prot · G90970 · 1985-12-31 00:00:00 — Arbetstagarnas dåliga reallöneutvecklingberor inte på kapitalisterna utan på de offentliga utgifternas och skatternassnabba ökning. Det verkar dra ihop sig till en ny holmgång i . Men frontlinjen har förskjutits, och regeringen verkar tämligen ensam påsin sida. Finansministern skall veta att om han fortsätter att tala för - ochännu bättre börjar genomföra - utgiftsminskningar i stället för skattehöjningaroch avregleringar i stället för föreskrifter och förbud, då kan han räkna medgott eldunderstöd från moderat håll. 17INGEMAR (): Det pyr av missnöje och morras av ilska inomden socialdemokrafiska rörelsen, om man får tro massmedias rapportering. Viläser och hör om dalauppror och raseri i bygder och senast ommassutfräde ur det socialdemokrafiska partiet i . Det är svårt för enutomstående att veta hur allvarligt detta är för det socialdemokratiskapartiet. Sant är att det finns skäl för missnöjet. Det finnsanledning för dem som har röstat kvar den socialdemokratiska regeringen attkänna sig både vilsna och upprörda. Det hela går fillbaka till valrörelsen , I sin iveratt komma över regeringsmakfen frestades socialdemokraterna då att lova guldoch gröna skogar. Arbetslösheten skulle försvinna. Den var en följd av ondvilja. Pensionärerna lovades värdesäkra pensioner. Barnfamiljerna kunde räknamed att få sina problem lösta. Så lät det före valet. Efter valet lät detannorlunda. Arbetslösheten har aldrig varit så hög som under dennuvarande socialdemokrafiska regeringens ämbefsperiod. Pensionärerna snuvadespå av sina pensioner och har ännu inte sett röken av de pengarna.Barnfamiljerna brottas fortfarande med samma bekymmer för ekonomi ochbarntillsyn. Ändå gjorde socialdemokraterna om konststycket också iförra årets valrörelse. Före valet talades det lent och milt omreallöneökningar och förbättrade delpensioner, Alla förslag om besparingar istatens budget viftades undan som onödiga. Efter valet har man återigen vänt på bladet. talar manklarspråk om återhållsamhet med lönepåslag. Förbättrade delpensioner skjuts påframtiden. Regeringspartiet är det enda parti i som inte har någotförslag fill hur barnfamiljernas problem skall lösas. Och i budgetpropositionenpresenteras rader av besparingar som man infe andades om i valrörelsen. Undrapå att människor blir milt sagt besvikna, att också trogna medlemmar kännerolust och har svårt att förklara vad det egna partiet sysslar med. I både 1982 och valrörelser ägnade sigsocialdemokraterna åt att skapa förväntningar, förväntningar som man sedan haftsvårt att infria. Efter valen har man sett sig föranlåten att tillämpa en annanpolitik än den man Vad vi bevittnar i är faktiskt en parallell till vad vikunnat bevittna i , Den polifik med vilken man ryckte fillsig regeringsmakten visar sig inte hålla. En skarp kursändring blir nödvändig.Trovärdigheten hos de egna sätts på prov, och förtroendet hos en bred allmänhetvittrar sönder. En konkret effekt är att vi delar jumboplatsen med ifråga om ekonomisk tillväxt. Jag tror att denna trovärdighetskris inte bara handlar ommateriella ting, även om det är viktigt nog. Det handlar också om någotdjupare, nämligen om man kan lita på vad polifiker säger. Låt mig fafyra exempel för att illustrera vad jag menar. Den socialdemokratiska regeringen bröt redan på sin förstaregeringsdag löftet om värdesäkrade pensioner, I valrörelsen förra åretgavs löften om kompensation för dessa förlorade pensionspengar i ordalag somgav intrycket att utbetalningen var nära förestående. Man lär få vänta på denutbetalningen. Det finns inte utrymme för den kostnaden . Det andra exemplet rör också pensionerna, I förra åretsvalrörelse lovades att delpensionerna skulle förbättras. Det var det endalöftet, hette det, och därför var det skäl att ta det på särskilt allvar. Heligare var infe det löftet! Det tredje exemplet gäller behandlingen av bönderna, Ivåras beslutade att av de förluster bönderna gör vid export avspannmål skulle ersättas med