prot · G90970 · 1985-12-31 00:00:00 — När man följerdebatten kan man nästan fä intrycket att det är aktieägarnas fel, LO-chefenStig skildrade i hur två utvecklingslinjer harlöpt parallellt , "miljonärslinjen" och"socialhjälpslinjen". Läsarna av den artikeln och många andrabibringas uppfattningen att det finns ett starkt samband mellan den ökadeomsättningen på börsen och urholkningen av reallönerna. När en sådan uppfattning sprids av ledande företrädare förfacket, är det inte så konstigt om andra kastar lystna blickar mot börsen ochmot aktieägarna och tror att det är där pengarna till reallöneökningar finnsatt hämta. Men så är det inte. Låt mig ge några, som engång uttryckte det, "obekväma fakta". Aktieägarnas utdelningar är inte av löntagarnaslöner. Där finns det alltså inte mycket att hämta. Och dessutom: index förbörsaktierna ligger på nästan precis samma nivå som . Detbetyder att aktieägarnas avkastning på sitt aktieinnehav under de här två årenär ungefär de som de har fått i utdelning. En satsad hundralapp har giviten utdelning på . Det kan jämföras med en inflation som har varit mer ändubbelt så hög eller med avkastningen på riskfritt banksparande som har legattre fyra gånger så högt. En del har i debatten pekat på Volvos beslut att höjautdelningen på Volvoaktien med upp till 8:50 för varje aktie. Detär då viktigt att noteraatt Volvoaktien även efter denna höjning ger mindreutdelning än , dvs. per satsad hundralapp. Jag har svårt atttro att det finns någon som tycker att det är för mycket. Så här ser det ut i genomsnitt när man tittar på vad somhänder på börsen. Bakom genomsnittet finns det naturligtvis både vinnare ochförlorare. Att äga aktier innebär alltid ett risktagande. Det kan gå bra,.mendet kan också gå mycket dåligt. Det är just i den osäkerheten om utfallet somsjälva risktagandet ligger. Att det verkligen kan gå dåligt har t. ex.aktieägarna i ett par börsbolag fått erfara , då ochConsafe gick över styr. Visst är det trevligt för aktieägarna i ett företag omföretaget är högt värderat på börsen. Men det är trevligt inte bara för dem.Det är faktiskt bra för dem som jobbar i företaget också. Det är inte så att enhög börsvärdering gör att arbetare och tjänstemän i det företaget blirfattigare. Tvärtom innebär en hög börsvärdering att företaget går bra. Detinnebär att företaget kan ge både fler och tryggare jobb än andra företag ochatt det har en större lönebetalningsförmåga. Nå, men finns det då inte pengar att hämta bland dem somär någorlunda välavlönade i ? Nej, dess värre finns det inte heller därmycket att hämta. Säg att vi höjde marginalskatten till för alla inkomsteröver . Det skulle teoretiskt kanske ge istatskassan. Utspritt på alla som inte får vara med och betala denna merskattblir det några hundralappar per person, och det är inte särskilt mycket. Dessutom inser alla att denna kalkyl bara är teoretisk. Omvi ens försökte ta ut marginalskatt skulle skatteunderlaget mycket snabbtförsvinna, och vi skulle förlora inte bara dessa 3 miljarder utan också de 10miljarder som vi redan tar av dessa inkomster. Det går alltså inte att i denna debatt skylla påaktieägarna eller på höginkomsttagarna. Den verkliga konflikten finns i stället mellan reallönernaoch den offentliga utgiftsutvecklingen. Människor accepterar helt enkelt inte längreatt all tillväxt går åt för att finansiera nya offentliga utgifter. Som UlfAdelsohii påpekade, är det precis vad som har skett under mycket långtid.Arbetsgivarna betalar , räknat i samma priser, mer för arbetskraftenän de gjorde , men löntagarna får inte ut ett enda öre mer efterskatt än de fick då. Som jag nämnde har skatterna höjts sedan 1982.och reallönerna efter alla skatter har minskat. Det här är helt i linje med den politik somsocialdemokraterna lade fast på kongressen 1981, då det s. k. krisprogrammetbehandlades. sagt varje talare i den debatten sade att vi måste ha enfortsatt offentlig expansion och därmed ökade skatter. Partiet står "inför den klassiska