prot · G909148 · 1985-12-31 00:00:00 — Genom denna folkomflyttning i landet utarmas på ettallvarligt sätt skogslänen. Bergslagen och de andra problemregionerna påungdomar, utbildade människor och unga familjer. Bostadsbrist, sociala problem och liknande uppstår i enprocess som sker utan några som helst planerade former. Några politiska beslutligger inte bakom. Det är snarare brist pä politiska beslut som tillåter dennautveckling. Med utgångspunkt från dessa flyttningsströmmar förs nu -som vi inom vpk ser det - en förenklad debatt om regionalpolitik. agerande tycks utgå ifrån att om vi på ettdiffust sätt decentraliserar eller ökar länsanslagen, kommer man till rättamed de regionala obalanserna. Dessutom är det, enligt , densocialdemokratiska regeringens fel att utvecklingen är som den är efter 1982. Socialdemokraterna å sin sida svarar med att det inte ärregeringarnas fel. Oavsett regering händer detta. Det beror på detsamhällssystem som och socialdemokraterna är helt överens om skallexistera, nämligen kapitalistisk marknadsekonomi med en extremexportinriktning. Visst ligger det en poäng i socialdemokratins kritik avcentern. Vad har för styrmedel för att gripa in i denna kapitalistiskamarknadsekonomi? Och flickan från som är arbetslös hemma ochbostadslös i kommer med förslag inte att fä förändradevillkor. talar om data- och elektronikutvecklingen som genuintdecentralistisk. Men vad är det som påverkar den så att den inte i ställetkoncentreras? Det är ju storfinansen som har hand om datatekniken, men det görinte någonting åt. I socialdemokratins polemik mot blottlägger man sinaegna svagheter. En slutsats av socialdemokratins sätt att argumentera är attregionala obalanser är någonting som vi får leva med. Man avslöjar vidare attde folkvalda parlamentariska församlingarnas åtgärder endast har en mycketbegränsad effekt på utvecklingen, som storfinansens makt ochinflytande över samhällsutvecklingen ökar. Regeringen begränsar i dettasammanhang sitt maktspråk till allmänt formulerade krav på storfinansen omsocialt och ekonomiskt ansvar för bygder och arbete, utan att på något sättskapa sig politiska styrinstrument. Socialdemokraterna och diskuterar, som jag serdet, regionalpolitik i en liten ankdamm och bortser medvetet frän de stormaroch den oreda som storfinansens politiska och ekonomiska strategier åstadkommer.Det pågår ju en avflyttning från Bergslagen, skogslänen och sydöstra ,men det förekommer egentligen ingen kritik mot den från borgerligt ellersocialdemokratiskt håll. De fria marknadskrafterna, som är de bakomliggandeekonomiska motorerna, kritiseras inte. Man ålägger dem bara ett allmäntmoraliskt ansvar. Regionalpolitiken, ni. Prot.198/S6:148 Regeringens politik kännetecknas av två huvuddrag, som drabbarde regionalpolitiska målsättningarna:ett starkt befrämjande av exportinrikt- Regionalpolitiken, ni. ningen ochen kraftig åtstramning av kommunernas expansionskraft. Den senare iniiktningenär direkt förödande för redan utarmade resp. för hotade områden. Den politikenär inte bara kortsynt - jag vill betrakta den som . Det råder såvitt jag kan förstå inte några delade meningarom att man genom att den offentliga verksamheten harkunnat expandera också har kunnat se till att de regionala obalanserna inteblivit så förödande som de skulle ha varit utan denna expansion. har vi,efter det att den offentliga verksamheten alltså har mildrat kapitaletsstrukturomvandlingsprocess, kommit in i en ny, kvalitativt annorlundastrukturomvandlingsprocess. Man måste då fråga sig vad regeringen tänker omdetta. Vad innebär, , den åtstramningspolitik motkommunerna som regeringen nu för? Är ni medvetna om vilket enormt dråpslagdenna utveckling år mot skogslänen. Bergslagen och sydöstra ? Det är jude områden som har folkomflyttning som också har fått lida avåtstramningen. Vad blir nästa etapp, och är ni medvetna om följderna av den? föregående etappen kunde vi ju se att det var den offentliga expansionensom räddade dessa områden. Ett svar från socialdemokraterna