prot · G90970 · 1985-12-31 00:00:00 — Det skulle naturligtvis varaintressant att höra vad finansministern avsåg med sitt antydande uttalandehäromdagen, att detta förslag såg ganska hyggligt ut. Det kanske vi kan få redapå . Dessutom vill vi höja gränsen för marginalskatt från124 , till ca , i taxerad inkomst. Annars urholkasskattereformen ytterligare. Vi anser dessutom, som nämnts förut, attfastighetsskatten måste tas bort. Nettot härvidlag handlar enligt våraberäkningar om 2,3 miljarder i skattesänkning. Fastighetsskatten är en tungbörda inte minst för de många villaägarna i vårt land, men också förhyresgästerna. Ekonomisk politik och budgetpolitik handlar omgrundläggande förutsättningar för människors vardag. Det handlar om fördelningav knappa resurser, om finansiering av gemensam verksamhet, om uthålligproduktion och om användning av uthålliga resurser. Ekonomisk politik måstedärför vara långsiktig och inte låsas i ettårsperspekfivet. Den måste fogassamman i en helhetssyn på samhällsutvecklingen. 5 protokoll 1985/86:70-71 presenterar enåterhållsam och stram budget, men slår vi vakt om de människor somhar det svårt, och vi skapar beredskap för en aktiv sysselsättningspolifik. Vivälkomnar den fördelningspolitiska debatt som äntligen kommit fill stånd. Förcenterpartiet är det självklart att angripa de sociala orättvisorna isamhället. arbetar för ett decentraliserat samhälle.Det står i motsats till den kollektivism och koncentrationspolitik som präglarsocialdemokraternas ekonomiska politik. Vi välkomnar en debatt om våra olikaalternafiv, om koncentrationspolitiken i allmänhet och flyttlasspolitiken isynnerhet. Upp till bevis, finansministern! 19INGA (vpk): Vad är ett bra liv? Hur vill vi att ett braliv skall vara? Vad är lycka? Vad betyder lycka och välgång? Dessa frågordiskuterade vi i min dotters skolklass på ett föräldramöte.Infallsvinklarna på lyckobegreppet var många och skiftande - från att vilja haobegränsat med pengar till att betyda mat åt alla människor på jorden och attha frisk luft att andas. Jag har tänkt mycket på vad som kom fram på dettaföräldramöte, därför att tankarna spände från det mest egoistiska,konsumistiska, utsugande synsätt till det mest solidariska, kollektiva ochjämställda samhälle man kan tänka sig, där rikedom och egendom fördelas likaoch där ingen äter sig mätt på en annans bekostnad. Det blev en diskussion omklasspolitik på ett visserligen förenklat men ändå fullt begripligt sätt. Detblev de starkas samhälle ställt mot de svagas. Det är detta det handlar om . En tanke som vi till slut enades om var att man kunde sätta vardagen somett mått på om ett liv är bra eller inte. Det finns vissa grundstenar som välfärd kan byggas på. Detär rätten till bra och billig mat, det är rätten till utbildning och kultur,det är rätten till en bra och billig bostad. Det är rätten till ett arbete ochbarnomsorg, och det är rätten till god hälsovård och en tryggad ålderdom. Det kan synas som om vi har uppfyllt dessa grundläggandekrav, men i alla dessa delar finns stora orättvisor inbyggda. Klyftorna mellanmänniskor har inte minskat. Om vi jämför oss - vi i den rika delen av världen -med människor i den fattiga delen av världen, så finner vi att klyftorna mellandessa olika sorters nationer har ökat, svälter 800 miljoner människor,som jordbruket i producerar stora överskott. Om vi går till vårt eget land, kan vi konstatera att vialla har det mycket bra ställt om man jämför internationellt. Men klyftornafinns kvar, och de har ökat och förstärkts. Det är fortfarandeen sorts människor som bor i de rika och vackra bostäderna i de finarebostadsområdena, och det är en annan sorts människor som bor i de fula ochtrista bostadsområdena. Det är de rika som kan bo både bra och billigt, medande fattiga ofta bor både dyrt och dåligt. Det är både tristare och dyrare attbo i än att bo i , Och samma skillnader finns i helaSverige, Man kan jämföra de fattiga Bergslagskommunerna med de rika kommunernarunt tätorterna. De skolor som finns i dessa olika områden skiljer sigockså åt i fråga om kvalitet. Detta avspeglar sig sedan i yrkesval och framtidaliv. arvet ärpåtagligt vare sig man väljer att studera arbetarbarnens linjeval eller deraskommande yrke. Så är cirkeln