prot · G909163 · 1985-12-31 00:00:00 — balans.Det sparande som därutöver skall ske skall företas framför allt av enskildasamt i näringslivet. när den offentliga sektorns saldo börjar närma signoll, skall vi inte sluta att dra ned på de offentliga utgifterna. Vi skallfortsätta med detta för att få utrymme att fortsätta skattesänkningar. Att få bort underskottet i den offentliga ekonomin är bara- snart kan vi kanske säga var bara-ett förstahandsmål. Därutöver gäller detatt banta den offentliga sektorn och sänka skattetrycket, så att medborgarnafår behålla mer av sin arbetsersättning och få fler alternativ att väljamellan. Även detta är ett syfte med den strukturpolitik jag efterlyser och somsocialdemokraterna inte vill diskutera. Man skjuter den ifrån sig därför sitter fast i ideologiska låsningar som inte medger denna möjlighet. Att vi måste fortsätta att sänka skatterna kan motiverasinte minst med att detta är en process som är på gång i andra jämförbara ochmed oss konkurrerande länder, där man från början har betydligt lägreskattetryck än vi har. Detta är en förklaring till vad jag menade med min fråga.Jag hoppas naturligtvis fortfarande att få svar på den. Den ekonomiska politiken, m. m. 13NILS G. ÅSLING (c) replik: sade att jag företräder en bracenterpolitik. Det är ett betyg som jag värdesätter mycket så här införsommarlovet. Tyvärr är jag inte beredd att sätta samma välvilliga betyg påregeringens politik, i varje fall inte dess regionalpolitik. Diskussionen mellan och mig om innebörden ireservationerna 1 och 3 är ganska intressant. Vi från menar att det intefinns något bättre ekonomiskt system än marknadsekonomin för att styraresurserna. Men vi säger , , att marknadsekonomin har sinabegränsningar och sina brister. Det är därför vi har en regionalpolitik och enindustripolitik, dvs. för att kompensera dessa brister. Det var därför som i regeringsställning påsin tid t. ex. tog initiativ till att sänka arbetsgivaravgifterna i de fyramalmfältskommunerna, för att den vägen kompensera kommunerna och deras invånareoch företag för det geografiska och klimatologiska handikapp de har urmarknadsekonomisk synpunkt. Det är på samma grund som vi har reserverat oss motutskottsmajoritetens synpunkter. Vi menar alltså att tillväxten kräver att manhar en marknadsekonomi klart definierad, men när det gäller att fördela dentillväxt som den allmänna ekonomiska politiken och produktionen i nationen gerupphov till. har vi bestämda krav som är avsedda att komplettera denmarknadsekonomi vi bekänner oss till. Det skulle vara klädsamt om socialdemokratin tog ställningi denna debatt. Men i allmänna ordalag säger att man vill ha nyaregionalpolitiska styrinstrument. Låt oss ta upp en diskussion omdetta. En sak är dock klar. Regionalpolitiken har råkativanrykte. Det vittnar om fullständig handlingsförlamning från regeringenssida. Vi har denna vårsession fått talrika exempel på detta. Det voreönskvärt, , med litet självprövning också i detta sammanhang. Den ekonomiska politiken, m. m. 14BJÖRN () replik: Socialdemokraterna har försöktövertyga oss om sin förmåga att bidra till en lägre inflation. Men fyra årserfarenhet talar sitt tydliga språk. Inflationen i med ensocialdemokratisk regering stiger över den jämförbara internationella nivån ochförsvårar därmed för de svenska företagen att bevara sin internationellakonkurrenskraft. Mot bakgrund av att regeringen och finansutskottetsmajoritet säger sig vara medvetna om löneutvecklingens strategiska betydelseför de ekonomiska målen, frågade jag vilka åtgärder man frånsocialdemokratisk sida är beredd att ta till för att stödja strävandena atthålla kostnadsutvecklingen nere genom låga löneavtal och därmed dämpainflationen. Jag fick inget svar. Löntagarfonderna kan av naturliga skäl inteanvändas som svar, eftersom de inte alls har bidragit till en lugnarelönerörelse utan verkar vara korrelerade med oroliga lönerörelser. Det finns ett antal åtgärder på skatteområdet som man kanvidta för att underlätta för parterna