vore på sin plats. Strukturomvandlingsprocessen har alltså nya drag.Kapitalisterna koncentrerar sin verksamhet till de högteknologiska branscherna,med en snabb expansion i tätortsregioner med högskolor, företagsservice,konsultföretag och nära till handels- och finanskontakter. Det är detta somdriver på och är en del av kapitalismens egna rörelselagar, men det begränsarytterligare möjligheterna till decentralisering. skapadesmöjligheter för en sådan decentralisering - det var då som och sig till och . är man på väg därifrån. Dessutom innebär den snabba teknikutvecklingen att regionermed processindustrier drabbas. Varje investering som görs där ger mindre antalarbeten än i tätortsregionerna. Teknikspridning är nu ett honnörsord.Teknikspridning anses vara jättebra, och det skall alla syssla med. Men manmåste ställa frågan hur denna teknikspridning skall genomföras, om den strukturoch den maktfunktion som vi har inotverkar en sådan spridning genom attutarma regionerna. Visst är det bra med teknikcentra överallt, men som skett påalla andra håll i vårt land kommer storfinansen med sin teknologiutveckling attkoncentrera sin verksamhet. Regeringen berömmer ju sig ofta över att det är dessallmänna politik som skall motverka de regionala obalanserna och som skallskapa arbete och välfärd. Men man underskattar medvetet eller struntar i detextrema exportberoendets konsekvenser, som går ut över en utvecklad hemmamarknad.Dessutom minskar extrema export- och importberoende våra nationellahandlingsmöjligheter och tvingar oss att snabbt ändra teknik ochproduktionsmetoder. Sanningen är ju den att det så länge som den privatasektorn med de stora företagen i spetsen dominerar svensk ekonomi är omöjligtatt genomföra en politik baserad på de mänga människornas sociala och politiskarättvise- och jämlikhetskrav. Regionalpolitiken, 111. ni. Den enda väg som egentligen står till buds för att ändraregionalpolitiken PrOt. 1985/86:148 är att ändra maktförhållandena i samhället.De som drar ned rullgardinerna och förmörkar livet för en stor delav befolkning - storfinans som en del i de transnationellakoncerner som ingår i det imperialistiska nätet - fortsätter sin utveckling. År1984 hade de 20 största svenska utlandsverksamma företagen närmare 300 000anställda utomlands, medan man i hade drygt 300 000 anställda. Man ökarverksamheten i utlandet och minskar i . De svenska företagensutlandsinvesteringar är lika stora som de samlade svenska investeringarna iSverige. De svenska industriinvesteringarna beräknas för det här året minskamed . Det är de hiir koncernerna, med sitt ägande och maktmonopol, som styrsvensk ekonomi och regionalpolitik. De har en ny tendens i sinbeslutsprocess som pågått . När de gör sina bedömningar har deinte som utgångspunkt, utan hela världen. Man har flyttat ut forskning,sina kontor och sitt kunnande. Naturligtvis drabbar detta den regionalabalansen i . Sanningen, den gamla sanning som arbetarrörelsen alltid sagt,är att kapitalet inte har något hemland. Det är bara den arbetande befolkningensom har det. Man har tendensen att gynna de kortsiktiga, finansiellaoch spektakulära placeringarna. Framför allt kan vi påtagligt se hur de gamlabruken överger de traditionella bruksorterna. Man tar inget som helst ansvar.Maktkoncentrationen försvårar naturligtvis en demokratisk påverkan.Fackföreningsrörelsens möjligheter att påverka utvecklingen, när man harväldigt långt till dem som verkligen styr i koncernerna, är små med dagenslagar och ramar. säger att vi skall fatta besluten näramänniskorna. Det är sällan just den här utvecklingen, monopoliseringen, och detransnationella företagens beslutsprocesser är föremål för borgerlighetensvrede. Det ställs inga som helst krav . Ännu fattas det beslut om mångfaltmycket mer än de knappa 2 miljarder som vi skall fatta beslut om. Därförmåste politikens främsta uppgift vara att skapa styrmedel för regional balans.Ett huvudmål är naturligtvis att svenska imperialistiska koncernersrörelsefrihet hindras. En