konflikten mellanmänniskors krav på att bevara sin privata konsumtion och kravet på gemensamvälfärd, social trygghet och rättvisa. Eller om man så vill: konflikten mellanegoism och solidaritet. Det är en kamp som vi har fått föra genom årtiondenaoch som vi nu måste föra på nytt." Och det är efter dessa linjer som politiken har formatsunder senare år. Den kommunala expansionen har fortsatt i snabb takt. Skatternaför hushållen har också ökat i mycket snabb takt, i genomsnitt med 4 0(]0-5 000kr. Det är mot detta synsätt och denna utveckling sommänniskor nu revolterar. Och inte heller regeringen nr okänslig för de krav somframförs. Redan i valrörelsen talade socialdemokraterna omoförändrat skattetryck, vilket redan det innebär ett brott mot den tidigare politiken,och tycks man också, äntligen vill jag säga, vara beredd på att dra ned denkommunala expansionen. Det var otänkbart för bara , men nuskriver finansministern i finansplanen att en fortsatt snabb expansion"skulle leda till en skärpt konflikt mellan löntagarna och den offentligasektorn om det realekonomiska utrymmet". Det perspektiv som man nu anlägger på den här frågan ärbetydligt rimligare och mer realistiskt än det som gavs 1981, då man tyckte attett skydd av reallönerna och, än mer, ökade reallöner bara framstod som egoism. Om vi skall skapa utrymme för reallönehöjningar är detalltså nödvändigt att vi avstår från skattehöjningar och att vi håller tillbakaden kommunala expansionen. Det är just den insikten som har fått oss att år efter årföreslå nedskärningar av statens bidrag till kommunerna. När regeringen haravvisat de här förslagen har det också lett till en snabb utbyggnadoch till sänkta reallöner. tycks regeringen alltså vara beredd att ändra sininställning och det är bra, men tyvärr kommer ändringen väldigt sent. Att inse att det finns en konflikt mellanreallönehöjningar och offentlig expansion är viktigt. Men ännu viktigare är enannan insikt, nämligen att det bara är om kakan växer som vi kan höjastandarden för de inånga människorna. Vi behöver alltså en ökad ekonomisktillväxt. Det framhålls också mycket förtjänstfullt i finansplanen. "måste kampen för en rättvis fördelning intensifieras", säger finansministern,och det kräver "en gynnsam ekonomisk utveckling med hög tillväxt ". Men här står socialdemokraterna inför ett svårt dilemma.Socialdemokratisk politik är starkt inriktad på att fördela kakan, men i långtmindre grad på att se till att kakan blir större. Ofta är man rent avoförstående för den konflikt som kan finnas mellan vissa fördelningspolitisktmotiverade åtgärder och tillväxt. "Omman studerar socialdemokratins roll kan man konstateraatt den väsentliga insatsen handlade om fördelningspolitiken", säger i intervjuboken . "Däremot var vår insatsför att generera tillväxt- ganska liten", lägger han till. I själva verket har socialdemokraterna aldrig intresseratsig särskilt mycket för tillväxten och för vad som kan åstadkomma ekonomisktilhäxt. Den socialdemokratiske idédebattören skrev om detta iDagens Nyheter : "kommenterad, men notervärd, är socialismenstraditionella oförmåga att hantera frågan om "den skapandemänniskan", dur liberalismen visserligen kan färgas av ettsocial-darwinistiskt synsätt, men likväl är uppfordrande," har i huvudsak rätt i sitt påstående. Medansocialdemokratin misstror den enskilda människan, hyser vi tilltro till hennesförmåga att växa och skapa, om hon får rätt betingelser. En människa skalldefinieras inte bara genom vad hon har varit, utan lika mycket genom vad honkan bli. Men den liberala övertygelsen omfattar inte alls. somLindhagen antyder med sitt tal om "social-darwinismen". bara destarka i samhället. Tilltro och öppenhet är på många sätt allra viktigast fördem som vi kallar svaga. För liberaler framstår det som en politisk huvuduppgiftatt se till att individer får stimulans och ett bra klimat för skapande,initiativ och växt. Den strävan har två grunder. Den ena är uppfattningen att människan