prot · G909163 · 1985-12-31 00:00:00 — Därutöver krävs ettantal andra åtgärder för att höja tillväxttakten i svensk ekonomi till en nivåsom motsvarar genomsnittet inom . Det är i detta avseende som densocialdemokratiska regeringens ekonomiska politik, enligt min mening, har sinastörsta brister. Tillväxten i industriländerna kan väntas nå upp till3,, att jämföra för del. I hartillväxtprognosen justerats , och även våra nordiskagrannländer kan uppvisa en högre tillväxttakt än ,-även om en vissavmattning har skett där. Vi kan konstatera att mycket litet har gjorts ochmycket litet avses bli gjort för att höja tillväxtnivån i till i taktmed industriländerna. Den s. k. tredje vägens politik har i detta avseendeinneburit och innebär alltjämt helt enkelt att man sitter med armarna i korsoch hoppas pä draghjälp från utlandet och på de svenska exportföretagensanpassningsförmåga. Denna strategi kan ytligt sett synas framgångsrik, men denmedför att det svenska näringslivet kan komma att stå svagare vid en kommandekonjunkturavmatt-ning på grund av sämre konkurrensförmåga och genom atttekniskt och industriellt förnyelsearbete inte stimulerats i tillräckligomfattning. I den gemensamma reservationen 1 i finansutskottetskisseras ett program för ökad tillväxt som ansluter till det av mig häråtergivna synsättet på den ekonomiska politiken, som kännetecknat folkpartietspolitik . Av stor betydelse i detta program är de krav på borttagandeav olika regleringar och offentliga monopol som anges på s. 60-61 ireservationen. Även om regeringen nu säger sig vilja inleda vissavreglering av bl. a. valutaregleringen, vilket är förtjänstfullt, måste vikonstatera att näringslivet skulle utvecklas mera positivt om avregleringarnafick större omfattning. Vi avvisar därför också regeringens förslag om fortsattbemyndigande att reglera betalningsvillkoren vid köp på kredit, vilket framgårav reservation 6. Det sagda gäller givetivs även löntagarfonderna. Om dessaavskaffades och ersattes av ett attraktivt system för frivilligt sparande iaktier skulle det få positiv effekt på tillväxt och investeringar. Också skattepolitiken har sin betydelse för tillväxten.Jag noterade att här i uttalade tvivelinför tanken att sänkta marginalskatter skulle vara tillväxtbefrämjande. Jaghar motsatt uppfattning. Enligt min mening bidrar de höga marginalskatternatill försmå arbetsinsatser och till otillräcklig rörlighet på arbetsmarknaden.Också i höga Den ekonoiniska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. lönelägenär det rimligt att sänka marginalskatterna, dels för att stimulera till ökadearbetsinsatser, dels för att möjliggöra förnuftiga löneavtal. Den nu aktuellakonflikten på den kommunala arbetsmarknaden illustrerar hur svårt det är att gereallöneökningar till de högre inkomsttagarna på grund av de högamarginalskatterna. Det vore rimligt att sätta en högsta marginalskatt till 50 %för de allra flesta inkomsttagarna och i varje fall aldrig ta ut imarginalskatt. En annan förutsättning för ökad tillväxt inomindustrisektorn är bevarad frihandel. Få länder är så beroende av sinutrikeshandel som . Den svenska exportindustrin måste ha fri tillgångtill utlandsmarknaderna. Vi måste därför fortsätta att försvara frihandeln såatt inga hinder reses för den svenska exporten, lika litet som vi själva börinföra begränsningar gentemot utlandet. Jag hoppas att socialdemokraterna nudefinitivt har övergivit tanken på importdepositioner, globalkontingenter ochandra sådana ensidiga svenska handelshinder. Jag tror också att tiden nu ärmogen för att utöka frihandeln till nya produkter och nya tjänster. Det ärockså ett allmänt intresse att även handeln med livsmedel kan ingå i detinternationella frihandelssystemet. Handeln med , som tidigare bidragit tilltillväxten i världsekonomin, har stagnerat. kan vändadenna utveckling, dels genom att verka för att får delta i detinternationella samarbetet på handelns område på lika villkor, dels genom rättvisarebetalningsvillkor för handeln mellan