annan viktig del i denna politik är naturligtvis attlöntagarfonderna får en annan inriktning och inlemmas i en annan strategi föratt skapa jobb i vårt land. Det behövs ett nationellt industrialiseringsprogramför 100 000 jobb. Fonderna kunde då spela en helt annan roll ån iregionalpolitiken och skulle inte placera sina medel på ett sådant sätt att detgynnar den nuvarande storfinansen. De måste ha en självständig och medveteninriktning för att skapa arbeten. De måste kopplas ihop med i första handregionalpolitiken. Ett sådant mål kan vara att ge de löntagarfonder vi har den bestämda uppgiften att skapa arbeten och att, som vi har föreslagit, t.ex. Mellanfonden får i uppgift att skapa 1 000 arbeten inom . Mende har inga sådana uppgifter. Det fräinstamåletärS % avkastning. Därmed spelarockså fonderna en negativ roll. Man tar inte vara på vinsterna från vattenkraften, somframför allt finns i , och använder dem för utveckling av en utarmad region. Men framför allt: man använder sig av lokaliseringssamråd i vissa fall. I fråga om den befintliga industrin och näringslivet, som i stort sett bestämmer 21 Prot.1985/86:148 regionalpolitiken i det här landet, har regeringen inga som helstmedel att ta till. Vi har sagt attlokaliseringssamrådet är tandlöst. Det styr ingenting. Regionalpolitiken, ni. räckerinte med att ställa moraliska krav på storfinansen och att kalla tillöverläggningar, om man inte ser bakom, vad det är som egentligen styr den. Degör det väl inte av illvilja, utan därför att de har som mål att maximera sinprofit och utöka sina marknader. Därför måste man skapa en motmakt, och i detläget måste den demokratiskt valda parlamentariska församlingen och regeringenutöva den politiska makten så att man kan styra svenskt näringsliv. Inte minst viktigt i det här sammanhanget är attfackföreningsrörelsen, som ibland aktiverar sig för detta, ser till attkapitalexport till utlandsinvesteringar som vi inte behöver kan stoppas. Därgäller det ingrepp i vår arbetsrättslagstiftning. Norrlandsproblematiken har stått icentrum. Det nya är att Bergslagen nu direkt står som åskådningsexempel på hurstorfinansen utvecklas, hur internationellt beroende man är och hur denoffentliga verksamheten drabbar en region eller kan hjälpa den, men även att depolitiska makthavarna inte har mycket att sätta emot. Är det kanske en medvetenlåt-gå-politik som bedrivs, eller år det en av storfinansen påtvingadhandlingsförlamning? Då ser man att de 425 milj. kr. till Bergslagen på tre årinte förslår någonting för att motverka den stora kraft som finns där, när regionenförlorat 2 500 jobb . För vår del från vpk:s sida har vi sagt att skall vi vändapå utvecklingen måste vi ha ett miljardprogram för varje län, där vi verkligenser till att ungdom och kunnande i de unga familjerna, som är regionensframtid, stannar kvar, om det skall vara någon mening med att satsa påinfrastrukturen i regionen. Om det skall ha någon betydelse, måste de ungastanna kvar. Det är en akut situation vi sitter i. Och naturligtvis: minskar sysselsättningen i den härregionen, drivs hela underlaget för framtiden bort. Därför måste man se tillatt skaffa sig medel så att inga fler företag läggs ner iomställningsprocessen. Annars har vi ett nytt framför oss, dit vimåste flytta tillbaka folk för att kunna utveckla regionen. Satsningar i nyanäringar kräver den kunskap som flyttar ut. I väntan på den kommer säkertståndpunkten att vara: Vi kan inte flytta dit de nya näringarna som finns ilandet, för det finns ingen arbetskraft som är kunnig. Den passar inte. De som finnsanmälda på arbetsförmedlingen är inte lämpliga. Det blir ytterligare ettargument för att inte göra någonting! Det är egentligen märkvärdigt hur liten rollStatsföretag spelar för utvecklingen av Bergslagen. En industripolitik somskulle vara medveten, med en ägargrupp som verkligen kunde satsa, skulle ha enoerhört stor betydelse-speciellt om den var inkopplad i dettamiljardprogram. I alla skogslän, Bergslagen och andra, har vi