skattemedel. Resten får bönderna bära själva, I åretsbudgetproposition försöker regeringen krypa ur det löftet. Mitt fjärde exempel gäller biståndet. Efter många årsdebatt blev vi överens om att lova de fattiga människorna i avvåra samlade inkomster, bryter regeringen det löftet. Man påstårvisserligen att löftet står fast, men i själva verket dubbelräknar man nästan300 milj, kr, och låtsas som om löftet har infriats. Det är inget att skämmas för att regeringenmåste låta rödpennan gå över anslagen. Det är tvärtom hedervärt attfinansministern skär hårt i budgetens utgiftssida. Men det är inte hedervärtatt först ställa ut löften och sedan springa ifrån dem. Och det är svagt attinfe våga visa besparingar öppet utan försöka dölja dem bakom bokföringsknep. Det här sättet att bedriva polifik tror jag påverkarmänniskors förtroende mer djupgående än andra tillkortakommanden som vi måsteredovisa och stå för inför våra väljare. Med rätta skj uter kritiken mot regeringenspolitik främst in sig på fördelningssidan, dvs, hur väl eller illa regeringenlyckats fördela åtstramningens bördor och välståndefs frukter blandbefolkningen. Jag skall här ta upp några inslag i regeringens politik, somsamtliga visar brister i detta avseende. I samthga fall blir effekten att desämst ställda, människor med små ekonomiska marginaler, råkar värst illa ut. har en heltidsarbetande i vanligt inkomstlägefått sin skatt höjd med , realt. Nästan hela denproduktionsökning som inträffat under denna fid har gått bort i skatter. Det ären vikfig förklaring fill varför så många barnfamiljer har det , trotsatt båda föräldrarna jobbar. Och det är en viktig förklaring till varförsocialhjälpskostnaderna ökat starkt. Under denhär perioden har socialdemokraterna sagt nej till i stort sett alla Man har hävdat att de skulle slå för hårt mot vanligalöntagare. Sanningen är att besparingar kan läggas ut så att man skyddar densom har det sämst ställt. Men t, ex. en momshöjning som regeringen har drivitigenom kommer ingen undan. Den måste sjukpensionären betala så som alla andra.Tyngst slår denna uppskruvning av skattetrycket mot dem som saknar besparingaroch mot dem med små marginaler i sin hushållsbudget. Också när regeringen ger sig på att spara och skära ibudgeten på utgiftssidan blir det fel från fördelningspolitiska synpunkter. Iårets budget föreslår man att statsbidragen till lärariöner skall skäras ner.Det skulle slå hårdast mot barnrika kommuner som behöver många lärare. Det ärofta kommuner med svag skattekraft. De kommuner som har det svårast att ge sinamedborgare en hygglig service, och där kommunalskatten redan ligger på en högnivå, skulle drabbas värst. Nedskärningar i statens budget måste ske medurskillning. Här har regeringen valt ett sätt att spara som riskerar att slåhårdast mot människor i små omständigheter. Ett annat exempel på misslyckad fördelningspolitik är detfaktum att socialbidragen skjuter . Allt fler människormåste söka sig till socialkontoren för att få hjälp också med dagliga utgifter.Om alla kommuner i landet tillämpade rekommendation som normför skälig levnadsstandard skulle var fjärde heltidsarbetande med barn vara.berättigad till socialhjälp. Var och en måste förstå att något då har gåttsnett. En förklaring är att barnfamiljerna är överbeskattade. Desom har försörjningsansvaret för barn måste få behålla mer av sina inkomster. En annan förklaring är den höga arbetslösheten. Att varaarbetslös klarar åtminstone de försäkrade hyggligt rentekonomiskt. Men går människor arbetslösa än för bara någraår sedan. Då urholkas hushållsbudgeten i rask takt. Många människor blirutförsäkrade, dvs, de får inte mer ersättning från arbetslöshetskassan. Dåmåste de be om socialhjälp. Det är mot denna bakgrund svårt att förstå att regeringenvarit så senfärdig med en familjepolitisk reform och så ovillig att höjaarbetslöshetsersättningen. Kostnaderna åvilar ju redan i hög grad detallmänna. Men det är inte via socialbidrag vi skall ge dessa människor