prot · G90971 · 1985-12-31 00:00:00 — Vi har fått en förskjutning mot tillämpad forskning pägrundforskningens bekostnad. Sektorsforskningen har också ofta stått underbeslut av personer med mycket begränsad eller ingen forskningserfarenhet alls.Sektorsforskningen har ofta kunnat visa på kortsiktiga resultat, men den harvarit utsatt för en både politisk och administrativ styrning som inte äracceptabel, Därtill har kommit att gränsen mellan forskning och vanligt utredningsarbetemånga gånger har suddats ut. Kvaliteten och kompetensen har kommit att sättaspå undantag. tycks det emellerfid som om regeringen tveklöst är medveten omatt vi inte kan fortsätta på den här vägen utan att i ställetsektorsforskningen måste krympas och grundforskningen vid universiteten ökas.Det är nog gott och väl, men frågan är om ansatserna är tillräckligt kraftiga. När det gäller själva forskarutbildningen har vi förvissoproblem. Vi kan konstatera att antalet forskarexamina har blivit allt mindre,1980-1984 var det bara åtta personer i landet i dess helhet som avladedoktorsexamen i tyska, I fysik och matematik var det bara en fjärdedel jämförtmed dem som disputerade , i kemi bara hälften. Det finns naturligtvis många orsaker till dessa problem.Ett gäller grundutbildningen. Det finns genomgående en bristande benägenhet förfördjupningsstudier, som i sin tur ger tillträde till forskarutbildning. Dennabild är rätt entydig när det gäller bäde enstaka kurser och när det gällerlinjer. Frågan är när, var och hur utbildningsministern och regeringen ärberedda att ta till de krafttag som behövs för att reparera detta, Pä sikt blirnaturligtvis läget verkligt allvariigt. Vi kommer inte att ha folk attrekrytera till forskarutbildning.Vi kommer inte heller att ha folk att rekrytera till de många tjänster sombortemot kommer att bli lediga. Det förs i det här sammanhanget fram en hel del förslag,bl, a, att man skall avskaffa det s, k, LIE-anslaget, och i stället ge medlendirekt till våra universitet och högskolor, samt om att man skulle se till attdet i varje ämne kan erbjudas åtminstone en treterminsutbildning, dvs, enmöjlighet till fördjupningskurs. Man har också talat om ett återinförande av enfilosofie kandidat-examen. Vi har rätt länge diskuterat detta, och vi har välpä det området blivit åtminstone delvis bönhörda. Men typiskt nog är regeringen därvid så uppbunden av sittgamla linjetänkande att denna examen skall knytas till s, k, individuellalinjer, I stället för att göra ett fritt system, innebärande att var och en somuppnått minst 120 poäng, varav minst 60 poäng i ett ämne som i sin tur gertillfälle till forskarutbildning, får en examen, inför man detta mera konstladesystem. Det kan i detta sammanhang naturligtvis också erinras omsådant som de bristande försörjningsmöjligheterna under en doktorandutbildningoch om att vi behöver fler doktorandtjänster i stället för utbildningsbidragen;liksom en konkurrenskraftig och differentierad lönesättning. Vi behöver fåforskarutbildningens meritvärde i samhället fastslaget. Det behövs vidaretjänster efter avslutad utbildning, och framför allt: hyggliga löner. Teknikområdet och teknikerutbildningen har blivit något aven spjutspets i argumentationen beträffande de besvärligheter som uppstått inomhögskolan. Ansvaret för forskning och utveckling ligger i hög grad påindustrin. Denna svarade 1983 för två tredjedelar av alla pengar som anslogstill forskning och utveckling. Till teknisk och naturvetenskaplig forskning ochutveckling anslog staten 1983/84 bara 920 milj, kr,, dvs, endast en liten andelav de 11,7 miljarderna. Vi har stora svårigheter när det gäller den tekniskautbildningen. Som bekant flyr lärarna från högskolorna på grund av de uslalönerna. Chefslönetilläggen, som innebär att en professor kan komma upp tillmaximalt , , är inte så imponerande när man betänker vadindustrin kan betala i dessa sammanhang. Att civilingenjörsutbildningen har omklassificerats ärpositivt. Vi har också fått löfte om utredningar om YTH, och det är något somvi länge har efterlyst. Vi väntar nu bara på att problemen medmellaningenjörsutbild-ningen skall lösas. Anslagen är på den punkten inte tillräckliga. Framför alltsläpar utrustningssidan efter högst avsevärt, vilket är besvärande.Förhållandena blir ju värre allteftersom åren går. Vi har föreslagitytterligare 40 milj, kr, på det området. Vi har också föreslagit 20 milj, kr,mera till grundutbildningen och 15 milj, kr, mera till forskningen. Vi har vidare lagt fram förslag om en genomgåendeavbyråkratisering av högskolan. Jag