prot · G90973 · 1985-12-31 00:00:00 — I ställetpåstods "vara pä rätt väg". Först , sedan det börjat mullrai de egna leden, har vissa socialdemokratiska företrädare börjat reagera.T.o.m. industriministern har talat om det att behövs utflyttning av statligadministration från . Min fråga till industriministern blir därför:Varför har inte socialdemokraterna medverkat till en utlokalisering utankonsekvent sett till att allanytillkommande statliga verk hamnat i ? Sammantaget innebär de förslag lämnatunder den allmänna motionstiden en förändrad, kraftfull och decentralistiskregionalpolitik. Reella möjligheter kan skapas för att hejda den pågåendeflyttningsvågen. Vi hälsar socialdemokraterna välkomna att sluta upp bakomvåra förslag. Av debatten ute i landet har jag förstått att ävensocialdemokratiska väljare vill ha en sådan regionalpolitik som centernförordar. Centernsförslag till ny regionalpolitik kan sammanfattas på följande sätt: Regionalpolitikenmåste inriktas så att den långsiktigt bidrar till att skapa en decentraliseradsamhällsstruktur med balans såväl inom som mellan regioner. Kraftiguppräkning av det s. k. länsanslaget med 262 milj. kr. till totalt 750 milj.kr. och med en inriktning vid fördelningen mellan länen som prioriterarsatsningar i skogslänen. Bergslagen och sydöstra . Befolkningsmålsättningarmåste läggas fast för länen med bl. a. innebörden att storstädernas andel avbefolkningen långsiktigt skall vara oförändrad. Satsning påspridning av ny teknik, teknisk utbildning och branschfrämjande åtgärder meden inriktning som tar hänsyn till utsatta regioners behov. Ökat stöd tillde regionala utvecklingsfonderna, hemslöjden och hantverket. Det ärbetydelsefulla inslag i en aktiv regionalpolitik. Nedsättning avsocialförsäkringsavgifterna, som ger kommunerna i inland ett bättrekonkurrensläge gentemot kustkommunerna. Enjordbrukspolitik som bevarar och utvecklar jord- och skogsbruket i alla delarav landet. Det behövs också ett utvecklingsprogram för landsbygden. Trafikpolitiskasatsningar som ger glesbygdsregionerna en större andel av statens insatser påkommunikationsområdet. De dränerar småföretag och glesbygdsområden på kapitaloch förstärker "klippekonomin". En ny regionalpolitiskutredning med krav på bl. a, att utveckling av företag, tekniskt kunnande ochteknik i framtidsinriktade branscher skall främjas i hela landet och nuvarandekoncentrationsinriktning brytas; ett mer differentierat och flexibeltregionalpolitiskt stödsystem med såväl individ- som företagsinriktade ätgärder;förändrade regler för flyttnings-bidragen i syfte att ge dem en inriktning somstimulerar regional balans. Regionalpolitikenmåste förstärkas med åtgärder som är direkt riktade till enskilda människor.Skatteutjämningen till kommunerna har ett regionalpolitiskt syfte, och centernsåg under sin regeringstid till att öka just skatteutjämningsbidragen. Men detmåste prövas nya inslag. Utflyttningen från glesbygden leder till allt sämreåldersstruktur. Ungdomar och medelålders personer flyttar. Kvar blir en alltäldre befolkning. I vissa bygder har denna utveckling redan gått så långt attdet inte finns tillräckligt många ungdomar och friska som kan vårda desjuka inom t. ex. hemsjukvården. Följden blir ökad institutionsvård, i stridmed de sjukvårds- Prot, 1985/86:73 Prot,1985/86:73 politiskaambitionerna om satsning på en decentraliserad vård. Alltmer talar för att det behövs någon form av"inflyttningsstimulans" för att kunna rädda de mest utsattaregionerna. Annars får vi snart uppleva en situation där siste man som lämnarbygden uppmanas släcka lyset. Jag vill därför fråga industriministern: regeringenberedd att pröva individinriktade stimulansåtgärder för att få ny bosättning ivåra glesbygder, eller är det regeringens mening att vissa orter i vårt landskall utplånas? Situationen är allvarlig i många av landetsglesbygder och den nuvarande flyttlasspolitiken är även till nackdel för vårastorstäder. Det är mot den bakgrunden det behövs snabba, nya och kraftfullaåtgärder. måste regeringen ta sitt ansvar. Och jag kan till fullo instämma ivad Norrländska Socialdemokratens ledarskribent skrev för sedan då hanutropade: "Ta i mera, !" Det är nu nödvändigt att fler äncenterpartiet inser att en snabb och ensidig folkförflyttning till några fåkoncentrationsorter inte korar några segrare. Den föder bara förlorare. 