sluten. Utbildningsklyftorna har inte minskattrots många fina reformer och goda intentioner hos arbetarklassens företrädare.Betygen hänger mer samman med faderns lön och yrke än med elevens egnaförutsättningar. Tydligare kan det inte sägas. Vad är det som har hänt i under senaretid på ett plan dit vanliga människor inte når, ett plan som är abstrakt för deflesta av oss men som ändå griper in i vars och ens vardagsliv? Kapitalägarna har förstärkt sin ställning, och politikenhar utformats på deras villkor. Det är de stora företagen, det ärkreditinstituten, bankerna, försäkringsbolagen och alla de aktieägande män somleder och styr dessa företag som har förstärkt sin ställning i vårt land, Volvokontrollerar av det svenska näringslivet, är som enbläckfisk som växer sig starkare och griper tag i det ena områdetefter det andra -kommunikationer, transporter, bioteknik, läkemedel ochlivsmedel. ligger trea på livsmedelsområdet. Och om lyckas köpa uppCardo, det gamla Sockerbolaget och öljätten , som man vill göra, kommerman att ligga som tvåa på livsmedelsområdet. har 90 000 anställda,har 70 000 anställda och har 37 000 anställda. Dessa treföretagskoncerner styr över hundratusentals människors liv. beslutär t. ex. avgörande för över 30 orter i . Det är från dessa företagsstyrelserum som flyttlasspolitiken i bestäms. Mot dessa företags besluthar de Svenska demokratiskt valda politikerna ingenting att sätta emot, Ägarmakten och direktörsmakten visar tydligt på denavgörande frågan: Skall vi ha en okontrollerad privat kapitalmakt eller endemokratisk kontroll? Hur stort skall få bli? Vem skall bestämma överlandet? Den linje som är inne på får konsekvenser som hotar bådenationellt oberoende och demokrati, sysselsättning, miljö och levnadsstandard,måste bryta sig loss från kapitalmakten och skaffa sig ettsamhälleligt och kollektivt ägande och bestämmande över produktion,sysselsättning och ekonomi. Är det inte att skydda demokratin genomnågon form av antitrustlag? Det har skett en oerhörd förmögenhetsomfördelning frånvanliga människor till kapitalägarna, 100 miljarder har omfördelats till ettlitet skikt av ägare, placerare och finanshajar. Vanligt folk har förloratmellan 10 och av sina reala inkomster. Allt fler människor har fatt detsvårare att försörja sig. Vi talar numera helt alldagligt om nyfattigdomen, 550000 människor är beroende av samhällets stöd i form av socialbidrag för attklara sitt livsuppehälle - inte alltid beroende på att de saknar arbete utanofta därför att pengarna från lönen inte räcker fill. Man kan också säga attdet är därför att kostnaderna för maten och hyran är för höga. Klassförhållandena har blivit mer påtagliga. Frågan omekonomisk utjämning i vårt land reses av allt fler. Regeringen för en borgerligekonomisk politik, eftersom man inte har någon vilja att fördela tillbaka tillvanligt folk det som har tagits ifrån dem, och genom att inte ändra de ekonomiskalagar som reglerar den ekonomiska politiken. Tvärtom säger regeringen attvanliga människor skall hålla tillbaka sina rättmätiga lönekrav. Det ärexporfindustrin som regeringen värnarom, "Vinstnivån måste höjas"och "Vi har accepterat kapitalismen", säger ledande socialdemokrater. Den ekonomiska politiken handlar om maktfrågor, om politiskvilja och markeringar av i vilken färdriktning man vill gå i ett längreperspektiv. Så tillbaka till vardagen, fru talman. Den ekonomiskapolitik som regeringen för har en direkt återverkan på människors vardagsliv.Det är därför det är så viktigt att orättvisorna tas bort. Det borde vara ensjälvklarhet för en arbetarregering att göra det. Genom en annan ekonomiskpolitik skulle också de barnfamiljer som behöver kunna få ett bättre stöd. Menstödet fill barnfamiljerna måste handla om annat än bara pengar. Det handlar omatt ha rätt till en bra barnomsorg, nära till god barnhälsovård, bra skolor,att kunna bo i en levande och fungerande bostadsmiljö, att kunna känna trivseloch trygghet i livet, att kunna äta bra och billig mat, att få kortarearbetsdag och framför allt att ha ett arbete och att slippa stå och frysa ochvänta på pendeltåg - detta för oss som bor här i , I vpk:s familjepolitik går kampen för en bättre livsmiljöoch livskvalitet hand i hand med kampen för en