på arbetsmarknaden att komma fram tillförnuftiga löneavtal - vi har varit ense om löneavtal på en relativt låg nivå -så att människor kan få något kvar av de avtalsmässiga löneökningarna trotsinflationen. En sådan åtgärd är införande av ett automatiskt verkandeinflationsskydd i skattesystemet. Jag vill upprepa vad jag sade i mitt anförande, nämligenatt den nuvarande konflikten för högavlönade på det kommunala området kanskeskulle vara något lättare att lösa, om man hade haft ett automatiskt verkandeinflationsskydd i skattesystemet. sade någonting om planeringsideologi kontramarknadsekonomi. Jag sade tidigare att jag inte kan se vare sig någonplaneringsideologi eller någon marknadsekonomisk attityd i det som kallas förden tredje vägens politik. Bakom den rubriken ryms en politik därbeslutsfattarna sitter med armarna i kors och hoppas att det skall gå bra. Justmot bakgrund av den utveckling som vi har på arbetsmarknaden hade det varitintressant att höra om man inom socialdemokratin har några åtgärder i beredskapför att underlätta för parterna att nå fram till förnuftiga löneavtal. 15HANS i (vpk) replik: Vi diskuterar den ekonomisk-politiskainriktningen av åtgärderna. Vi har föreslagit investeringsstyrningar till vissaregioner och branscher för en industriell utveckling. Detta har vi gjort motbakgrund av det stora behovet av sådana investeringar. Vi har pekat på de storalikviditeterna inom bolagen, hopsamlade av låga löner och storavinster. Vi tycker att dessa skall mobiliseras i samhällsbygget, "Vi harockså föreslagit indragningar av delar av dessa. Vi har sagt att fördelningspolitiken måste förstärkas,Nyfattigdomsdebat-ten har i alla fall vi inte glömt. Det har gått ett halvårsedan den var den största och hetaste politiska frågan. Förhållandena har inteändrats så radikalt. Utvecklingen av den gemensamma sektorn är ett strategisktviktigt mål för den framtida ekonomisk-politiska utvecklingen. Man kan intebegränsa dess tillväxt och tro att man skall satsa på den när man får råd. Den ekonomiska politiken, m. m. Detär dålig taktik. Men då säger : Det är fel typ av PrOt. 1985/86:163investeringar som vpk föreslår, det är fel sätt. Jag måste fråga nu 5juni 1986 när han har på sig att svara: När och hur villsocialdemokraterna lösa dessa problem? Hur har man tänkt sig att attackera defrågor som vi lyfter fram och som jag anser måste lösas och inte kan glidasundan? Vi är så generösa att vi erkänner att ni har lyckats med en del av denekonomiska politiken och fått fram exportvinster och samlat pengar i ladorna åtkapitalet. Men det är inte målet med den ekonomiska politiken enligt vårt sättatt se. De här pengarna måste användas för samhällets bästa och förfolkflertalets bästa. Det är åtgärder pä det området som vi efterlyser. Jag måste upprepa frågan: Hur braskall det gå för kapitalet innan regeringspartiet presenterar några som helståtgärder utöver att lita på att kapitalet genom sina stora vinster skall visavälvilja mot samhället? Hur länge skall ni följa med som svansen i denkapitalistiska utvecklingen och samla upp smulorna från den rike mannens bordoch kalla detta för ekonomisk politik? Anf.16 () replik: Socialdemokratin har aldrig uppfattat sig somnågon svans någonstans. Jag vet inte om det finns andra som har anledning attbetrakta sig som politikens svans. Svaret till i är givetvis attden politik som faktiskt har lyckats hålla sysselsättningen uppe ocharbetslösheten nere ytterst inte tjänar kapitalets intressen. För mandiskussionen på det sätt som försöker göra, är det fraseologinoch inte problematiken som är det centrala. frågade: Vilka åtgärder har ni? Det verkar somom han tror att åtgärderna i politiken skall komma efter det attbudgetpropositionen är framlagd. En ekonomisk politik som har lett till deresultat som jag redan har nämnt - det är huvudsvaret. Som kommentar till inlägg om skatterna villjag än en gång säga följande - och hoppas jag att i varje fall lyssnar på diskussionen. Om man mitt i en avtalsrörelse har denuppfattningen