124JÖRN (vpk): Det är något av en ironi att detta avsnitt,som skall handla om människors arbete och arbetslöshet och regionernas problem,kommer sist i den allmänpolitiska debatten. Jag inser naturligtvis attnågonting alltid måste komma sist i en läng debatt som denna. Men vid någotframtida tillfälle kunde man kanske göra ett undantag och vända pådebattordningen. Alla de ledamöter som kämpar med sina regioners problem, somförbereder svåra och avgörande beslut - kort sagt de som gör det egentligariksdagsarbetet - de skulle då bli mer åskådliga för en större allmänhet.Partiledarna kunde för en gångs skull komma sist, för de producerar ju ungefärsamma ytligheter och vitsar år . Vände man på ordningen, sä skulle detkanske stimulera det medborgerliga intresset och respekten för politik. Därmedtill debattens aktuella ämne. De regionala krisföreteelserna gör sig påminda medökad styrka. I norr och i Bergslagen känner vi dem sedan gammalt. Men nuuppträder de alltmer också i söder, i och . noterar förförsta gången exempel på ett storstadsområde med stagnations- ochsönderfallstendenser. Dä ställer man givetvis frågan: Vad beror regionalaobalanser på? Finns det någon djupare gemensam orsak till sådana motsättningari ett lands ekonomiska utveckling? En sådan grundfaktor är känd sedan gammalt.Det är, om man uttrycker det litet förenklat, principen att utveckling skaparutveckling och att brist på utveckling skapar brist på utveckling. Förutom denallmänna långsiktiga tendensen till koncentration av kapital och verksamheteri större enheter, som finns i en kapitalistisk ekonomi, finns det enförstärkande faktor. Den innebär att behovet av mångsidighet i service ochkommersiella kontakter samt behovet av en utvecklad infrastruktur drarföretagen till redan utvecklade och mångsidiga regioner, medan regioner medensidigare struktur och mindre specialiserad samhällssektor inte har sammalockelse. Men detförklarar ä andra sidan inte varför mångsidiga och välutvecklade områdensom västra kan få sådana problem som de har fått. Finns det ytterligarenågon djupare allmän faktor? Det tycks ju vara sä. Landet är inne i ett nytt stadium, som kännetecknas av destora kapitalens centralisation och transnationalisering. De finansiella ochkommersiella strukturerna och kontaktnäten håller på att skifta tyngdpunkt. Dedrar sig bort från regionalt förankrade delar av näringslivet. De koncentrerarsig till Göteborgs- och Stockholmsområdena och riktar sig mer mottransnationella fronter. I den här utvecklingen spelar t. ex. sådanafinansiella jättar som Volvoimperiet en speciell roll. Indirekt driver dettaockså på specialiseringen i allmänhet av näringslivet i , vilket fårvissa negativa regionalpolitiska verkningar . Det finns alltså en stark inneboende tendens i helaekonomins utveckling som skapar och vidmakthåller regionala ojämnheter ochkriser. Det är dessa bestående och förstärkta motsättningar som ligger bakomdet förhållandet att högkonjunkturen gett upphov till en tendens till en nyflyttningsvåg. Det är alltså i och för sig inte bristerna i någonregeringspolitik eller regeringspolitiken som sådan som är orsaken, utan dettaär ungefär vad man mot den givna bakgrunden kunde vänta sig, under i övrigtlika förutsättningar, när konjunkturen vände under 1984-1985. Vad kan man då dra förslutsatseravatt det finns en sådanmer djupgående allmän tendens som arbetar i en bestämd riktning ochtill nackdel för regional balans? Först tror jag att man måste överge föreställningen attregionalpolitik huvudsakligen handlar om att locka företag och företagare tillolika områden med hjälp av speciella skatteförmåner eller andra