generellhjälp. Mitt sista exempel på försummelser i regeringens politiksom snedfördelar åtstramningens bördor och välståndets välsignelser får blisysselsättnings-och regionalpolitiken. Vi har här i berömt oss av attbedriva en progressiv arbetsmarknadspolitik. Den har tagit sikte på att gemänniskor utan arbete möjlighet att lära sig ett nytt jobb eller få etttemporärt jobb i avvaktan på ett varaktigt. Den idén, som brukar kallasarbetslinjen, ser regeringen ut att nu överge. Alltmer av anslagen går åt tillpassivt understöd. Effekten blir att de arbetslösa får gå arbetslösa längretid, och arbetsgivarna får vänta på den arbetskraft de behöver. Det är dålighushållning med resurser, och de som far mest illa är de arbetslösa, Samma passivitet kan man urskilja när det gällerregionalpolitiken. Det kan väl sägas vara regeringens bortglömda fråga. Detverkar som om regeringen tagits på sängen av den oro i stora delar av landetsom beror på att flyttningsströmmarna nu ensidigt rör sig mot Stockholmsområdetigen. får sökamed ljus och lykta efter de nya grepp i regionalpolitiken som skulle kunnavända denna utveckling. De som får bära bördan av detta är människor i områdendär bristen på arbete redan är stor. De som har det svårt får det värre. Så ser regeringens politik ut. Kritiken mot enorättfärdig fördelning är alltså befogad. De med små marginaler får sittaemellan - inte med avsikt, det vill jag inte tro, men till följd av en illa genomtänktpolitik och underlåtenhetssynder. Det går att fördela bördor och välstånd mer rättvist änvad regeringen lyckats med. Men det är svårt i en stagnerande ekonomi. SomBengt utvecklat är tillväxt i ekonomin enförutsättning för att avhjälpa de brister som jag här har nämnt. En erfarenhet som vi kunnat dra av de senasteårtiondenas ekonomiska utveckling är att beslutsfattare som har att agera i enmarknadsekonomi måste kunna hålla sig till någorlunda beständiga villkor föratt våga fatta långsiktiga beslut. Det krävs fastare normer. Detta är inte ininst viktigt för dem som skall.förhandlafram nya löneavtal. Regeringen har med betydande pedagogisk talang utvecklatskälen för låga lönelyft. Man har önskat treåriga avtal för att få håll påinflationsdrivande lönekrav. Men inte på någon punkt ser regeringen ut att blihörsammad. Det har säkert att göra med att regeringen inte ger debesked som beslutsfattarna skulle behöva. Låt mig peka på några frågetecken somär försvårande omständigheter för dem som regeringen önskar skall träffafleråriga löneavtal. Skatterna först: Ännu vet vi inte - och inte hellerförhandlarna - vilka inkomstskatter som skall gälla . Hur kanregeringen begära att parterna skall komma överens om lönerna utan att kännatill en så grundläggande förutsättning som skatteuttaget? I stället för att skapa klarhet har finansministernytterligare skapat förvirring. kunde vi läsa i tidningen attfinansministern tänker föreslå högre skatteuttag om beslutar attförbättra stödet fill barnfamiljerna. Om vi här i skulle bli överensom sådana förbättringar ligger finansministern i bakhåll och plockar avbarnfamiljerna dem med omedelbar verkan. Det vore bra om finansministern villeförklara vad han menar. Om regeringen vill ge förutsättningar för avtal på en nivåsom inte försämrar svensk ekonomis konkurrenskraft och som inte spär påinflationen ytterligare, måste man också lägga fram förslag om nyamarginalskattesänkningar. Det är vad många löntagarorganisationer ber om merän något annat, för att klara av uppgiften att både ta samhällsekonomisktansvar och kunna visa upp åtminstone något litet reallönelyft för sinamedlemmar. Jag måste fråga finansministern om regeringen alldeles har övergivittanken på nya marginalskattesänkningar. Sedan regeringen har gett åtminstone de här beskeden,borde den sitta still i båten under avtalsrörelsens förlopp, inte gå in med nyabesked, inte sjunga några halvkvädna visor eller göra några inhopp iavtalsrörelsen. Man hade hoppats att de många sorglustiga turerna i förra åretsavtalsrörelse