hinner inte gå in påalla detaljerna, mendessa finns noggrant redovisade. Vi har också efterlyst ett samlat program förtillrättande av alla de brister som finns när det gäller humaniora. Vart tarden klassiska bildningen i landet vägen? finns det bara små öar kvar.Frågan är om de kommer att överleva. Vad slutligen gäller de studiesociala förhållandena är det väl ingettvivel om att dessa är ett av de stora sociala problem som håller på att Prot. Det måste göras någotåt detta problem. Vi har inte någon stor tillgång till pengar. Det enda som vinu kan göra är att föreslå en höjning av fribeloppet, och det vill vi ocksågöra. Då får våra studenter åtminstone något ökade möjligheter att utnyttja denutväg som utbildningsministern anvisat, nämligen att försöka arbeta litet grandvid sidan om studierna. 91LARS LEOONBORG (fp): Jag vill först påpeka att det just ärmycket svårt att bedöma vilka ekonomiska villkor olika utbildnings- ochforskningssektorer kommer att leva under. Det är också mycket svårt att görajämförelser av den typ som utbildningsministern gjorde, mellan olika budgetår.Det beror på förnyelsefonderna, som får börja användas och somenligt uppgift kommer att uppgå till . Vi vet inte hur dekommer att användas, och vi vet inte vilka tidigare utgifter i företagen som deersätter. Vi tror inte att införandet av förnyelsefonderna är deträtta sättet att göra bra prioriteringar på detta område, och jag såg attfinansministern nu också är orolig för att de här pengarna i för högutsträckning kommer att användas till kursgårdar och studieresor till avlägsnaländer. Men vi måste trots allt utgå från att en del av de här fonderna kommeratt användas till att ge anställda bra utbildning. Det är i det perspektivetman skall se vårt förslag om en ganska blygsam minskning av anslagen tillvuxenutbildningsområdet. Rimligen måste tillkomsten av förnyelsefondernamarginellt påverka behovet av vuxenutbildning. Det är för övrigt mycketmöjligt att vår besparing inte heller skulle leda till någon större nedskärningav verksamheten, därför att företagen kommer att köpa breddutbildning i form avs, k, uppdragsutbildning från de utbildningsanordnare som anordnarvuxenutbildning. Många länder i världen genomför ambitiösa satsningarpå högre utbildning och forskning. För ett land som finns det särskiltgoda skäl att satsa på sina universitet. Vi har en teknologiskt avanceradindustri. Vi har en stor informationssektor med ständigt växande kunskapsmängdsom behöver systematiseras och analyseras. Vi är också angelägna attytterligare förankra och fördjupa demokratin. Universiteten är bildningshärdar som genom sitt ständigasökande efter ny kunskap och sitt krav på vetenskaplighet tillför samhälletomistliga värden. intresse för den svenska högskolan sträckersig alltså längre än till högskolans betydelse för svensk ekonomi. Högskolanhar en avgörande betydelse också för samhällets andliga vitalisering, förmågaatt hantera sociala konflikter och för många enskilda människors individuellautveckling. Mot denna bakgrund känner vi stor oro inför läget inomhögskolan. Larmsignalerna är så många och så entydiga att de måste tas påallvar och läggas till grund för politiskt handlande. Det förvånar mig någotatt utbildningsministern inte alls berörde den omfattande debatt om problemeninom högskolan som förs. Bakgrunden är att vi har haft budgetproblemför den offentliga sektorn och att det har lett till att högskolan hamnat i enohållbar situation. Ser man ibackspegeln kan man säga att 1977 var det kanske olämpligast tänkbara året föratt sjösätta en ny stor högskolereform. De resurser som skulle ha behövttillföras högskolan för att de nya stiliga ramarna skulle fyllas medkvalitativt högtstående innehåll frös inne. Resultatet, som knappast någon kunde förutse då, närreformen antogs, är att vi nu står med den resurskrävande och byråkratiskaapparaten men inte förmår att låta den bedriva utbildning och forskning av denkvalitet som vi skulle önska och som oundgängligen behöver. Problemen är många. Studieavbrotten är orimligt många.Andelen lärarledd undervisning är på vissa linjer och kurser mycket liten. Detär svårt att få tag på kvalificerade lärarkrafter, Pä de tekniska högskolornaär det inte ovanligt att studenterna undervisas av andra studenter, somhar gått kursen någon eller några terminer tidigare. De studenter som bedriverundervisning utgör för övrigt också en illustration fill ett annat problem,nämligen att studiemedlen är otillräckliga, så att praktiskt taget alla måstearbeta bredvid studierna för att