allmännaprivilegier. Sådana åtgärder är mycket dyra för stat och kommun, ocherfarenheterna bäde här och internationellt visar att de inte ger någotverkligt utbyte. Utvecklas ekonomiska tyngdpunkter och kontaktnät bort frånde yttre regionerna i landet, drar detta en enskild företagare till sig medstörre styrka än ett personligt skafteprivilegium, som inte förändrar deneftersatta regionens struktur och allmänna förutsättningar. För att motväga den här spontana centralisationen ikapitalismen måste det alltså till en yttre mer oberoende kraft som förbättrarde eftersatta regionernas allmänna förutsättningar. Vad bestårdenna yttre kraft i rent praktiskt? En central del av den bildas av den offentliga sektorn.Denna sektor är den viktigaste delen av infrastrukturen, dvs. ramen inom vilkenden regionala ekonomin fungerar. Det var ju utbyggnaden av den offentligasektorn framför allt som räddade de eftersatta regionerna frånden långt djupare kris som hotade dem och som de annars skulle ha råkat i. Denoffentliga sektorn har också ökat det man kallar den nationella integrationen,dvs. verkat utjämnande beträffande social, utbildningsmässig och annan standardmellan skilda delar av landet och därmed stärkt förutsättningarna för enbättre ekonomisk utveckling ute i krisregionerna, räknat . Därför är det av största vikt att denna sektor framöverinte stryps och stagnerar som följd av snävt budgetpolitiska strävanden ellersom följd av borgerlig förstörelsepolifik, sådan den hotar i t. ex. , medden nya Tvärtom måste man prioritera denna offentliga sektor, inte minstnär det gäller utbildningsväsen, trafik och genomförandet av moderniseringen avhälso- och socialsektorn. På så sätt skapar man en del av den struktur och dengrad av mångsidighet som är en viktig ekonomisk drivkraft och stimulans i enregional ekonomi. En annan del av denna mer oberoende kraft, som kanmotverka den härskande tendensen, ligger i löntagarfonderna. Det är,regionalpolitiskt sett, helt otillfredsställande att län som själva har svåraproblem skall behöva se inbetalda medel till fonderna kanaliseras bort frånlänen. Det kan ju inte vara fondernas uppgift att på detta sätt förstärkatendensen till centralisering av kapitalet. Fondernas politiska och folkligaförankring beror i högsta grad på ifall de breda folklagren ute i bygderna ochregionerna kan se fonderna som en drivande kraft i den regionala ekonomin. Fondernas roll borde därför systematiskt inriktas på attde skall rycka in där det privata kapitalet vägrar. Fonderna kan medverka i uppbyggandetav sådana verksamheter som utgör en ny och mer oberoende linje i den fortsattaindustrialiseringen, som producerar t. ex. nyttigheter för den offentligasektorns behov eller för de regionala marknaderna. Man måste enligt vår mening knyta detta regionalpolitiskaproblem till ett viktigt nationellt behov, nämligen behovet av att främjainslag i ekonomi och produktion som motverkar det teknologiska och industriellautlandsberoendet och som främjar självständighet och mångsidighet i ekonomin. Under har företrädarna för den liberala ekonomiskateorin tutat i oss att specialisering är en ekonomisk välsignelse. Verklighetenmotsäger i hög grad den tesen. Även om det är sant att man måste beakta vissas. k. skalfördelar, är det mångsidighet och kombination av olika slagskompetens som i stort är det mest fördelaktiga. Mångsidighet ger mindresårbarhet vid kriser. Mångsidighet ger bättre s. k. spin off-effekter.Mångsidighet ger möjlighet för fruktbärande samverkan mellan olikatillverkningar när det gäller att realisera hela projekt och system.Mångsidighet skyddar inte minst den nationella självständigheten. De eftersattaregionerna i Nord- och har i hög grad haft just ensidigheten isina ekonomier som sin tidigare förbannelse. Mångsidigheten är därför ett av de kanske starkasteargumenten för att inte skapa ytterligare ett tomrum i den industriellakompetensens spektrum genom att göra sig av med en systembyggande industri somKockums. När de stora kapitalens