i-länder och , dels genom att visjälva avstår från importkvoter och andra handelshinder mot lågprisimportenfrån . Om vi stimulerar handeln med och tillväxten iu-länderna kan komma att bli viktiga marknader för denhögt specialiserade svenska exportindustrin. Eftersom jag haft förmånen att delta iflertalet av finansdebatterna , tänkte jag tillåtamig några allmänna synpunkter på den ekonomiska politiken och den ekonomiskautvecklingen . Påfallande är hur utvecklingen ofta valt helt oförutseddabanor. Det gäller både oljekriserna och , somju drabbade hårt på grund av vårt stora oljeberoende, och de omvändaoljekriserna . Oljan upplevdes som en billig nyttighet. Efter ensmärtsam omställning vande vi oss vid att betrakta den dyra oljan som det storahotet mot vårt välstånd, och karikatyrtecknarna såg ""oljeschejkerna""som symboler för oändlig rikedom. har utvecklingen åter vänt på ettoförutsett sätt, och den allt billigare oljan utgör ett glädjeämne föroljeimporterande och oljeberoende industriländer som , medan ettmeddelande att oljepriset på spotmarknaden fallit med ytterligare perfat är en ganska förfärande nyhet för oljeproducerande länder som t. ex.Venezuela, eller . Den banala slutsaten av detta är behovet av försiktighet ibedömningarna, av beredskap för oväntade och oförutsedda händelser och avskepsis mot de tvärsäkra politikerna och deras patentlösningar. Var och en avoss har säkert något att tillföra den ekonomiska politiken, men ingen av osskan göra anspråk på att sitta inne med den hela och slutliga lösningen. Behovet av att eftersträva realistiska lösningar och avatt undvika låsningar till ogenomförbara alternativ kan väl belysas av vad somhar hänt . Socialdemokraternas budgetpolitik underoppositionsåren är ett ganska avskräckande exempel i det härperspektivet. har i den ofta citerade boken avbön från den politiken med en nästan klassisk formulering. Jag tänktebe att få citera hela den formuleringen, eftersom jag tidigarebara har citeratden formulering som kan te sig gynnsam ur vår synpunkt: '" jag önskaribland, att de riksdagspartier, som ändå hade ansvaret för landets ekonomiunder de år då budgetunderskottet växte till gigantiska proportioner, vågadedemonstrera åtminstone en tillstymmelse till ödmjukhet, när det gällersvårigheten att lösa de problem de själva starkt bidrog till att skapa i gengäldskall jag och mina regeringskolleger gärna avstå från att glorifiera våregenoppositionspolitik . Den hade förvisso sina brister och en heldel av vad vi då sa och gjorde borde kanske ha varit osagt och ogjort." Detsamma skulle väl kunna sägas om delar av moderatasamlingspartiets budgetalternativ, där stora ofinansierade skattesänkningaralltid utgjort ett huvudelement - så också nu - även om man indirekt taravstånd från sina egna förslag genom att godta formuleringar om att man intekan skapa tillväxt genom ofinansierade skattesänkningar. När det gäller budgetpolitiken skulle jag vilja återknytatill en debatt som och jag hade . Den debattenhandlade om riskerna med en framtida ökning av budgetunderskottet, och denhotfulla siffran nämndes då som en tänkbar nivå. Denvarning som finansutskottet ufärdade - då var det många somtyckte att vi var ute i ogjort väder - gällde riskerna för en snabb ökning avvissa statsutgifter på grund av automatiken. Resonemanget innefattade ocksåpensioner och sjukersättning. Däremot ifrågasatte vi inte de kostsamma insatsersom krävdes för att bekämpa arbetslösheten och skapa industriell förnyelse. av det ökade budgetunderskottet berodde självfallet på attkonjunkturnedgången gjorde stora statliga insatser nödvändiga - även om välnågon enstaka av dessa insatser i eftervärldens backspegel kan synas onödig. Det stora bekymret för budgetpolitiken varinte dessa kostnader för att klara sysselsättningen utan det var de automatiskautgiftsökningarna, som successivt och nästan obönhörligt drev budgetunderskotteti höjden. Det var egentligen först som ett systematiskt och medvetetbesparingsarbete kom i gång på den