juglesbygdsproblem. Det gäller att dra en frontlinje mot vidare avfolkningoch uttunning av den s. k. glesbygden. För att motverka denna utarmning på längsikt behövs det nya stödjepunkter i glesbygden. Det innebär inte att manöverger vissa delar av glesbygden och offrar dem. Tvärtom: för att klara ett socialtliv i glesbygden behövs det att man satsar på nya stödjepunkter. ochstarkare stödjepunkter för att rädda glesbygden och för att man skall kunna haett liv där. Det har vi utvecklat i reservation 36. I den praktiska politiken - det kan med fog påstås - hitr.stödområdena spelat ut sin roll, men de har ändå en psykologisk betydelse. Dekan genom sina gränser nussgynna vissa regioner och kommuner. Två sådana fallsom ligger mig nära är , som extremt hårt har drabbats av storfinansen,och , som har en katastrofsituation på grund av träindustrinsstrukturomvandling och omgående bör tillföras stödområde C. Det finns andrakommuner som med precis samma fog bör ges annan stödomrädespla-cering. Länsanslaget spelar en central roll i denregionalpolitiska debatten. Det är inte särskilt stort, men det har sinbetydelse, framför allt av sociala skäl. Vi vill att nedsättningen avsocialavgifterna i skall upphöra och att länsanslaget skall höjas.Men de borgerliga, som också vill höja länsanslaget och anser att det är enmycket bra åtgärd, de vill ha en generell subvention i . Menlånsanslaget år ju i sig mycket selektivt. Här vill emellertid de borgerliga haen generell subvention. Vi tycker att det även i fråga om länsanslaget behövsen viss politisk konsekvens. Det enklaste sättet för de borgerliga att höjalänsanslaget är att rösta för reservation 30 och se till att nedsättningen avsocialavgifterna i upphör. Säkert kommerNorrbottens länsanslag attutvecklas positivt utan denna generella nedsättning. En betydelsefull roll har kommissionerna spelat i denregionalpolitiska debatten. När de borgerliga tycker att det är besvärligt ochvägrar att se på vad som är orsaken till den regionalpolitiska utvecklingen, dåföreslår manen kommission. Vi har föreslagit en s. k. inlandsdelegation, sommotsvarar Bergslagsdelegationen. Vi har ingen större övertro på delegationer,men på det sätt som de skall arbeta kan de ta fram problemen och visa på dem ien viss region. Vi har inte sagt något mer - vi har ingen större tilltro tilldessa delegationer. För de borgerliga är denna kommission den avgörandeinsatsen för att ändra den regionalpolitiska utvecklingen. Men när man barabeklagar utvecklingen utan att på något sätt peka på vilka orsakerna egentligenär, då faller kommissionen platt till marken. Det finns ingen som helstanledning att ha en sådan kommission, som dessutom skall vara rådgivande och haalla möjliga funktioner som man presenterar i reservation 7. Kommissionen skallge tyngd, med statsministern i spetsen. Det är klart att man kan misstroregeringen - jag tycker att den för en felaktig politik - men inte blir denbättre av en kommission! Dessutom säger de borgerliga att vi nu skall ha ennationell samling. Men om vi först beaktar att det finns en väldig motsättningmellan avfolkningsbygderna och centralorterna och de som drivit framutvecklingen, nämligen storfinansen och dess politik, är det väl ändå enillusion att tro att man skall kunna samarbeta i en kommission. Först måste vita politiska beslut om vad det handlar om, och sedan kan vi kanske tillsätta enkommission eller utredning. , herr talman, något om kvinnans situation. Jagkan inte undgå att ta upp den. I den regionalpolitiska snedfördelningen drabbaskvinnorna oerhört i dessa områden, skogslänen. De jobbar inte istor Regionalpolitiken, 111. Regionalpolitiken, in. utsträckning,de har inte arbete, de har en dold arbetslöshet, de väljer på grund av brist påbarnomsorg att stanna hemma. Detta är, i den strukturomvandling som pågår, enprocess som leder till ännu sämre arbetsmarknad för kvinnorna. Och denviktigaste förutsättningen - det säger alla utredningar på det här området - äratt arbetsmarknaden stärks och förbättras, så att nya arbetstillfällen skapas.Det gäller också en regional utveckling, herr talman, som ger arbete och en godmiljö och innebär att man kan bo i våra glesbygder och avfolkningsområden. Detär A och O för kvinnorna i dagens samhälle. Jag yrkar därmed bifall till dereservationer i arbetsmarknadsutskottets betänkande där mitt namn finns med ochtill reservationerna av i näringsutskottets betänkande. 