rörelsemönsteralltmer tenderar till centralisation, transnationalisering och specialisering,blir utvecklingen av alternativa linjer i ekonomin i riktning mot störremångsidighet både en nationell och en regional livsfråga. Så koncentrerar sig i sista hand frågorna om regionalrättvisa och självständighet i den nationella industrialiseringen till en frågaom människors makt över situationen i den egna bygden och det egna landet. Det finns i löntagarfonderna och i andra liknandeinstitutioner ett samhälleligt ägt kapital, som kan bygga under dennasjälvständiga linje. Det finns en önskan om att detta kapital skall tjäna deeftersatta regionernas behov. Det finns ett krav på att människorna ute iregionerna demokratiskt skall kunna styra de övergripande linjerna i löntagarfondernasverksamhet. Det skymtar alltså en väg ut ur maktlösheten, denpåtvungna anpassningen och underkastelsen gentemot de stora kapitalen. Det börvara arbetarrörelsens väg att gå. Någon annan väg har den egentligen inte. Vi möter nu ute i landet en intensiv debatt omregionalpolitiken och om den regionala utvecklingen. Det är en debatt somuttrycker oro för jobben, bygden och en ny våg av flyttlass. Det finns stor anledning att ta denna oro på allvar,liksom att med tillfredsställelse hälsa en debatt - om den innehåller konkretaförslag. Ty det finns klara varningssignaler i den regionalautvecklingen , liksom det finns ett behov av nytänkande ochkonstruktiva idéer på regionalpolitikens område. Det finns skäl att inledningsvis fråga sig vad som just nuhänder, när det gäller den regionala utvecklingen. För det första därför attdet i debatten finns grova överdrifter och felaktigheter, som bör rättas till.Och för det andra därför att det finns borgerliga företrädare, som inte dragitsig för att försöka vinna lättköpta partipolitiska poäng i denregionalpolitiska debatten. De gör det trots att mycket av svårigheterna för deutsatta regionerna grundlades under de borgerliga åren; trots att jobbenförsvann och flyttlassen rullade i snabb takt under deras period; trots att detfrån borgerligt håll inte finns några konstruktiva förslag till förnyelse ochutveckling av regionalpolitiken. Jag serflera faror i de borgerligas, och främst i , agerande. Man underskattar problemen och ger sken av att det finnsenkla lösningar, att problemen kan rättas till genom snabba beslut. Det är enfara, därför att i regionalpolitiken finns det inga genvägar; det handlar omett långsiktigt arbete för att bygga upp ett konkurrenskraftigt näringsliv, enfungerande infrastruktur; det handlar om uthållighet. Man för ensidigt fram de centrala lösningarna. Man har fastnati tron att regionala problem kan lösas via beslut i eller påHelgeandsholmen, Det är en fara, därför att en framgångsrik regionalpolitikalltid måste bygga på lokala och regionala initiativ, på regionens egnaförutsättningar, på ett engagemang för bygden, på den kraft och de resurser somfinns i regionen. Man sätter också region mot region. Det är en fara. därföratt man då lätt manar fram motsättningar mellan olika delar av landet, mellanstorstadsregionerna och skogslänen. Det tjänar ingen på. Jag hoppas, herr talman, att vi i den fortsattaregionalpolitiska debatten från de borgerliga företrädarna skall möta mindre avslagord och förenklingar och mer av konstruktiva förslag och ansvarstagande.Därför var det välgörande att som en kontrast till negativaanförande få lyssna till balanserade inlägg. Vad händerdå i skogslänen? Låt mig peka på fem områden. För detförsta: sysselsättningen. Slutet av och kännetecknadesav kris i industrin och ekonomin. Då försvann 34 000 industrijobb i skogslänen.Nu kan vi konstatera, att sysselsättningen på nytt ökar i skogslänen. 