fråga till socialministern: statsrådet tänka sig att ändra idirektiven så att denna fråga tas upp, och så att man kan tvätta bort den fläckpå rättvisan som denna fråga utgör? Synenpå att bli pensionär har helt förändrats . Pensioneringeninnebär för många den stora möjligheten att förverkliga planer och drömmar somman länge har haft, I takt med att medelåldern har blivit högre och hälsanbättre har pensionsåldern blivit de många möjligheternas tid. En naturlig följdhar blivit att pensionärernas roll i olika sammanhang erkänns och uppskattas.Det pensionärerna representerar är ett exempel på att allt här i livet inte kanmätas i ekonomiska termer. Pensionärerna står för mycket av det som har medlivskvalitet att göra. Det är att samhället till fullo uppskattar detkapital av erfarenheter och minnesbilder som gör det förflutna levande ochbringar det i kontakt med nutiden och en yngre generation. Den äldre delen avvår befolkning tillför samhället som helhet något väsentiigt. Det inses av alladem som söker sina rötter. Våra pensionärer är att betrakta som närande ochproducerande. De behövs, det insåg man om inte förr så när de nyabostadsområdena på 1960- och in växte som svampar ur jorden menensidigt befolkades av unga Prot,1985/86:9 människor i studier ochkarriär. Däremot lyste de äldre med sin frånvaro. Politikeroch samhällsplanerare insåg , litet väl sent, att man berövade de unga något väsentligt. Många äldre har också upptäckt att ungdomar lyssnar på ett nytt sätt när minnesbilderna framkallas och kläs i de ord som bara det självupplevda kan frambringa. Om , världskrig och världsrevolutioner, beredskapsår, avspänning, ransonering, hårda och fattiga år kan många pensionärer säga som Fänrik en gång: "Jo, därom kan jag ge besked" "ty jag var med," Detfinns en rikedom för barn som tänker och talar om sin farmor och farfar, mormoroch morfar. De förmedlar en trygghet över generationer och överbryggar de oftamycket upptagna föräldrarna. När barnbarnen kommer på tal bland far- ochmorföräldrar tar man inte miste på omtanken, glädjen och omsorgen. Barnfamiljernaär ännu en stor grupp som har fått erfara den bistra sanningen att fördelningenav levnadsstandarden har förändrats till barnfamiljernas nackdel. Trots attdet i vårt land finns ett starkt behov av en radikalt förändrad familjepolitikmed större hänsyn tagen till försörjningsbördan har den nuvarande regeringenmed räntehöjning, fastighetsskatt, bensinskattehöjning, elskatt, osv, istället lagt sten på bördan. Det finns en egendomlig fantasilöshet i densocialdemokratiska familjepolitiken. Torftigheten resulterar i att man satsarallt på ett kort, offentlig kollektiv barnomsorg. Alla nya idéer har alltförlänge upplevts som hot mot systemet. Inställningen är egentligen djuptreaktionär och sluten, räddhågad och ofruktbar. Hur omöjlig tanken påalternativa former för barnomsorg upplevs av socialdemokraterna framgår medall önskvärd tydlighet av följande som är hämtat från en källa som måste ansesvara auktoritativ: Det är osolidariskt att inte lämna sina barn på daghem. Vivill bryta den här ensidiga satsningen på institutionell barnomsorg och lämnaplats för många alternativ; daghem, familjedaghem, Montessorisko-lor, Waldorfförskolor,förskolor med inriktning, kooperativa daghem och trefamiljssystem.Familjepolitiken har alltid varit en hjärtefråga för oss i . Barnbidrag,flérbarnsstöd, sex timmars arbetsdag för småbarnsföräldrar, ATP-poäng för vårdav egna små barn - allt detta är frågor som vi ihärdigt har drivit. Förslagenhar först motarbetats och avvisats, men efter hand har de antagits, därför attde när de väl har blivit kända också har blivit erkända. Somett exempel på hur det har gått till kan jag ta flerbarnsstödet. Med ThorbjörnFälldin som statsminister framlades förslaget om flérbarnsstöd.Socialdemokraterna röstade som vanligt mot förslaget i , men deaccepterade det när de själva kom i regeringsställning - då stoltserade de t,o, m,med dessa lånta fjädrar. Nuarbetar vi för vårdnadsersättning - något som vi har hållit på med . Viförtröttas inte, och det kommer säkerligen att gå med vårdnadsersättningen sommed raden av andra centerförslag. Arbetetmed att vårda de egna barnen i hemmet har tydligen i det socialdemokratiskasamhället inget värde. Det är grunden till att socialdemokraterna har varitmotståndare både till vårdnadsersättning och till ATP-poäng vid vård av egnasmå barn, I anser vi att omsorgen om barnen är enprimär angelägenhet för föräldrarna. Det är en