för sittvälbefinnande behöver befinna sig i ständig utveckling, se nya horisonter ochmöjligheter, känna skapande stimulanser. "Det är vägen, inte målet, somgör resan värd." Den andra är insikten att den som skapar nya resurser ochnya möjligheter inte vidgar livschanserna och livsinsikten bara för sig självutan också för andra. Det är sant när vi talar om tillväxt i ekonomiska termermen också när det handlar om kulturellt nyskapande och vidgade kunskaper. Liberalismen tror på kreativiteten, de tekniska,ekonomiska och andliga uppfinningarna. Kreativitet kräver mångfald ochpluralism. Ingen kan på förhand veta vad som kommer att visa sig vara värdefullt. Men det krävs också stor frihet för kreativa talanger.Nyskapande kan inte kommenderas fram eller beslutas i demokratiska processer.Det krävs att man inte bara accepterar utan också välkomnar kreativa olikheter.De som har gått före med idéer, satsningar eller nya levnadsformer har sällanvarit representativa för befolkningen i dess helhet. Människor kan ha många olika drivkrafter. Förkonstnären kan det handla om att i ton, färg eller form uttrycka inre stridereller eviga värden. För forskaren kan det vara att bättre förstå denlivsprocess vi alla är delaktiga i. Många av dessa drivkrafter ligger utanförvårt inflytande som politiker. Över annat har vi mer att säga till om. Vi vet att det förmånga, många människor, kanske de flesta, är viktigt att genom eget arbete ochegna uppoffringar kunna påverka sin egen materiella standard. Pengar är intemålet i sig men ett viktigt medel att kunna förverkliga de mest skiftandedrömmar. Det är just det som gör att många löntagare kräveratt det skall bli mer pengar kvar efter skatt och att dessa pengar skall räckabättre. Belöning i form av pengar är viktigt också i den kreativaprocessen, den som skapar tillväxt i ekonomin. Därför är det viktigt för osspolitiker att utforma skattesystem och andra regler så att det som är bra förhela samhället också blir till ett rationellt handlande för individen. Det är viktigt att alla kan påverka sin egen materiellastandard genom eget arbete. Det måste löna sig att arbeta, har liberaler alltidhävdat. Det är ett slagord som är djupt rotat hos människor. Men det måste också vara tillåtet att lyckas riktigt bra.att få del av den framgång man själv har bidragit till att skapa. Den som har byggt ett företag eller som tagit risker ochlyckats eller som forskat och nått mycket goda resultat måste ha rätt att fåinte bara ära utan också pengar för det. Det är få förunnat att verkligen nå framgång, men det är viktigt att de som gör det tillåts få del av denframgången. Låt mig förklara med ett exempel från etthelt annat område. Det finns massor av människor i - enligt vissatidningsuppgifter t. o. m. också finansministern - som spelar på . Allavet att chansen att få en storvinst är utomordentligt liten, men ändå är detjust denna lilla chans till storvinst som får många att ägnasig åt denna i övrigt helt meningslösa uppgift. såg jag att tvåvinnare vunnit över en och vardera. Det är bara attgratulera och hoppas att de får glädje av pengarna. Det finns verkligen ingen anledning att moralisera över demänniskor som spelar på , inte heller över finansministern. Men det finnsheller ingen anledning att moralisera över människor som arbetar hårt, somskaffar sig en lång utbildning, som tar risker och liknande och försöker tjänalitet mer än andra och som verkligen lyckas med det. Alla som har denambitionen kommer naturligtvis inte att nå dit. Men når ingen dit kommer helleringen att sträva mot målet. Utan högvinster spelar inga på . kundevi kanske klara oss utan, men för ekonomisk tillväxt är det viktigt attuppmuntra människors skapande förmåga. Det ärviktigt att inte utforma fördelningspolitiken så att kreativiteten hämmas.Men det är precis vad som sker på flera områden. Låt mig genågra exempel. skrev en Uppsalaforskare i Dagens .Nyheterom forskarnas villkor. Han berättade hur en hel institution inom detbiotekniska