12 000nya jobb har skapats eller säkrats i skogslänen och stödområdet med regionalpo- Tredje kvartalet 1985 fanns det i skogslänen 16 000fler jobb än - när vi tog över regeringsansvaret. För detandra: arbetslösheten. Regeringen har satt kampen mot arbetslösheten främst. Stegför steg pressas antalet arbetslösa ned. Det gäller också skogslänen. EnligtAKU var antalet arbetslösa 1985 36 000 - 1982, ett av de år som Per-OlaEriksson drömmer sig tillbaka till, var de 39 000. Det betyder att i skogslänenär det 3 000 färre i arbetslöshet. Ända är siffran för hög - menutvecklingen går åt rån håll. För dettredje: nyföretagandet och framtidstron. Vi upplever i hela landet hur nyföretagandet slår rekord.Det sker också i skogslänen. Också i bygder som saknat småföretagartraditionhar en omsvängning skett. Ofta med stöd från olika utvecklings- ochföretagarcent-ra, liksom från utvecklingsfonderna, växer småföretag ochkooperativ upp. Man tar saken i egna händer. Idéer blir till ny produktion ochnya jobb. Viljan att satsa för framtiden är stark, och jag är glad över attengagemanget och initiafivkraften är i ökande i skogslänen. För detfjärde: flyttningarna. Medan sysselsättning, arbetslöshet och nyföretagandeutvecklas i rätt riktning, så har antalet flyttningar ökat. Givetvis harflyttningen många orsaker, och jag vill för att balansera debatten säga: Viskall inte glömma att många människor verkligen vill flytta till något och intealltid är tvingade att flytta från något. Men vi skall heller inte förringa attvissa människor faktiskt tvingas flytta på grund av brist på arbete. Jag vill utan omsvepsäga, att flyttningssiffrorna årenklar besvikelse. Men jag vill också säga att det inte finns anledning att talaom att 1960-talets flyttlass rullar igen. Skillnaden är betydande.Flyttningarna över länsgräns var upp till 230 000 , 1985 -ett högkonjunkturår - var de 158 000. Och dessutom: Under hela den borgerligaregeringsperioden, då fränder hade hand om regionalpolitiken,låg antalet flyttningar över länsgräns högre än vad de gjort under våra tre år.Det kan vi visa med statistikens hjälp. Flyttningarna sker också över kortareavstånd . För detfemte; befolkningsutvecklingen. hade skogslänen sina bästa år.Befolkningen ökade med 22 000 personer . Utvecklingen var en följd avregionalpolitiska satsningar och utbyggnaden av den offentliga sektorn. Underde borgerliga åren vändes utvecklingen. 1982, det sista borgerliga året,minskade befolkningen i skogslänen med 4 400 personer. 1983 och 1984 fick vistopp på den negativa trenden i skogslänens befolkningstal. Men 1985 harbefolkningsminskningen tilltagit igen. Låt mig här utan omsvep säga att dettaär allvarligt och oroväckande. Sammanfattningsvis menar jag således att bilden avutvecklingen i skogslänen och stödområdet har två sidor: en ljusare därvi kan glädjas över ökad sysselsättning, lägre arbetslöshet och ett ökatnyföretagande. en mörkare där vi oroas över ett ökat antal flyttningar ochsjunkande befolkningstal. Regeringen har fört en målmedvetenregionalpolitik. Vi har förstärkt resurserna och förnyat medlen. De regionalpolitiska bidragsanslagen har ökats från 674milj. /83, dvs. den budget som var resultatet avcenterpartiets sista år i regeringsställning, till 1 416 milj. kr. Det är mer än en fördubbling som kraven på ensanering av statsfinanserna tvingat fram nedskärningar på i stort sett allaområden. Det är ett klart bevis på regeringens prioritering av regionalpolitiken.Regeringen har dessutom i tilläggsbudget föreslagit att ytteriigare 100 milj.kr. skall tillföras anslaget för lokaliseringsbidrag redan under innevarandebudgetår. har de regionalpolitiska medlen förnyats ochutvecklats. Regionalpolitiken har till viss del lagts om. Insatserna harinriktats på åtgärder på utbildningens och forskningens områden, påteknikspridning, på olika typer av utvecklingscentra, på regionalpolitisktutvecklingskapital, på generösare glesbygdsstöd och på ytterligare regionaltoch lokalt initierat projektarbete. Insatserna har dessutom givits en långsiktig prägel föratt bygga upp och stötta det som är förutsättningen för morgondagens näringslivoch arbetstillfällen. Det ger inte alltid snabba, mätbara resultat. Men det ärnödvändigt, för inom regionalpolitiken finns det, som jag menar, inga genvägar. Dessutom