att centrala skattepolitiska insatser som sänkning av arvs-,förmögenhets-och gåvoskatterna och indexreglering av skatteskalorna skullekunna leda till avtalsrörelser som är förenliga med och ligger inomsamhällsekonomiskt tillåtet utrymme, tror jag det är värt att tänka en gångtill, om man alls är intresserad av att tänka på skillnaderna mellan olikakategorier. När höginkomsttagare begär löneökningar som vida överstiger helayrkesarbetarkategoriers årslön skall man inte satsa på höginkomsttagarnasskatteförhållanden, som parti i sin reservation 1 har gjort. Till . Åsling vill jag upprepa det jag var rädd förskulle uppfattas som en beskyllning, nämligen att han är en god centerpartist.Jag tycker han skall fortsätta med det, även när han talar med eller hans efterträdare. Då blir det kanske inte så lätt. omman vill vara konsekvent - men det är jag inte säker på att . Åsling vill- att skriva på både reservation 1 och reservation 3. Jag är glad över att har kommit dit han harkommit. har det ju alltid varit en fråga om att det gäller attverkligen sätta till Prot.1985/86:163 besparingar för att vi skall kunna klara våra balansproblem. Nuhar vi kommit därhän att upp sitt högerpekfinger och säger: Den ekonomiska poli tiken, m. m. Inte meranu, för nu har ni fått en sådan balans att det t, o, m, kan bli ett positivtoffentligt finansiellt sparande. Vilken oinvändning alldeles i slutet av enekonomisk-politisk debatt! vice talmannen anmälde att iHallstahammar och anhållit att till protokollet få antecknat attde inte ägde rätt till ytterligare repliker. Medan jag har lyssnat på debatten har jaggripits av en lätt känsla av svindel. Skall man tro pä vad de borgerligaföreträdarna har sagt så har regeringen i nu snubblat omkring iden ekonoiniska politiken. Den har gjort det mesta fel. men på något vis blevdet ändå rätt. De stora framstegen på det ekonoiniska området beskrivs somsjälvklara. Glömda är kampen, motsättningarna, striderna. Om någontingfortfarande går snett i ekonomi beror det på att regeringen inte heltoch hållet anslutit sig till oppositionens politik. Inför dessa uttalanden kan det finnas anledning attåtervända till vad som har hänt när det gäller de borgerligapartiernas reaktioner inför regeringens ekonomiska politik. De reaktionerna harnämligen gått igenom fyra ganska distinkta faser som på ett intressant sättåterspeglar hur striden om den ekonomiska politiken har utvecklats. När den socialdemokratiska regeringen lade om kursen i denekonomiska politiken sade samtliga borgerliga partier att detskulle misslyckas. Det berodde kanske inte i första hand på att vi var någraklantar utan på att vi i grunden hade en felaktig syn på ekonomi.Framför allt hade vi fel ideologi. Med vår socialistiska inställning tillskatter, fackföreningar och offentliga utgifter skulle devalveringen bara ledatill inflation, genom fackföreningsrörelsens alltför stora makt. Det höga skattetrycketskulle ruinera näringslivet. Och socialdemokratins oförmåga att spara skulleleda till ett skådat budgetunderskott. ochThorbjörn förutspådde en inflation på nivån . BengtWesterberg skrev en bok enligt vilken budgetunderskottet skulle ligganågonstans i trakten av 140 miljarder. Den här första fasen kan man beskriva som katastrofteorin.Den räckte ända fram till budgetpropositionen , Då började deförsta påtagliga tecknen dyka upp som visade att var på rätt väg.Underskotten minskade, behövde inte längre låna i utlandet,arbetslösheten sjönk, industrin expanderade och inflationen började t, o, m.avta. Detta utlöste fas två, som hette skönmålning. Regeringenljuger, fifflar - det var ledmotivet i en borgerlig kör som ljöd ändafram till valet . Antagligen trodde man själv på detta,eftersom den borgerliga valrörelsen i stor utsträckning handlade om allt sommåste skäras ned och avvecklas i den svenska välfärden. Och naturligtvis skulleallt bli ännu värre om det blev socialdemokratin som vann valet. Väljarna höll som bekant huvudet kallt och hjärtat varmt,så vi vann valet Och