statliga sidan, och det möttes ju till enbörjan av intensivt motstånd från socialdemokraternas sida. Densocialdemokratiska oppositionen mobiliserade allt motstånd som fanns attuppbringa mot de olika besparingsförslagen. Det är klart att den opinionenspelade roll som bromskloss för det nödvändiga besparingsarbetet, och för dettahar socialdemokraterna ett stort ansvar. Den nyvalda socialistiska majoriteten i inledde1982 med att upphäva ett antal redan beslutade besparingar, och det var förstflera år efter regeringsskiftet som del egentliga, målinriktadebesparingsarbeiet återupptogs, och det är det som har resulterat iförslag om t. ex. lägre Den ekonotniska politiken, m. m. Prot.1985/86:163 bostadssubventioner och sänkta statsbidrag till kommunerna, förslagsom vi i huvudsak stöder. Det här är ju förslag som fanns med redan i våra Den ekonomiska poli tiken, m. m. förkättradebesparingspropositioner, som då avvisades av socialdemokraterna meduppskruvade formuleringar om att det rörde sig om avrustning och brandskattningosv. Det förtjänar att framhållas att budgetunderskottet alltsåhade kunnat reduceras tidigare om inte socialdemokraterna hade avbrutit detmålmedvetna besparingsarbetet vid sin valseger 1982. har arbetet på att minska budgetunderskottet därefterunderlättats av att staten har fått ökade skatteintäkter, beroende på dels ökadlönesumma, dels höjda skattesatser. De många skattehöjningarna har som nämntsbidragit till att dagens tillväxtnivå i är låg och för övrigt väntasbli låg också . Finansministern är förmodligen ganska ensam i sinuppfattning om att skattehöjningar skapar tillväxt. Till utvecklingen avbudgetsaldot har också bidragit det faktum att ett antal utgiftsslag flyttatsut ur statsbudgeten, t. ex. bostadslånen. Det är bra att budgetunderskottet nusjunker rejält, men det kunde ha skett tidigare, och det är endast till enmindre del orsakat av direkta utgiftsneddragningar. I de budgetalternativ som föreliggerredovisar ett alternativ som är ca bättre änutskottsmajoritetens; underskottet skulle nästa budgetår med vårt alternativstanna kring . Vi upprepar liera av oss tidigare föreslagnabesparingar. Några av förslagen behöver inte upprepas därför att regeringen haranammat dem. Kanske kommer vi att få se hur ytterligare några av besparingsförslagendyker upp som poster i regeringens budgetproposition. Nödvändigheten av enstram finanspolitik kvarstår således. En stram finanspolitik kan lämna viktigabidrag till inflationsbekämpningen och därmed främja en ökad tillväxt. Storautgiftsökningar och stora ofinansierade skattesänkningar måste därför avvisas. Det har väl på ömse sidor under dessa tio årfunnits inslag som har varit till bara för debattens egen skull. Men jag troratt finansdebatterna har belyst de verkliga skiljelinjer som finnsmellan partierna och som ju väljarna har rätt att bli informerade om för attviiljarna därefter skall kunna göra ett rationellt val mellan partierna. Till frågan om de verkliga och inbillade skiljelinjernahör diskussionen om planhushållningen. , som är aktiv socialdemokrat, har i den nyutkomna boken politikens rötter beskrivit socialdemokratins gradvisa tlykt bort från planerings- och regleringsideologin med följande formulering: "'De mera långtgående planeringsidéerna från efterkrigspro- grammet kom att sjunka undan. Planhushållningen visade sig helt enkelt onödig; tillväxten och sysselsättningen behövde inte planeras fram."" Det är en utmärkt formulering och en utmärkt plädering för marknadsekonomins förträfflighet. Befriade frän planhushållningens bojor kunde marknadskrafterna ge sitt oöverträffade bidrag till ökad sysselsättning och fler arbetstillfällen. Mot denna bakgrund hoppas jag att socialdemokra terna låter planhushållningsidéerna stanna kvar på bokhvllorna i partibiblio teket och att de låser in mera konkreta planhushållningsförslag om prisregle- 14 ring och etableringskontroll och vad det nu kan vara för någonting i Det skulle alla tjäna på! Låt migavsluta med att återgå till