rättighet och en skyldighet. Detär dessutom en samhällsnyttig insats så god som någon annan. Hem och familj, samhällskroppens minsta cell, är värd sinspeciella vård och omsorg. Därför är den bästa barnomsorgen, detta att sörjaför barnens bästa, egentligen att sörja för att barn och familj fungerar.Hittills har man inte tillräckligt insett det sambandet mellan barnomsorg ochfamiljeomsorg. Ingen har rätt att moralisera över splittrade hem ochskilsmässor, som säkert ibland är enda utvägen. Men det kan hända att de högaskilsmässotalen i , som skapar många problem inte minst för barnen,kunde bringas ner med en politik som innehöll en normbildning, mer inriktad påfamiljelivets bestånd och insikten om familjelivets värde för samhället i desshelhet. I stora sammanhang ser vi splittringen som något ont. Detgäller konfrontationer mellan samhällsklasser, polariseringen mellanytterlighetspartier, klyftorna mellan öst och väst och mellan nord och syd,järnridåer och bamburidåer som markeringar av oöverstigliga avgrunder mellanfolk. SpHttringen inom vår närliggande värld är också en olycka. De stora fredskonferenserna, som ständigt pågår, borde fåmotsvarigheter inom den lilla världen, familjens och barnets. Det är ensocialpolitisk uppgift, som om den lyckades skulle göra mycken socialvårdöverflödig. Därför är familjepolitiken en viktig fråga. Här har vi inom ett angeläget budskap: Vårdnadsersättningenär själva kärnan. Det är en fråga med både ekonomiska och ideologiska aspekter.Vi ställer helt enkelt det grundläggande kravet på samhälle, näringsliv ocharbetsliv att någon av föräldrarna, man eller kvinna, skallkunna välja att ta hand om sina barn och sedan kunna återgå till sitt arbeteutanför hemmet. Samhället skall helt enkelt vara så beskaffat att vård av barnskall kunna förenas med yrkesliv. Man talar ibland om att mannens attityd skalländras för att kvinnan skall slippa sitt dubbelarbete som yrkeskvinna ochhemarbetande, och det behövs. Men vi kräver en attitydförändring inte enbarthos enskilda individer utan också hos hela samhället. Jag vill sluta med att ställa enmycket angelägen frågatill . Först vill jag passa på att lyckönska till de nya rollerna i regeringen. Jag uppfattar det så attBengt blir en ny och frisk fläkt i regeringen. Många små barn, särskilt i storstäderna, är på daghemunder mycket långa dagar. Sex timmars arbetsdag i kombination med långaresvägar för föräldrarna innebär en vistelsetid i alltför många fall . Detta drabbar i särskilt hög grad barn till ensamstående föräldrar,mest kvinnor. Politiker borde ta dessa förhållanden under allvarligtövervägande. Den alltför långa tiden på daghem för små barn förvandlar lätt detpositiva som vistelsen på daghem kan innebära i lagom portioner till dessmotsats, nämligen något negativt, både för barn och för föräldrar. Det är olyckligtatt föräldrar på detta vis skall uppleva att tiden räcker så dåligt till förbarnen. Man möts då både föräldrarna och barnen är trötta. Det ärinte alls underligt att många känner sig otillfredsställda över den tillvarosom fördelar tiden mellan arbetet och samvaron med barnen så illa. vårdnadsersättningskulle kunna råda bot på detta och skapa ett rimligare förhållande mellanfritid och arbete. Vårt förslag till vårdnadsersättning skulle kompenserainkomstbortfallet vid en sänkning av arbetstiden viden inkomst på upp till ca . Det skulle också ge en viss kompensationom man väljer att vara hemma på heltid medan barnen är små. Varför inte, nu när vi har nya ministrar påsocialdepartementet, göra en radikal omprövning av det förlegade motståndetgentemot vårt förslag om vårdnadsersättning. Det skulle vara ett politisktColumbi ägg som skulle hälsas med glädje och tillfredsställelse av många. Mendet kanske är en alltför djärv tilltro till socialdemokraternas förmåga tillomprövning. Men koperni-kanska omvälvningar har faktiskt funnits tidigare,vilket ändå inger en strimma hopp om det socialdemokratiska partiet och för dengoda saken. Jag vill än en gång hänvisa till den socialdemokratiskaomsvängningen när det gällde flerbarnsstödet. 