kunde fortsätta vår politik. Sedan visade det sig att skönmålningen var en ganska brabeskrivning av Verkligheten, Alla kurvor envisades med att peka åt rätt håll,också efter valet. Detta fick en ganska eftertrycklig dokumentation närbudgetpropositionen lades fram . Då kom fas tre i den här utvecklingen. Den hette""tur-bara tur". sade man att denna katastrofalt dåligapolitik i och för sig inte leder till den ekonomiska katastrof som man hadeförutspått så länge, men det berodde bara på att den socialdemokratiskaregeringen hade en - i varje fall ur borgerlig synpunkt - katastrofalt stortur. Det var som räddade vår industri och vår sysselsättning. Detvar OPEC som sänkte inflationen och våra räntor. Det är klart att detta var ett mirakel. Det var det ännumera därför att och OPEC-vad gjorde för oss vet jag inte, mendet kanske vi får veta om ett tag - lyckades rädda detsocialistiska ,Detta var det fantastiska. Det gällde det socialistiska med sinolyckliga böjelse för social rättvisa, full sysselsättning och starkafackföreningar och med sitt orimliga skattetryck. Vi räddades av ochOPEC. men det konservativt styrda och det konservativt styrda Danmarkräddades inte. Där fick man höja skatter, och där har bytesbalansunderskottetrakat i höjden. I växer arbetslösheten, och industrin går bakåt. Jag håller med om att ett sådant mirakel har nog världeninte på länge skådat - att en konservativ ekonomisk politik i räddar,nästan som enda land i världen, det socialistiskt styrda , Jag medgeratt det är högst orättfärdigt att effekterna blev sådana. Naturligtvis bordedenna politik ha räddat de konservativt styrda länderna, som befinner sig isvårigheter. Fas nummer fyra började för en månad sedan, då regeringenlade fram kompletteringspropositionen. Då var det inte längre bara tur. utan dåsade man med klädsam häpenhet: Det är ju vår politik sossarna för! Äntligeninser borgerligheten varför det har gått så pass bra för , Tydligen ärdet så, att på något vis har vi ända egentligen förtborgerlig politik. Devalveringen, löntagarfonderna, omsättningsskatten påaktier, förnyelsefonderna, fastighetsskatten - allt detta som man har bekämpatså våldsamt är nu på något märkligt vis egentligen borgerlig politik. I varje fall skulle ju, enligt den debatt vi många gångerhar fört i den här kammaren i dessa sakfrågor, vart och ett av dessa steg påden tredje vägen isolerat för sig föra oss mot avgrunden. Ta bara löntagarfonderna,som ändå inte är så särskilt pigg på att föra debatten om här i dag- eller omsättningsskatten på aktier, som enligt en ganska sen eruption frånborgerlighetens sida skulle kasta ut kapitalet ur landet. Men när den tredjevägen odisputabelt visar sig leda till bättre sysselsättning, lägre underskottoch höjda reallöner, då hoppar man upp på vagnen och säger: Det är vi som harkört . Jag undrar vad fas nummer fem skall bli, herr talman. Då man egentligen inte finner några angreppspunkter närdet gäller budgetunderskottet, bytesbalansen, sysselsättningen, det allmännaläget i industrin, så vill man nu diskutera läget i avtalsrörelsen. Den ekonomiska politiken, in. Den ekonomiska politiken, m. m. Man säger-och den uppfattningen delar jag- att det är något av enödesfråga för hur det kommer att gå med kostnaderna och priserna ochdärmed konkurrenskraft och sysselsättning. Den slutsats som man drar ärnaturligtvis att det är regeringens fel att vi nu bara har avtal för en del avarbetsmarknaden, att det pågår konflikt på en annan del och att besvärliga ochsvåra förhandlingar under konflikthot pågår på andra delar av arbetsmarknaden. Då säger man: Här måste regeringen göra någonting. Jaglyssnade mycket uppmärksamt för att få klart för mig vad man anser attregeringen borde göra, men jag blir inte särskilt klok på vad recepten går utpå. säger att konflikten på den offentligasektorn är resultatet av ett okänsligt agerande från arbetsgivarsidan, och har misslyckats med att nå ett samordnat agerande från arbetsgivarsidan.Där skall det tydligen vara centralstyrning och