hade lett regeringen till den slutsatsen. Men i stället övervägertydligen att slå sig ner vidparternas förhandlingsbord och bjuda och förhandla som en tredje part. Det äråtminstone vad man kan läsa ut av den s. k. som har sattsitt namn under. Inom tjänstemannarörelsen betackar man sig för en sådaninblandning, och det borde var och en göra som vårdar sig om den representativademokrafins överhöghet över partsintressen. Jag vill därför fråga finansministernom parterna i den här avtalsrörelsen kan räkna med att själva ha sin frihet ochsvettas med sitt ansvar, dvs. att regeringen håller sig borta från självaförhandlingsspelet. 18OLOF (): Utan ett väl utvecklat medvetande hos denstora allmänheten om obalanserna i den svenska ekonomin är det självfalletmycket svårt att få gehör för nödvändiga åtgärder när de upplevs som negafiva.Denna grundläggande förutsättning för en långsiktig och konsekventbudgetpolitik har socialdemokraterna framgångsrikt raserat i valrörelsen 1985.Efter valet presenterades en budget somJägger den huvudsakliga bördan förekonomins anpassning på avtalsmarknadens parter- de många löntagarna, heltenkelt. I förmanande ordalag får de veta - efter valet - vilka de grundläggandesamhällsekonomiska förutsättningarna är för kommande avtal. Det är naturligtvislätt att instämma i den fråga som här riktade till finansministern,inte minst efter den debatt som vi hade just om för inte sålänge sedan. Är det så underligt om fackets medlemmar protesterar, attStig plötsligt vill ta huvudansvaret för inflafionsbekämpningen här ilandet eller att socialdemokrater ute på fältet inte känner igen vare sig sittparti eller valrörelsens "på rätt väg"? Denna bild för denenskilde löntagaren ackompanjeras sedan med positiva och optimistiska tongångarfrån Stockholmsbörsen. Där har det som bekant varit betydligtmer av säljarens marknad än på arbetsmarknaden. I denna situation förväntas behandla enbudgetproposition som' vilar på den avgörande kalkylförutsättningen att det -utöver de avtal som redan träffats med verkan , det s. k. överhänget -blir nollavtal. Det är litet magstarkt när ett budgetdepartement som tillämparsådana kalkylmetoder dessutom tar sig för att ange förutsättningarna för deberäkningar som övriga politiska partier använder i sina förslag till budgeten.Låt mig bara konstatera följande: Budgetdepartementet har ingettolkningsföreträde när det gäller förutsättningarna för våra förslag, men detär bra om departementet läser dem i förväg. I övrigt känner jag igen budgetdepartementets metodersedan tiden i kanslihuset. I det här avseendet är tydligen oppositionspartiernaatt likställa med fackdepartement. Det finns naturligtvis ytterligare ett skältill de provocerande beräkningsmetoderna. har en regering varit i störrebehov av att diskutera någonting annat än sin egen situation och sina egnaförslag. Jag utgår från att inte ställer sig bakomfinansdepartementets billiga trick att inte noga läsa förslagen, se efter omdet är engångsför-stärkningar eller ordentligt studera tidpunkter. lyckatslura statsministern, som naturligtvis inte har läst vår ekonomiskpolitiskamotion, än mindre s. 47 i bil. 1.2 till finansplanen. Inkomstberäkningen förfastighetsskatten redovisas där i klartext. Det är denna som vi har följt. Detfinns mer sådant material som jag skulle kunna hänvisa fill. När vi har använtoss av det har vi naturligtvis utgått från att det är korrekt. Trovärdigheten i regeringens ekonomiska politik harundergrävts på grund av utlovade men icke infriadeinflationsmål. Återigen är den fackliga reaktionen begriplig, när maneftersträvar realinkomstökningar men helt saknar den grund som en trovärdig ochframgångsrik antiinflationspoli-tik från regeringens sida skulle innebära. Detsom möjligen delvis kan rädda situationen är den klart vikande dollarkursen,det snabbt sjunkande oljepriset och att konjunkturavmattningen inte kommeromedelbart. Men det är ju ingenting som den socialdemokratiska regeringen kanta åt sig äran av. Det