37 INGA (vpk); hörde jag på radio hurnågon direktör för sade: Vi är beredda att satsa några miljoner på attändra namnet Tempo till Åhléns. Människor skulle bli medvetna om att nu fannsinte Tempo längre, utan nu var det ett bättre och ett finare Åhléns som gällde.Ett namnbyte helt enkelt - men ett namnbyte som av kommersiella skäl var värtmiljoner kronor. På "gamla" Åhléns här i city har man byggt om - förhur många miljoner vet jag inte - för att locka ytterligare kunder, kunder somskall kunna välja mellan 20 sorters tandkräm, kosmetika och parfymer ihundratals varianter. Hyllorna är fyllda av olika slags hund- och kattmat.Kunderna, dvs. vi, skall vandra runt mellan montrar av glas, bland speglar ochpastellfärger och ledsagas av psykologiskt utvald musik. Det här är en lyx ochnågon måste betala - och någon måste tjäna på detta. Det måste finnas ettunderlag, ett köpunderlag för allt detta. Säkert har Åhlénskoncernen godagrunder för att satsa miljoner i ombyggnad och namnbyte. Åhléns är givetvisbara ett exempel. Vad man borde undra när man går där med sin vagn ochplockar är; Vart är vi på väg? När slutar resurserna? För det här kännsfaktiskt fel. dör 70 000 barn av svält i en annan del av vårvärld, en värld som är långt borta från överflödet i våra varuhus men som viändå känner till från radio, press och TV. 600 miljoner människor lever i vadFN kallar kritisk fattigdom. Om beräknar man att den siffran har ökattill 800 miljoner. Det är inte bara i som folk dör av hunger. Dessasiffror visar på den ökande klyftan mellan i-länder och . Medan viändrar våra varuhus, producerar och köper nya kläder, bilar, video och alltannat, blir jordens fattiga befolkning allt fattigare. Det behöver inte vara så här. Det går att ändra på.Jordens resurser - ur alla aspekter - skulle räcka till för alla om defördelades rättvist. Den samlade livsmedelsproduktionen skulle gott och välräcka till alla människor. som u-världens befolkning svälter äteri-världens befolkning för mycket. Litet tillspetsat kan man t. o. m. påstå attvi håller på att äta ihjäl oss på för mycket mat och fel mat. är,också ett absurtexempel på detta. Den rika världen tvingar den fattiga att i stället för attodla mat till sig själva och sina barn odla mat åt våra djur och använda sinjord för vår lyxproduktion. I stället för att odla majs, hirs och vete tillsina barn odlar man tobak, kakao, socker och bomull till våra cigaretter, vårtgodis, vår läsk och våra modejeans. Och biffar till våra hjärtinfarkter. Det ärett handelssystem som har sina rötter i det koloniala arvet. Storabolag köper upp den bästa jorden, odlar biffboskap, t. ex. i , slaktaroch förpackar direkt på platsen, kyler ner under transporten, och köttet kanredan samma dag säljas i frysdiskarna i . I - detta fattiga bergland -odlar man tagetes i stora fält. Det gör man för att exportera dessa blommortill . I uppföds nämligen hönsen på för mycket fiskmjöl, vilket gör attäggulan inte blir gul utan vit. Den måste i stället färgas gul med hjälp avPerus tagetesblommor. I dör av barnen innan de är . Och på deynka få odlingsbara slätter som finns, där odlar man tagetes för den rikavärldens äggulor. 70000 barn dör av svält . Ändå anser sig världen ha råd att satsa påvapen för miljarder kronor. köper världen vapen för nästan . Om man tog undan vad 14 dagars vapentillverkning kostar och istället fördelade dessa pengar på den fattiga delen av världen, skulle deträcka till att utplåna all svält bland jordens befolkning. Alla skulle fåutbildning, alla skulle få hälsa, alla skulle få bostad - och alla skulle fåtillgång till vatten. För 14 dagars vapenkostnad! Förett Viggenplan kan man få 20 000 lärare eller 25 000 brunnar. För ett jetplankan man få'40 000 apotek. För en jagare kan man förse 13 städer och 20landsbygdsdistrikt med elektriskt ljus. För kostnaden för en tredjedelsatomubåt skulle man kunna utrota all malaria. Kostnaden för ett endakärnvapenbärande plan skulle kunna rädda alla svältande i , Detta ärbara några exempel på det mest absurda i vår tillvaro. Det finns vapen så attvärlden kan utplånas 40 gånger om - det är ett annat, men i och för sig likaabsurt exempel. ekonomisk världsordning är en första förutsättning för att barnen i världenskall få mat. Den militära och den ekonomiska makten hänger ihop. Vapnen ivärlden garanterar också ett handelssystem som svälter ut den fattiga världenoch förgiftar och dödar oss allihop. Detfinns stor anledning att fråga sig vart vi är på väg. Den frågan måste vi sebåde i ett globalt perspektiv och i ett inhemskt. Alla s. k. krisdrabbadevästländer har tydligen för avsikt att exportera, att investera och attkonsumera sig ut ur krisen. Hjulen tycks rulla allt snabbare, och det verkarsom om så många människor som möjligt på kortaste möjligaste tid skall hinnaproducera och förbruka alltmer. Det må gälla restaurangbesök, bilar, kläder,TV, video och allt möjligt annat.