finansiera dessa. För få elever bedriver fördjupningsstudier. Eleverna vethur man snabbast tar sig igenom högskolan och skaffar sig poäng i enlighet medde krav som statsmakterna har fastställt i det stelbenta linjesystemet. För fåbryr sig om att komplettera med moment som kräver ett självständigt,problemoriente-rat arbete. Forskningsanknytningen i grundutbildningen harblivit för dålig. Inte heller har det blivit sä mycket av deninternationalisering som det talades sä entusiastiskt om i slutet av1970-talet, Och det är mycket olyckligt, därför att universitetsstudier ochforskning måste bedrivas i en internationellt präglad miljö. Det är inom grundutbildningen som problemen är störst. Depolitiska satsningarna på forskning har inte blivit så långtgående som deverkat när de först presenterades. Det finns en stark tendens till att anslagenkrymper från det att de först presenteras i ett anförande eller ettpressmeddelande från till det att de ,efter inflationen, administrationskostnader och annat, når den enskildainstitutionen och den enskilde forskaren. Men trots allt har anslagen i varjefall inte urgröpts. Men det finns problem också på forskningsområdet, som vihörde i föregående anförande. Det är få doktorander som disputerar. Doktorandernasekonomiska villkor är orimligt dåliga. Det har också blivit en orimligfördelning mellan det vi tillför forskningen via sektorsanslagen och det vitillför via ordinarie forskningsorganisation med anslag via universitet ochforskningsråd. Vi tror att det begrepp som det nu är viktigt att samlaskring är begreppet kvalitet. Det har varit nödvändigt att i tidigare skeden ökadimensioneringen av högskolan, men det som måste vara ledstjärnan är attåstadkomma en påtaglig höjning av kvaliteten på utbildningen och forskningen.Det är inte lätt, och vi når inte det målet i en handvändning. Det krävermycket tålmodigt arbete ute på varje institution. Vi föreslår därför att man nu beslutar om ett treårigtkvalitetsprogram, där man skulle försöka involvera alla grupper inom högskolani en gemensam ansträngning att höja kvaliteten. Vår bedömning är att det äromöjligt att åstadkomma detta utan att tillföra ytterligare ekonomiskaresurser. med tankepå budgetunderskottet - handlar det om ganska betydande belopp. Regeringenfiliför ungefär 60 milj. kr. i reformpengar på det här området genombudgetproposifionen. Men när det är sagt skall vi också komma ihåg att det frånvarje anslag i propositionen skall dras bort sammanlagt 44 milj. kr, i fidigarebeslutade besparingar. Det reella resurstillskottet till detta område bliralltså bara 16 milj, kr. Vi menar att behovet är mångdubbelt större. Viföreslår i vårt budgetalternativ 120 milj, kr, i kvalitetsförbättrande åtgärderutöver regeringens förslag och 30 milj. kr, för en mindre reform påstudiemedelsområdet, nämligen en höjning av fribe-loppsgränsen. Vi tror att det vore mycket önskvärt med en bred politisksamling kring ett sådant kvalitetsprogram. Jag hoppas verkligen att ocksåsocialdemokraterna är beredda att diskutera detta. Det handlar nämligen ocksåmycket om psykologi. De verksamma inom högskolan skulle uppfatta ett sådantbeslut fattat i bred politisk enighet och åtföljt av ett resurstillskott, somen mycket välkommen signal från statsmakternas sida. Låt oss bedriva resultatpolitik på det här området. Vi ifolkpartiet förnekar inte vårt medansvar för en del av de problem som högskolani dag brottas med. Vi ser också en del positiva tecken på socialdemokratisktomtänkande på några punkter. Det senaste exemplet är några uttalanden av enrepresentant för LO i dagens nummer av , Därför borde nu finnasförutsättningar för breda politiska uppgörelser om ökade resurser tillhögskolan, utrensning av onödig byråkrati, kvalitetssatsningar i form av ökadforskningsanknytning, internationalisering, osv. Låt mig säga att utbildningsministern inte kananklagas för att under sin tidigare karriär ha varit någon popularitetsjägare.Skulle det inte, som omväxling efter de hårda åren i TCO och ,vara roligt att omfattas av allt folkets uppskattning och mötas av baraapplåder? Det är nog möjligt . Det finns bland oppositionspartierna,tror jag, och bland de verksamma inom högskolan en stark känsla för att detbehövs ett positivt trendbrott för den svenska högskolan. En och annan mindreuppskattad insats i förflutna skulle då förmodligenförblekna. För högskolans skull hoppas jag att tar denchansen. Kammaren beslöt att förhandlingarnaskulle fortsättas vid morgondagens sammanträde, 9§ Kammaren .åtskildes kl, 23,45, TOMT: SON THYBLAD