intressanta i detta fall är de helt andraförutsättningar som gäller för den svenska ekonomin i det internationellasammanhanget jämfört med den situation som vi hade under t. ex. valperioden1979-1982. Det finns anledning att här hänvisa till s. 16-17 ifinansplanen, där regeringen själv anger förutsättningarna förbudgetpropositionen när det gäller dollarkursen och råoljepriset . Ibåda fallen har, så här långt, de antagna medelvärdena underträffats. Ensänkning av oljepriset med per fat skulle således förbättrabytesbalansen med ca och minska konsumentprisökningarna med0,. är det naturligtvis omöjligt att överblicka hur denturbulenta utvecklingen på råoljemarknaden kommer att se ut . Menatt prisutvecklingen har stor betydelse för både den svenska bytesbalansen ochkonsumentpriserna är helt klart. Det är då viktigt att har en bättreberedskap än vi hade 1973, vid den första oljeprischocken, och att vi inte görom misstagen från det ohämmade oljeflödet över gränserna under efterkrigstidenoch . Räkningen kan nämligen komma . ochden kan då komma ganska oväntat. får vi inte vidta sådana åtgärder här hemma attvi försämrar vår konkurrenskraft i förhållande till omvärlden. Enligtcenterpartiets uppfattning måste arbetskraftskostnaderna långsiktigt sänkas ivårt land. De sjunkande priserna på importerad energi kan ge enomfördelningsmöjlighet och förutsättningar för att fullfölja en sådan linje.Det har vi också nämnt i vår ekonomisk-politiska motion. håller fast vid den linje som vi tidigarehar anslutit oss till, bl. a. när vi behandlade långtidsutredningen. Vi menaratt budgeten måste bantas med för att svenskekonomi skall komma i balans inom rimlig tid. Regeringen har för sin del klaratav att spara ca . Till skillnad från hur det går till vidregeringens eget räknande godtar jag, i brist på annat material, denna siffra.Centerpartiet redovisar nu ytterligare besparingar på drygt 2 miljarder kronori det långa perspektivet. Det betyder alltså besparingar som ligger kvar ocksåframöver. Det budgetår som budgeten gäller, 1986/87, blir besparingen ca 5miljarder. Till detta kommer bl, a, försäljningar av vissa statliga företag,skog och vattenkraft samt utflyttning av bostadslån, vilket ytterligare minskarstatens lånebehov och därmed ocksåräntebelastningen på budgeten. nettobesparingarligger betydande omfördelningar på både inkomst- och utgiftssidan i centernsalternativ, har här tidigare berört flera. Förbarnfamiljerna räknar med både höjda barnbidrag och stegvis utbyggdvårdnadsersättning. Beträffande pensionärerna är det särskilt viktigt att nämnade s, k, undantagandepensionärerna - även om det tydligen retar en del - somföreslås få fullt pensionstillskott, precis som vi utlovade i valrörelsen. Vihoppas givetvis att en riksdagsmajoritet skall inse att detta ären viktig rättvisereform. Det är vårt hopp nu liksom tidigare underregeringstiden. När det gäller sysselsättningen lägger vi tyngdpunkten påregionalpolitiken och stimulanser till de många mindre och medelstoraföretagen. Vi vill helt enkelt försöka skapa varaktiga arbeten. Naturligtvis ärekonomisk balans och konkurrens och kraft mot omvärlden en viktig förutsättningför ett land som , som är så exportberoende. Några av de åtgärder som viföreslår är kända : sänkt arbetsgivaravgift med 5 procentenheterför egenföretagare och de 15 först anställda i varje företag, vilket betyderatt de mindre och medelstora företagen gynnas mest. Vidare gäller det slopadbeskattning av i företagen arbetande kapital och fribelopp för egenavgifter. Viföreslår enklare administrativa regler vid nyföretagande. Också beträffande jord- och skogsbruk har vi lagt framsärskilda förslag. Vi föreslår att näringen skall bevaras och utvecklas som ennationell resurs för en tryggad försörjning och en förbättring av miljön, ochinte avvecklas. De inhemska produktionsresurserna bör utnyttjas bättre, bl. a.i vad gäller bränsle och drivmedel, och resurserna för bevarande av regionalbalans bör förstärkas. Regionalpolitiken, som