samordning. När ser på situationen på den privataarbetsmarknaden, som förvisso också har sina problem, är det tvärtom. Då är detfel med samordning och centralisering. Här skall det vara decentralisering -det är den enda lösningen. Jag får inte detta att gå ihop. Det är möjligt kan förena två helt olika modeller för löneförhandlingarna. Men jag skullevilja att litet mer reder ut varför decentralisering på ettområde är bra när det definitivt inte är bra på ett annat område. sade något som också bara väcker minnyfikenhet. Han menade att vi måste få ett mer rationellt och marknadskonformtlönebildningssystem. Jag vet att har skrivit ganskadramatiska artiklar om detta, som han sedan i inte har velat kännasvid. Men det vore intressant att höra var befinner sig just i dag.Vad är så att säga dagens notering beträffande Åsling och lönepolitiken? Hansuttalande är nämligen omöjligt att förstå. Däremot är man mycket tydlig i ett annat avseende,nämligen när man säger att problemen på arbetsmarknaden skulle lösas om bararegeringen ville gå med på att sänka marginalskatterna. är det ganska oklart vad borgerlig skattepolitik skulleinnebära i detta avseende. Men låt oss utgå från att det man menar ärmarginalskattesänkningar utöver dem som regeringen, eller rättare sagtriksdagen, beslutade . Vilken effekt skulle det då få påavtalsrörelsen, i varje fall i ett mellanlångt perspektiv? Att krävaytterligare sänkningar av marginalskatterna måste såvitt jag förstår innebäraatt man vill sänka skatterna för de av inkomsttagarna som har mer än 50 %marginalskatt. Det betyder att de inte bara får sänkt marginalskatt, de fårsänkt skatt över huvud taget. Men vad gör i så fall de av inkomsttagarnasom får obetydliga skattesänkningar eller inga skattesänkningar alls? Hurreagerar dessa inkomsttagare? Jag tror att vi måste inse att vi har ett problem som inteär så lättlöst. Vi har erfarenheterna från de marginalskattesänkningar somgenomfördes . Jag anser att dessa marginalskattesänkningar på långsikt är gynnsamma för lönebildningen och inflationen. Det är en uppfattningsom delas av många. Men lärde vi oss att då mangenomför marginalskattesänkningarna ger de en effekt på de disponiblainkomsterna, hur mycket folk har kvar efter skatt, som definitivt inte underlättar avtalsrörelsenutan skapar komplikationer. De högre inkomsttagarna får nämligen betydandeförbättringar av sin inkomstsituation tack vare skattesänkningarna, medanmerparten av inkomsttagarna inte får det. Anta då, vilket inte alls är särskiltorealistiskt, att de lägre inkomsttagarna vill ha samma förbättring av sinlevnadsstandard som höglönegrupperna. Anta också att de medkraft av sin tyngd på arbetsmarknaden - de representerar påarbetsmarknaden - kan driva igenom sina lönekrav och därmed få samma ökningarav sina inkomster efter skatt som de högavlönade. Då kan jag tala om förherrarna att effekten av en sådan lönerörelse blirmera inflation. Anledningen till att effekten inte blev denna under perioden1983-1985 var faktiskt att de som företrädde de lägre avlönade trodde på att dehögavlönade skulle hålla tillbaka sina lönekrav. Stora grupper av högavlönadegjorde inte det. Därmed är en av komplikationerna i årets avtalsrörelse,tvärtemot det ni hävdar, att stora grupper av lågavlönade har den inställningenatt de skall försöka korrigera en del av de ökade orättvisor ilöneinkomsternas fördelning som har skapats . Det här är ett problem som ni har tagit upp ,men ni har aldrig riktigt förklarat hur ni skall lösa det. De grupper som fårskattesänkningar kan visserligen känna sig nöjda med det, men vad gör man meddem som upplever skattesänkningarna som orättvisa? Resultatet av det här slagetav politik ser de mycket väl: vi får större kostnadsstegringar totalt sett ochhögre inflation. De borgerliga partierna är inte alls bereddaatt acceptera hur svår den uppgift är som vi har tagit på oss. Det är enuppgift som på åtskilliga håll i världen faktiskt betraktas som omöjlig. Vi hartagit på oss att försöka förena full