den ekonomiska debatten 1977.där jag strök under värdet av att vi i kan nä enighet om en T ] ~ ~ u , j r 1 1 L-M , , T" r , ,, , Den ekonomiska poli- tiken, m. m. hesknvningav det faktiska samhällsekonomiska laget. Det skulle kunna ., läggagrunden för enighet också om de åtgärder som kommer att bli nödvändiga.Den ekonomiska politiken skulle enligt min mening bli bättre om man varmera beredd att lyssna på andras åsikter, i varje fall i högre grad än vad jagtycker att den socialdemokratiska majoriteten i finansutskottet under senaretid har gjort. Det är min övertygelse att även i framtidenkommer att lämna konstruktiva bidrag till en politik för välfärd ochutveckling i vårt land. herr talman, yrkar jag bifall till de reservationer som jag haranslutit mig till i finansutskottet. 4 . ÅSLING (c): Jag har med stort intresse lyssnat tillBjörn Molins anförande här , och jag har gjort det med ett alldelesspeciellt intresse eftersom vi är medvetna om att lämnar riksdagen.Jag kan i allt väsentligt instämma i den återblick somhan gav i den retrospektiva delen av anförandet. Den var mycket intressant ochen sammanfattning som jag tror att många av oss kan skriva under på. säger att när eftervärlden tittar ibackspegeln pä den här tioårsperioden kan det konstateras att mycket hadekunnat vara annorlunda. Vi är alla pinsamt medvetna om detta. De satsningar somgjordes för att rädda sysselsättningen kan naturligtvisinnefattas i det omdömet, och jag skulle t. o. m. kunna gå ett steg längre änBjörn och säga att den satsning som den dåvarande regeringen gjorde påvarvsindustrin var givetvis, sedd just mot bakgrund av vad vi nu vet. i storutsträckning en felsatsning. Men den tillkom i enighet för att vi ville försökaklara sysselsättningsproblemen. Jag skulle också vilja tacka för angenämadebatter i finansutskott och kammare . Jag hoppas attslottet i skall skänka trivsel och inspiration. I idrottsvärlden brukar man säga att en braspelare skall ha tur. Men utan tvivel gälleratt också dåliga spelare kan hatur. Det är vad man på tidningarnas sportsidor brukar kalla enstakasensationella \inster. Den nuvarande blå-gula regeringen har inte gjort vad denborde enligt min uppfattning för att komma till rätta med grundläggande problemi svensk ekonomi. Men tack vare att utanförstående faktorer som detinternationella oljepriset. OPEC-kartellens kollaps, dollarkursens nedgång ochvärldskonjunkturen i allmänhet varit gynnsamma pekar ändå många kurvoråt rätthåll. Vi har en bristfällig regeringspolitik men en tursam internationell bildför svensk ekonomi. Den obalans vi har rymmer emellertid mänga bekymmer - föroppositionen lika väl som för regeringen, eftersom de innebär starkarestriktioner för den politik man vill föra. Vi i höjde ettvarnande finger , när vi påpekade att regeringen intepresenterade någon egen politik i egentlig mening utan byggde hela sin strategiför detta år pa att parterna på Den ekonomiska politiken, m. in. avtalsmarknadenskulle klara av vad regeringen själv inte ville ge sig i kast med. Dettasamtidigt som det inte fanns några förslag från regeringen på det stadiet påskattepolitikens område, när det gällde fördelnings- och regionalpolitikenetc. Det går inte att rulla problemen framför sig. Det har ominte annat tioårsåterblick påmint om. Har högreinflationstakt, dvs. ett högre kostnadsläge, än omvärlden, tappar vi ofelbartmarknadsandelar, och med tanke på vårt starka internationella beroende är detförändringar som är allvarliga. Då kan vi inte hålla sysselsättningen uppe. Dågår det inte heller att prova nya överbryggningsprojekt. Vi får också erfaraeffekter på ekonomin i form av exempelvis högre ränta än omvärlden, vilket i sintur hämmar investeringar och framtidssatsningar i vårt näringsliv. Det är betecknande för situationen att oljeprisfallet harhaft en mycket stor betydelse för vår ekonomi. Utan oljeprisfallet skulleSverige ha ett underskott i bytesbalansen på ca enligtde prognoser som finns. Den strategiska frågan i svensk ekonomi är dock