området töms på forskare som flyr till utlandet därför att derasekonomiska villkor i är orimliga. skrev om enprofessur i datalogi i som stått ledig . De som är kvalificeradenog för tjänsten får bättre betalt på andra håll. ägdes ungefär hälften av desvenska börsföretagen av enskilda hushåll. är deras andel nere i ochom har den krympt till om ingenting görs. Enskilda aktieägarelämnar marknaden på grund av den skattemässiga diskriminering de utsätts för. Många företagare - , och tillhörde mest kända - har lämnat av skatteskäl. Låga professorslönef, höga marginalskatter, högförmögenhetsskatt, höga skatter på enskilt aktieägande - allt detta är ettresultat av socialdemokratisk fördelningspolitik. Men att på detta sätt kapatopparna är dålig och kortsynt fördelningspolitik. Fördelningspolitik kan intebara innebära att jämna ut genom att hugga av topparna. Det måste framför alltinnebära att skapa mer. så att standarden kan höjas för de många människorna. Vi har föreslagit att marginalskatterna skall sänkas såatt praktiskt taget alla får behålla minst hälften av en inkomstökning eller enextrainkomst. Den andra hälften betalas in i skatt, för att finansieragemensamma angelägenheter. Vad är det för fel på den tanken, att människorskall få behålla åtminstone hälften av vad de skapar? Jag är övertygad om attden accepteras av de allra flesta. Vi haralla nytta av att även personer med ganska höga inkomster i I utgångslägetuppmuntras till ytterligare insatser, till risktagande, sparande och annansamhällsnyttig aktivitet. Och vi har alla nytta av att ännu många flersträvar efter att öka sin inkomst upp till dessa nivåer. har de omtvå tredjedelar eller ännu mer försvinner i skatt? hade finansministern kommenteratoppositionens budgetalternativ. Jag såg att han konstaterade att vårmarginalskattereform skulle ge mer till dem som redan har en hygglig lön. Varje marginalskattesänkning får den effekten. Effekten kan dämpas omde väl avlönade visar återhållsamhet med lönekraven. Men oavsett detta finnsdet anledning att genomföra reformen därför att den skulle uppmuntra insatsersom är viktiga för oss alla. insatser som kan öka den kaka vi alla skall dela. Den reform vi föreslagit kostar ungefär 3 miljarderkronor. Säg att vi i stället använder 3 miljarder för att ge alla enskattelättnad på . Kortsiktigt blir kanske fler glada över en sådanreform, men långsiktigt är det en dålig affär för alla. Om vår marginalskattereform ökar den gemensamma kakan medbara tre tusendelår, får vi resurser för att redan andra året ge alla 500 kr.Varje år därefter räcker det till mer. Det visar något om betydelsen av att stimuleraden ekonomiska tillväxten. räckerdet naturligtvis inte med en marginalskattereform för att vi skall kunna nåökad ekonomisk tillväxt. Det behövs åtgärder för att stimulera enskiltaktiesparande, ökad satsning på högskolan, en .större rörlighet påkapitalmarknaden och mycket annat. Men marginalskatterna är ett intressantexempel i den här debatten, därför att de illustrerar konflikten mellanfördelningspolitik på mycket kort sikt och på litet . har regeringen någorlunda hållitstånd mot de mest populistiska tongångarna i den debatt som jag har talat om,och det är bra. Men det är oroande att regeringsföreträdare på denallra har börjat svaja och falla in i dessa tongångar. Jag hartröttnat på börsklipparna, lär enligt ha sagt nere iNässjö. Det är inte utan grund som i en ledare häromdagenfrågade: När viker sig ? Men eftergifter till sådana här krav löser inteSveriges ekonomiska problem. De höjer inga löntagares standard. behöveri stället högre tillväxt, och vi behöver satsa mer på skapande människor ochkreativitet. behövs det konstruktiva förslag för att nå de målen. Jag måste fråga statsministern: regeringen verkligenatt vi kan åstadkomma högre tillväxt genom skärpta marginalskatter, som detblir , genom att enskilda i allt större utsträckning drivs bort frånaktiemarknaden, genom att offentliga monopol förstärks inom social