har regeringen lagt fram särskildautvecklingsprogram för några hårt drabbade regioner: , ,och . I uppgår satsningarna till 4 miljarder kronor.I Bergslagen och rör det sig också om miljardbelopp. Jag menar att den omläggning av regionalpolitiken somgjorts av den socialdemokratiska regeringen har legat rätt. För det talarresultaten när det gäller lokaliseringsstödet: 12 000 nya jobb i skogslänen ochi stödområdet. Det är en imponerande siffra. Det motsvarar redan nu gott ochväl tio gånger den berömda bilfabrik som 1988 skall stå klar i . Regeringens inställning är helt klar: Regeringen kommeratt fullfölja den regionalpolitik vi slagit in på. Regeringen kommer inte attvika från de regionalpolitiska målen om rättvisa och regional balans. De liggerfast, och vi skall göra allt för att nå dessa mål. Men regionalpolitiken måste ständigt anpassas och förnyas.Vi måste anpassa åtgärderna när förhållandena ändras. Vi måste öka insatsernanär behoven blir större. Detta är regeringen också beredd att göra. Infrastrukturen måste förbättras. Det handlar om attförbättra förutsättningarna för bl. a. skogslänen att dra till sig ny industrioch nya näringar. Här finns klara brister, bl, a, i Bergslagen, Det här äråtgärder som tar tid att genomföra, och effekterna dröjer, men destonödvändigare är det att genomföra satsningarna pä infrastrukturen . Skogslänen måste få del av tjänstenäringarnas expansion, är det tjänstenäringarna som växer och väntas fortsätta att göra det underde närmaste åren. Regeringen har därför gett industriverket i uppdragatt kartlägga utvecklingen och lämna förslag på hur man skall kunna påverkaförläggningen av den expansionen, så att stödområdena får del av den. På dennapunkt utesluter regeringen inte heller vissa tvingande åtgärder. Turistnäringen bör kunna expandera ytterligare i inlandet.Vi håller på med en studie för att få fram underlag för åtgärder. Det gällerbl, a. att åstadkomma högre beläggning pä varje anläggning under en större delav året. Större satsningar måste göras på teknik- ochkunskapsspridning. Vi ser hur norr om växer oerhört snabbt, hurIdeon i växer, hur idéer och forskning snabbt ger nya företag. Vi måste fåi gång den typen av utvecklingockså i andra delar av landet. Därför måsteuppbyggandet av olika teknik- och utvecklingscentra fortsätta. finns enrad exempel på att dessa centra har stor betydelse för utveckling och breddningav näringslivet i en kommun. har arbetat i två år.30 nya småföretag är resultatet. Rymdsatsningarna i är ett exempel påatt det går att få i gång denna typ av utveckling också utanför storstädernaoch universitetsorterna. Rymden har blivit en av de storaarbetsgivarna i . För att komma vidare på detta område har regeringen gettlänsstyrelserna och statens industriverk, STU, UHÄ och iuppdrag att utarbeta förslag till ökade insatser och länsvisa program förteknikspridning. Jag vill gärna tillägga att regeringen kommer attprioritera det här området. Vi arbetar också med en plan för hur vi skall kunnapeka ut orter i skogslänen och stödområdet, där vi skall satsa just pä teknik-och utvecklingscentra. Utbildningsinsatserna måste utformas så att skogslänenblir attraktiva för företag som skall etableras eller expandera. Här har ocksålänsstyrelserna ett uppdrag; de har i uppdrag att göra utbildningsplaner somett underlag för detta arbete, och regeringen kommer att ge ocksåskolöverstyrelsen, UHÄ och AMS i uppdrag att aktivt arbeta med dessa viktigafrågor. Jag vill särskilt peka på Bergslagen. Här måste näringslivet ställas omfrån de tunga basindustrierna till utveckling och uppbyggnad av små och medelstoraföretag i många olika näringar. Utan utbildning kommer detta inte att gå.Därför måste utbildningen spridas ut över Bergslagen. Och jag vill tillägga:Utan en ny syn på småföretag går det inte heller. En bättre regionalpolitisk samordning mellan olika politikområdenmåste komma till stånd. Särskilt vill jag nämna utbildning, arbetsmarknad,jord-och skogsbruk, kommunikationer och försvar.