då är ett av medlen i dennasträvan, bör därvid inriktas på särskilt skoglänen. Bergslagen och sydöstraSverige. Vi föreslår att stödet till glesbygden förstärks i alla delar avlandet och att ungdomens introduktion på hela den ordinarie arbetsmarknadenunderlättas genom en bättre anpassad gymnasieskola, lärlingsutbildning, ändringav inriktningen av ungdomslagsarbetena genom ett samlat grepp för alla ungdomari åldern , vidare naturligtvis heldagsarbete på hela arbetsmarknaden. Vidare föreslår vi att de regionala utvecklingsfondernaoch styrelsen för teknisk utveckling skall prioritera småföretagen. Vi föreslåratt rekryteringsstödet skall kunna användas när man anställerlångtidsarbetslösa. Dessutom föreslår vi utökade möjligheter att anställahandikappade inom det privata näringslivet. Vi sticker inte det minsta understol med att detta kräver pengar, till en del omfördelningspengar. Vi föreslårt, ex. att de mera kortsiktiga åtgärderna inom AMS ram minskas för finansieringav den här sortens mera varaktiga insatser. Vi menar att det naturligtvis är enförutsättning för att det skapas nya arbeten, vilket skulle minska behovet avAMS-åtgärder. Vi tror, som sagt, inte på den kombination av kvävning ochytterligare rationaliseringspress som regeringen förordar för det svenskajordbruket. Vi föreslår ökat stöd till jordbruket i . Att dessaåtgärder är viktiga kan vi se av den nystartade flyttlasspolitiken sominneburit - som nämnde tidigare men som förtjänar att upprepas -att befolkningen i skogslänen minskade med nära 16 000samtidigt som befolkningen i ökade med ca 34 000. ärmed andra ord tillbaka snabba folkomflyttningar med de problemsom detta innebär i såväl koncentrafionsområden som avfolkningsregioner. Dessafrågor har vi utförligt behandlat i vår regionalpolitiska motion. Det kräver enaktiv regionalpolifik, något som vi inte har sett mycket av undersocialdemokraternas regeringstid. Regional balans finns inte ens med som målför den ekonomiska politiken. När den försvann trodde mankanske att det var en lapsus, beroende på begränsat intresse, I åretsfinansplan har vi fått bekräftat att så inte var fallet, Flyttlasspolitiken äravsiktlig, och då kan man ju inte tala om regional balans som mål för denekonomiska politiken. För är målsättningen regional balans en heltavgörande förutsättning för att skapa ett decentraliserat samhälle, att skapaett samhälle med god miljö, att skapa ett samhälle med någorlunda likvärdigalevnadsförhållanden i olika delar av landet. Det handlar dessutom om attundvika de stora och svårlösta problem som alltid följer med koncentration,köer och trängsel, där de svagaste slås ut, där miljön försämras, där samhälletinte hinner med i planeringen och därför stannar för dåliga lösningar. Tillsist finns inga bra lösningar. Då tar man till storutbyggnader, bygger igengrönområden, förtätar bebyggelse i miljöer som människor vill bevara. En sådanpolitik kommer vi aldrig att acceptera, I glesbygden kämpar människor för sin existens och motundersysselsättning. Om vi inte ger dem framtidstro, möjlighet att leva vidarei sin hembygd, så avfolkas bygden, servicen tunnas ut, åldersfördelningen blirskevare och skevare och dör bygden. Människorna flyttar därifrån, ochvi får en stor kapitalförstöring i släptåg. Dessutom innebär det att vi fårmindre möjligheter att ta till vara de decentraliserade naturresurser som vivill använda i vårt land och använda uthålligt. Det gäller att skötajordbruksmarken. Det gäller att vårda skogen, det gäller att bygga ettenergisystem som är mindre sårbart än dagens och som använder våra förnybara,miljövänliga och inhemska resurser - alltsammans sådant som stärkersysselsättningen. Vår syn på fördelningspolitiken - en rättvisare fördelningav knappa resurser - präglar också vårt förslag när det gällerinkomstskatterna: Grundavdraget för kommunalskatten föreslås höjt från 7 500kr, till . Det slår rättvisare än höjningen till , av det s, k,schablonavdraget, som vi i stället föreslår sänkt.