service ochgenom en fortsatt urholkning av kvaliteten på utbildningen vid universitet ochhögskolor? Allt detta är precis vad som just nu håller pä att ske. Enligt vår uppfattning krävs det därför en kursomläggning.I en rad motioner har vi redovisat konkreta förslag. Några av dem har jagberört i mitt anförande . måste jag fråga statsministern: Vad tänkerregeringen göra för att stimulera kreativa människor och för att få en ökadekonomisk tillväxt? Att skapa tillväxt är alltså viktigt frånfördelningspolitisk synpunkt. Alla är också överens om att en stor del avtillväxten skall tillfalla löntagarna i form av höjda reallöner. Men tillväxtär självfallet inte den enda fördelningspolitiska uppgiften. Långt viktigare änatt kapa topparna är att ta sig an de verkliga fördelningsproblemen. Det handlar om att öka äldres möjligheter att bo kvarhemma genom en bättre hemservice och om att ge människor på långvården rätttill eget rum. Det handlar om att prioritera våra sjukvårdsresurser såatt människor som väntar på att bli opererade mot starr, trasiga höftledereller andra allvarliga sjukdomar skall slippa vänta . Här finnsmöjligheter att med konkreta insatser verkligen hjälpa många människor till enhögre livskvalitet. De möjligheterna får vi inte försitta. Det handlar om att höja standarden förflerbarnsfamiljerna, så att de kan få ökad valfrihet. Låt oss hoppas att deöverläggningar som socialministern har inbjudit till med början kanleda till konkreta resultat för barnfamiljerna. Det handlar också om att vidga möjligheterna för mångamänniskor att göra verkligt viktiga val, att själva få välja dagis för sinabarn, läkare, skola, vårdhem och mycket annat. Den valfriheten skall inte baravara förbehållen dem som har möjligheter att själva betala. Jag såg att försvarsminister varit i och slagit fast att "arbetarrörelsentagit ställning i privatiseringsfråganoch att vår ståndpunkt fått stöd senast i det allmänna val som hölls iseptember 1985", Hans slutsats av valresultatet är fullkomligt obegriplig.Valet innebar ett bakslag för socialdemokraterna, som hårdastav alla har drivitmonopoliseringstanken, och en stor framgång för , som gjorde ökadvalfrihet mellan offentliga och enskilda alternativ till en av valetshuvudfrågor. Det är en viktig fördelningspolitisk uppgift att uppmuntraenskilda alternativ till offentlig service och ge de många människorna störrevalfrihet. Låt mig bland de fördelningspolitiska uppgifterna nämnaockså den största av dem alla: att genom svenska biståndsinsatser hjälpa enliten del av världens stora u-landsbefolkning till ett hyggligt liv. Det är trist att behöva konstatera att socialdemokraternai årets budget än en gång manipulerat med biståndet. Visst, allt bistånd ärsäkert inte effektivt, allt bistånd når inte fram till dem som vi vill nå. Menlåt oss då ta itu med uppgiften att effektivisera u-landsbiståndet i ställetför att. som regeringen gör, uppgivet dra ned på biståndet. En kreativ miljö, en miljö för tillväxt, ären miljö med både stor individuell frihet och social trygghet. Socialt ansvarutan socialism är en sammanfattning av liberala värderingar, men den uttryckerockså vad som för allt fler framstår som en vetenskaplig insikt. ProfessorDavid och många andra ledande psykologer har t. ex. visat attmänniskor behöver både stabilitet i de omgivande villkoren och möjligheter attmed egen handling kunna påverka sin situation. Professor och andrahjärnforskare har påvisat att människor behöver både en trygg identifiering avsin historia och sitt nuläge och flera handlingsalternativ som ger hopp förframtiden. Den liberala föreningen av trygghet och frihet ochtilltron till den skapande människan utgör fronten mot en socialdemokrati somerbjuder en välfärd utan valfrihet och ett välstånd som riskerar att stelna ochurholkas på grund av misstro mot den enskilda människans skapande förmåga. 