framförallt tillväxtens användning. Uppgången i BP var till betingad avden privata och offentliga konsumtionen. Prognosen säger att hela 80 %av BP-ökningen blir konsumtionsbetingad. Till bilden hör också att de ca 3 %med vilka den privata konsumtionen nu väntas öka i är sannolikt är en försiktigprognos. Vilket det reella utfallet av avtalsrörelserna blir denna vår är detför tidigt att uttala sig om, men de överraskande stora motsättningarna mellanparterna kan sannolikt komma att betyda att arbetsfreden i är blir dyrare förfolkhushållet än beräknat. Regeringens hantering av avtalsrörelsen varvalhänt och vi kritiserade den dä. Såvitt vi nu kan se har den hantering som dåskedde skapat onödiga problem även för den avtalsrörelse vi nu befinner oss i. Jag har tidigare här i kammaren haft en debatt medfinansministern om lönebildningen och systemet för lönebildning, och dendiskussionen visade -för mig i varje fall - att finansministern inte på ettövertygande sätt kunde bevisa att det lönebildningssystem som regeringenförsöker använda sig av skulle vara det optimala. Erfarenheten visar också i deyttersta av att lönebildningssystemet måste sättas under debatt. Vimåste här i landet fä ett mera rationellt och marknadsorienteratlönebildningssystem. Bristerna i vår lönebildning är alltså i hög grad oroande,dels för vår internationalla konkurrenskraft, dels och långsiktigt därför attde kan innebära en fortsatt okontrollerbar expansion av konsumtionssidan i vårsamhällsekonomi. , som förutsatte en kraftig uppgång avbruttoinvesteringarna, framför allt i industrin, med . kommer inteatt få sin prognos infriad. Prognosen nu säger . och den siffran framstårsom en bekräftelse på ett allvarligt misslyckande i den ekonomiska politiken.Huvudstrategin i den s. k. tredje vägens ekonomiska politik håller av allt attdöma inte måttet. Vad är då orsaken till att. i när många faktorerspelar svensk ekonomi i händerna, regeringen misslyckats med att komma tillrätta med de nrundläggande och strukturella problemen i ekonomin? Som centernser det. är det framför allt tre avgörande fel som regeringen har gjort i sinekonomiska politik. Det är för det första den ensidiga, för att inte sägaaningslösa, satsningen på tillväxt till varje pris. Den strategi som låg bakomden stora devalveringen skulle medvetet och i ett slag sänkareallönerna och höja vinstnivån i svensk industri och återställa dessinternationella konkurrenskraft. Så skedde, men dels blev medicinen för stark- devalveringen var onödigt stor med hänsyn till marknadsutvecklingen -, delsfullföljdes inte tanken genom finanspolitiska åtgärder med tillräcklighandlingskraft. Trots stöd från oppositionen tog inte regeringen tillfället iakt att göra de finanspolitiska nedskärningar som varit nödvändiga för attförbättra balansen, utnyttja den situation man hade, pressa ned räntenivån ochgöra det mer lönsamt för exportföretagen att investera i framtidens produktioni stället för att ägna sig åt operationer på penning- och kapitalmarknaden. För det andra har regeringen försummat sparandet isamhället, främst då naturligtvis det privata. Det privata sparandet harradikalt minskat. Vi har en rekordlåg sparbenägenhet här ilandet. Det privata sparandet har fått spela en alltför undanskymd ochdiskriminerad roll den svenska ekonomin. I dagens tidningar berättas det om att andelen privataägare på svensk aktiemarknad starkt har minskat. Det är institutionerna och destora företagen som har marscherat fram som de stora ägarna, vilket ju urcenterns synpunkt är oacceptabelt, eftersom vi eftersträvar ett decentraliseratägande och inflytande i samhället. Det eftersatta sparandet i den offentliga sektorn haralltså inte kompenserats av ett ökat privat sparande. Följden är en högrealränta, och när regeringen nu på allvar diskuterar införande av enrealränteskatt, är det närmast en bekräftelse på det allvarliga misslyckandeman står inför med den här delen av sin politik. Jag vill betona, eftersom besked ibland har efterlysts,att för sin