sysselsättning och låg inflation ochdärtill att göra detta då inflationen var hög samtidigtsom sysselsättningen försvagades och arbetslösheten steg. Vårt problem är att mani många, ja, nästan alla industriländer gav upp den härambitionen. Man lät arbetslösheten stiga till sådana nivåer- 10, 15. - attden började bita på inflationen. Genom svag efterfrågan på arbetskraft, högarbetslöshet och hård finansiell åtstramning drev man tillbakakostnadsstegringen, och minskade man utrymmet för företagen att höjapriserna därför att marknadsläget inte medgav prishöjningar. Mot den bakgrunden är det orimligt att vid en jämförelseav den ekonomiska politikens resultat i olika länder framhålla sådana ländersom som föredömen i vad det gäller inflationen utan att samtidigtpeka på att de i fråga om arbetslösheten definitivt är skräckexempel. Jag har frågat mig om ni inte. när ni sägeratt den ekonomiska politiken nu med en helt annan kraft måste inriktas pä attbekämpa inflationen, egentligen tänker på den lösning som man har valt i sådanaländer. Den väg vi har valt är en annan. Vi har drivit påproduktionen och investeringarna. Det råder en allmän enighet i omatt också den privata konsumtionen skall få öka. Det betyder att vi i Sverigeinte har ett försvar mot inflationen som består av arbetslöshet och enprisdämpande. Om ni vill upprätta ett sådant försvar, tala dåom det för oss och Den ekonoiniska politiken, m. m. Prot.1985/86:163 för svenska folket! Tala om att det är ett sådant försvar nivill sätta in mot inflationen! Då skulle man åtminstone kunna förstå den intellektuella Den ekonomiska politiken, m. m. hållningni intar, även om jag tycker det är omoraliskt att använda sig av sådanametoder för att bekämpa inflationen. Men vi vet att de fungerar. Om man dämparefterfrågan och låter arbetslösheten öka. då får man lägre inflation. Den sköld vi har försökt sätta upp mot inflationen ärnågonting annat. Det är nämligen fackföreningsrörelsens och arbetsgivarnasvilja och förmåga att frivilligt hålla nere de nominella kostnadsökningarna ochde inflationsdrivande prishöjningarna. Ni kan säga att detta är naivt, och nikan säga att det bara är ett uttryck för att regeringen vill prata nerinflationen. Men ni har inget alternativ - såvida ni inte är beredda attverkligen ta de hårda konsekvenserna av en antiinflationspolitik liknande densom bedrivs i andra länder. Tack vare förbättringarna i den svenska ekonomin har denekonomiska politiken kunnat skapa förutsättningar för årets avtalsrörelse somgör det åtskilligt lättare för arbetsmarknadens parter att frivilligt hållanere löneökningarna. Sanningen är ju. om vi ser till huvuddelen avarbetsmarknaden, att de stora löntagarorganisationerna har konstaterat att detmed den låga inflation som är möjlig går att lägga löneökningarna på enklart lägre nivå än vad som motsvaras av det vinstläge och de möjligheter attutjämna effekterna av löneökningarna genom prishöjningar som faktiskt finns iSverige. Jag tror att den väg vi följer skall leda till detresultat vi förutsatt. När det exempelvis gäller förhandlingarna på den privataarbetsmarknaden tror jag inte att de tolkningssvårigheter i fråga om dencentrala uppgörelsen som vissa förbund och arbetsgivarparter har är större änatt de kan överbryggas. Jag kommer till den slutsatsen därför att 17av har slutit avtal. De har tillsammans med arbetsgivarna kunnatenas om tolkningen av den centrala uppgörelsen och slutit avtal på den5-procentsnivå som de kommit överens om. Situationen på den offentliga sektorn är delvisannorlunda. Där finns det ännu inte centrala uppgörelser. Det ser ut som om det vore ett mycket stort avstånd mellan arbetsgivare och löntagare. Jag skall inte uttala mig om rimligheten i de löneanspråk som de offentliganställda eller enskilda grupper av de offentliganställda har. Men en sak tror jag de allra flesta kan instämma i, nämligen att det inte är rimligt att lönerna för de anställda hos stat och kommun stiger mer än lönerna för de anställda inom den privata sektorn.