3KARIN SÖDER (c): "Löpande tunga utan tyglar och töm ilarmot egen ofärd" -dessa visdomsord ur bör och andrasocialdemokrater ha anledning att begrunda när de möter verkligheten. Under mottot "är på rätt väg" löpte tungornautan tyglar och töm under valrörelsen. Man beskrev den egna politikensförträfflighet. Alla olösta ekonomiska problem doldes för svenska folket. Gångpå gång försökte oppositionen få i gång en verklig ekonomisk debatt medsocialdemokraterna, men förgäves. Regeringens taktik lyckades. Sedan började anpassningen till den verklighet som doltsbakom valparollernas bräckliga kulisser. Finansministern erkände att landetsekonomi kommit att "beskrivas i alltför lyriska ordalag". Budgetpropositionen gav svenska folket klartbesked om vad som dolts av de "lyriska ordalagen". Det kärva beskedsom nu plötsligt gavs var att vi, det svenska folket, i själva verket levt övervåra tillgångar . Löner och priser har ökat i vårt land i långt snabbare takt än i 2 protokoll 1985/86:70- 71 konkurrentländerna.Konkurrenskraften gröps ur. Vi har den sämsta ekonomiska tillväxten bland denordiska länderna. Ränta och inflation är långt högre än i omväriden.Arbetslösheten är hög. Är det att vara på rätt väg? Nej, svarar regeringen nu själv sedan dimmorna frånvalstriden skingrats. gäller att sätta stopp för kostnadsökningarna. Detfinns inte utrymme för några löneökningar utöver dem som avtalades . Om inte arbetsmarknadens parter inser denna verklighet och anpassar sigdärefter hotar regeringen med straffåtgärder: "Om löneutvecklingen ikommuner, företag och på andra håll skulle avvika från vad som är önskvärt,kommer regeringen inte att tveka att vidta korrigerande åtgärder", kan manläsa på s. 9 i regeringens finansplan. Tänk att den "tredje vägen" skulle vara såtörnbeströdd att den blir framkomlig endast om regeringen lyckas "tämjafacket", för att använda ett uttryck som ofta kommit till användning närOlof Palmes tunga "löpt utan tyglar och töm" vid tidigare tillfällen. Det är inte underligt att denna brutalaförvandlingsprocess under loppet av några månader vållat oro inomsocialdemokratins egna led. Det är ju inte bara det att regeringen nu talar etthelt annat språk än före valet. Det är värre än så. Den i och för signödvändiga anpassning som sker till en ofrånkomlig verklighet sker på de sämstställdas bekostnad. Klyftorna tillåts ökamellan olika grupper. Bördorna fördelas inte lika. Orättvisorna ifamiljepolitiken består, regionalpolitiken nonchaleras, ja, t.o.m. deninternationella solidariteten blir lidande när socialdemokraterna stramar åt. håller fast vid den ekonomiska politik vipresenterade före valet i fjolårets . Det åren stram budget med socialprofil, vilket framgår av de förslag jag kommer att presentera. Ambitionen äratt driva en politik i linje med långtidsutredningens balansalternativ. Enligtvår mening skall sparande, hushållning och en rättvis fördelning varariktmärket för både stat och kommun. Vi måste alla ta ett ansvar. Självfallet är det bra att regeringen har en realistiskbedömning av den ekonomiska situationen. Så t. ex. medges nu attbudgetunderskottet måste nedbringas ytterligare. Detta ligger nära vårbedömning före valet . Däremot stämmer det inte med vadsocialdemokraterna sade då. Ser inget samband mellan dagens stämning i deegna leden och det glättade budskapet före valet? Det vore intressant för ossatt få ett ärligt och uppriktigt svar på den frågan. Det är också bittert att konstatera att socialdemokraternainte klarar regionalpolitiken. Under de socialdemokratiska regeringsåren198.3-1985 minskade skogslänen med nära 16 000 personer, medan Storstockholmökade med ca 34 000 personer. Allt fler delar av landet drabbas av avfolkning.Allt utanför de tio största tätorterna är på väg att bli avfolkningsbygder. Målet för regionalpolitik är endecentralistisk samhällsstruktur där det råder balans såväl mellan som inomolika regioner. Fortsatt folkomflyttning hotar välfärden för allt flermänniskor. Avfolkningsbygderna utarmas, servicen raseras och sysselsättningenhotas. Värst blir det för kvinnor och ungdomar att få arbete.