6 (): Svensk socialdemokrati har alltid sattvälfärden för de många i samhället i centrum. Att ge alla god utbildning, enanständig inkomst och ett meningsfullt arbete är gamla och centrala mål försvensk socialdemokrati. Vår skattepolitik, utbildningspolitik ocharbetsmarknadspolitik har sådana syften. Vårt mål är kort sagt att spridavälfärden till sä många som möjligt i samhället. De regionalpolitiska målen attge alla tillgång till arbete, service och en god miljö ansluter alltsånaturligt till en socialdemokratisk politik. Den välfärdspolitik som vi för på skilda områden har i sigockså regionala aspekter. En skattepolitik där vi arbetar med marginalskatterleder till att samhällsgrupper med höga inkomster får avstå mer än andra tillvåra gemensamma behov, men den leder också till att regioner med högreinkomstnivåer får betala mer i statlig skatt, dvs. till regional utjämning.Samma effekter ger vår arbetsmarknadspolitik, eftersom regioner med högarbetslöshet också får en högre andel av de resurser som sätts in förarbetsmarknadspolitiken. Det är därför riktigt, som hävdas av både majoritet ochreservanter, att det för regionalpolitiken spelar stor roll hur politikenutformas på andra samhällssektorer. En politik som generellt syftar till attsprida välfärden mellan olika samhällsgrupper ger självfallet - vilket en delav sektorssamord-narna i andra partier glömmer bort - ett bättre stöd för regionalpolitikenän en politik som t. ex. , som strävar efter att öka skillnadernamellan individerna i samhället. En politik av det senare slaget ökarskillnaderna när vi kommer över i den regionala dimensionen. En viktig utgångspunkt för den regionalpolitik som visocialdemokrater står för är att den skall kunna förenas med detbiandekonomiska system som vi har valt och som vi menar bäst förenarmöjligheterna till en god ekonomisk utveckling med jämnt fördelad välfärd ochvalfrihet för individen. Det härar en utgångspunkt som ger vissa begränsningari fråga om vilka medel som vi kan tillåta oss för att möta de regionala problemsom marknadsekonomins sätt att fungera leder till. Att en marknadsekonomi utsatt för internationellkonkurrens kan medföra problem av ungefär den art som vpk har redovisat i sinareservationer och som har utvecklat i sitt anförande vill jaginte förneka. Men eftersom lösningar antingen äventyrarbalansen i vår ekonomi eller inte är förenliga med vårt biandekonomiska synsättså är de inte gångbara. Egentligenborde den stora skiljelinjen i svensk regionalpolitik gå mellan Prot.1985/86:148 vpk och vi andra som vill ha en regionalpolitik som verkar inom en Men eftersom anser att man , , , , o j, II. mom enmarknadsekonomi av var typ kan åstadkomma en helt annan ' regionalutveckling än den vi nu har, är det som, i varje fall på detverbala planet, markerar den tydligaste rågången. Det som främst skiljer ut är emellertidsättet att beskriva de regionala problemen och de mål man säger sig viljauppnå. När det gäller medlen är skillnaderna mellan i varje fallsocialdemokratin och inte speciellt stora. Det är en självklarhet att marknadsekonomin kommer attleda till regionala störningar då och då. Ett system i fullständig balanskommer naturligtvis aldrig att finnas. Företag och arbetsplatser kommer ävenfortsättningsvis att försvinna, och nya kommer att uppstå. Om den här processenskall leda till regional balans eller obalans beror pä hur mycket man är villigatt styra systemet. Marknaden kommer inte själv att se till att förändringarnabalanserar varandra i alla regioner. Tror verkligen att detfinns mera stöd att hämta från för en sådan styrning än frånsocialdemokratin? Jag