del avvisar tanken på realränteskatt. Vi gör det medskärpa, därför att en realränteskatt på sitt sätt legitimerar en räntenivå somi sig själv är det främsta hotet mot de investeringar som för framtiden skallge landet en sund ekonomisk utveckling. har för sin del anvisat de alternativa vägarna närdet gäller sparandet. Förutom i vårt budgetalternativ har vi gjort det ocksånär det gäller det privata sparandet, där vi lägger stor vikt vid ett nyttsystem, som skulle premiera det privata nettosparandet, oavsett sparform, genoms. k. privata investeringskonton. Den allvarligaste omständigheten i sammanhang med attregeringen misslyckas med sin ekonomiska politik är emellertid bristen påprioritering av tillväxtens användning. Det är ett betecknande ochkarakteristiskt inslag i den socialdemokratiska politiken . Från sida hävdar vi att resurserna måste brukasbättre. Man kan säga att när det gäller energipolitiken har kärnkraftsolyckan iTjernobyl understrukit nödvändigheten av att snabbt ställa om energisystemet ilandet för hushållning och utnyttjande av förnyelsebara energikällor. Vårainvesteringar på energiområdet har nämligen gjort oss sårbara, tekniskt menockså Den ekonomiska politiken, m. m. 2 protokoll 1985/86:163-164 Den ekonomiska politiken, m. m. samhällsekonomiskt.Perspektivlösheten i regeringens ekonomiska politik när det gäller tillväxtensanvändning har alltså kommit till väldigt klart uttryck i energipolitiken, därman föredragit att ligga mycket lågt i debatten. Den tilltagande regionala obalansen är ett annat symtom pådenna politik. Koncentrationsutvecklingen i samhället är det främsta hotet motvälfärden i vid mening i såväl storstadsregioner som i glesbygd. Utan att idetta sammanhang beröra de sociala och kulturella aspekterna av denna utvecklingskall jag nöja mig med att konstatera att samhällsekonomiskt har denna koncentrationinneburit en utveckling mot ökad sårbarhet i vårt samhälle, enkapitalförstöring i avfolkningsregionerna, som motsvaras av ökade investeringsanspråki koncentrationsorterna. Där finns också direkta överhettningssymtom, somförsvårar stabiliseringspolitiken och motverkar övergripande mål för denekonomiska politiken. De åtgärder som aviserats av regeringen för attåstadkomma en regional utjämning i den ekonomiska aktiviteten har varitobetydliga. Det mest markanta är måhända industriministerns avisering av ensärskild skatt på arbetskraften i . Om de nuvarandekoncentrationstendenserna skall hejdas behövs emellertid medvetna ochlångsiktiga åtgärder. Regeringen saknar dock uppenbart en helhetssyn och denhandlingskraft som erfordras när det gäller att bedriva en aktivregionalpolitik. står som monument över denna principlösaregionalpolitik uppgörelserna om industrietableringarna i och Malmömed ett betydande subventionsinslag i miljonklassen per arbetstillfälle.Samtidigt har jordbruksministern stått här i kammaren och anklagatoppositionen för att den i sina jordbrukspolitiska förslag har velat behållastödet till det norrländska skogsbruket på realt samma nivå som tidigare,alltså till en kostnad som motsvarar 40-50 subventionerade jobb i de nyabilfabrikerna. Alla tycks vara medvetna om att det inte är tillräckligtför att upprätthålla nuvarande produktionsvolym i glesbygden, och att redandetta beslut kommer att få negativa konsekvenser för möjligheten attupprätthålla bebyggelse och sysselsättning för tusentals människor i t. ex. detnorrländska inlandet. Min slutsats är att det inte finns några proportioner ochingen konsekvens i regeringens regionalpolitik. Tyvärr har inte finansdepartementeti någon avgörande män bidragit till att skapa klarare linjer om regeringensintentioner i detta avseende. Med dessa starka regionalabalansprohlem är det självfallet svårt att bedriva en effektivstabiliseringspolitik. Spännvidden i ekonomisk aktivitet i landet mellan skildalandsdelar är alltför stor för att stabiliseringspolitiken skall kunna blieffektiv. I princip är det samma förhållande som råder inomfördelningspolitiken.