tycker att svaret är ganska självklart. bygger sin kritik av den socialdemokratiskaregionalpolitiken på en beskrivning av den regionala utvecklingen under desenaste tio åren. Den bild man tecknar innebär i stort sett att det under de årsom hade ett regeringsansvar, dvs. och ibörjan av , var regional balans och att detta berodde på den avcenterpartiet förda regionalpolitiken. har det blivit regionalobalans, och det beror på en, som man kallar det, medveten socialdemokratiskflyttlasspolitik. Låt oss, herr talman, stanna upp inför dennacenterpartistis-ka historieskrivning och granska den mot bakgrund av attregionalpolitiken är en långsiktigt verkande politik - att regionalpolitiken imotsats till arbetsmarknadspolitiken främst är långsiktig råder det ju allmänenighet om. När man i t. ex. vill överföra resurser frånarbetsmarknadspolitiken till regionalpolitiken säger man sig vilja uppnå meralångsiktiga resultat - man utgår då från att effekterna av regionalpolitiken ärlångsiktiga. Det kan emellertid finnas anledning att, somutskottsmajoriteten gör, peka på att t. ex. den omlokalisering av centralstatlig verksamhet från som beslutades inte vargenomförd förrän i slutet av decenniet och att det kan ta innan ettbeviljat lokaliseringsstöd resulterar i sysselsättningsökning. Har man otur ochinvesteringarna står färdiga i en lågkonjunktur, kan det ta . Låt mig i det sammanhanget, herr talman, kommentera denneddragning med I miljard i fråga om arbetsmarknadspolitiken som vill genomföra. Den neddragningen skulle, som jag ser det, få till följd att arbetslinjen övergavs. Dessutom är s. k. besparing - vilket ju är en poäng i sammanhanget - knappast att se som någon sådan. De minskade insatserna inom arbetsmarknadspolitiken skulle öka arbetslösheten, och kostnaderna för kontantstödet skulle öka drastiskt. Eller tror lund möjligen att behovet av arbetsmarknadspolitiska åtgärder sammanfal- 25 Prot.1985/86:148 ler med storleken på de medel vi avsätter för ändamålet? Vlan börockså ha klart för sig vilka det är somskulle drabbas av inskränkningarna. Regionalpolitik ei i 111. arbetshandikappadeoch de absolut svagaste i samhället. gör en stor affär både i ochutanför av det förhållandet att befolkningsomflyttningen i skogslänenimder de år hade ett regeringsansvar visade ett bättrenettoresultat än . Det kan inte förnekas att utflyttningenfrän skogslänen var lägre än . Menom vi nu är eniga om att regionalpolitiken är en långsiktig politik. \em har dåansvar för vad? Först kan konstateras att den regionalpolitik hadeatt föra i regeringsställning hade formulerats avsocialdemokraterna. Medelsarsenalen när det gällde att påverka näringslivetsutveckling byggde i huvudsak pä beslut , och de beslut somledde till utbyggnatler och omlokalisering av den offentliga sektorn hade ihuvudsak fattats före regeringsskiftet . När den första borgerliga propositionen om regionalpolitikenkom var det och inte som stod för förslagen. Jag kaninte se att då hade säryrkanden som kan ha haft avgörandebetydelse för utvecklingen. Det enda jag har kunnat hitta är ett krav pä 100miljoner mer till glesbygdspolitiken, och det är verkligen en gradskillnad.Inte kom en regionalpolitisk proposition signerad avcenterpartiet, och den fick av naturliga skäl inga praktiska effekter påutvecklingen som hade regeringsansvaret. Slutsatsen måste bli att det i och för sig är sant att detvar en bättre regional balans i befolkningsutvecklingen under slutet av1970-talet, men att det, som jag visat, inte berodde pä att centerpartietvidtog några speciella åtgärder på det regionalpolitiska området. Skälet tillden regionala balans som rådde då våren kraftig utbyggnad av den offentligasektorn, som i huvudsak skedde på nivå och på landstingsnivå och som istor utsträckning vilade pä beslut som hade fattats före regeringsskiftet 1976.Sysselsättningsutvecklingen inom industrin var pä grund avdet internationella konjunkturläget och den allmänna ekonomiska politik somfördes negativ även inom stödområdet.