ekonomisk rättvisa. Viaccepterar inte den borgerliga familjepolitiken, där det gäller att i ettandetag bjuda mest till barnfamiljerna, men i nästa andetag göra försämringarsom samma familjer får betala för. För oss handlar familjepolitik om att skapabra livsbetingelser. Det som barnfamiljerna - men för resten inte barabarnfamiljerna - har svårast att klara är matkostnaderna och hyran. Därförmåste maten och hyran göras billigare. har världens högsta matskatt. En vanligtvåbarnsfamilj betalar . Ett slopande av matmomsenskulle betyda stora ekonomiska förbättringar för barnfamiljerna och andra hårtträngda hushåll. Vpk vill ta bort matmomsen. Vi vill också minskahyreskostnaderna genom att förbättra bostadsbidragen. På grund av eftersläpningarnamen också därför att hyrorna har ökat så.mycket är det helt nödvändigt att höjabarnbidragen ytterligare. Den försämring av den offentliga sektorn som pågår medregeringens goda minne och sanktion är ett allvarligt hot mot de flestabarnfamiljers livssituation. De borgerliga föreslår en utförsäljning av storadelar av den gemensamma sektorn, I stället för att ha en gemensam, solidarisktskattefinansierad sektor skulle vi få ett system som bygger på att var och enbetalar för sig. Det skulle gå bra för dem som har det gott ställt i vårtsamhälle. Men för de många som inte har det, skulle det betyda att de inte harråd att efterfråga den service och hjälp de nu kan få, Vpk:s krav på att manskall slå vakt om och bygga ut den offentliga sektorn är förslag som i hög gradgynnar barnfamiljerna, men också andra grupper i samhället. Diskussionen om ekonomi har kommit ini ett nytt och, som jag tycker, spännande skede. Så sent som för ett halvårsedan dominerades den av krav på ökade löneskillnader och skildringar av defruktansvärda villkor som miljonärerna i vårt land levde under. harlåginkomsttagarnas villkor lyfts fram i ljuset, och miljonärerna uppmärksammasav helt andra skäl än för sina uppoffringar. Detär naturligtvis verkligheten som trängt sig på. Den snabba ökningen av antaletsocialhjälpstagare har klargjort vilka människor som verkligen har ekonomiskaproblem. Och miljonärerna har solkat ner manschetterna i en rad osnyggaaktieaffärer, I stället har folket fått klart för sig att det faktiskt gått attbygga upp stora förmögenheter även i det skattetyngda . har av detta velat dra slutsatsen att den tredje vägens ekonomiska politikhar misslyckats eller att den i varje fall inte kan förenas med en rättvisfördelning av det välstånd som skapas. Men sanningen är en annan. Bådenyfattigdomen och nyrikedomen har sina rötter i den ekonomiska kris som Sverigehar gått igenom. Det var nedgången av produktionen, den snabba inflationen,arbetslösheten och budgetunderskotten som ledde till att klyftorna ökade igen. Ävenom våra kunskaper om socialhjälpstagarnas öden inte är fullständiga måste någrafaktorer ha spelat en avgörande roll i många fall. sjönkreallönen efter skatt med 12 å . De prisstegringar som medverkade i denprocessen var dessutom sammansatta på ett sätt som drabbade de lägre inkomsttagarnahårdast. Medan den allmänna prisnivån steg ökadematpriserna, grovt räknat, och bostadskostnaderna med omåret. Det slog hårt mot de mindre välfyllda hushållskassorna, där mat ochbostad väger tungt. Detkan tilläggas att medan reallönerna sjönk, låg normernaför socialhjälp - som fastställs av och - påoförändrad real nivå, dvs. de justerades uppåt i takt med inflafionen. Detinnebar att allt fler löntagare med sjunkande reallöner hamnade i systemet ochblev bidragsberättigade. Detförsämrade läget på arbetsmarknaden med stigande arbetslöshet, inte minst blandungdom, har säkerligen också spelat en stor roll. Men det är troligt att enannan, mer långsiktig förändring på arbetsmarknaden också har bidragit fill atthushållsekonomin blivit sämre för många. bestod alluppgång i sysselsättningen av delfidsjobb, medan antalet heltidsjobb minskade.I många fall valde de arbetssökande själva att arbeta på deUid. Men vi vet atttiotusentals människor, framför aUt kvinnor, tvangs att ta deltidsjobb fast debåde ville och behövde ha ett heltidsarbete. Efteromläggningen av den ekonomiska politiken har utvecklingen i samtligadessa avseenden bhvit annorlunda. Reallönerna faller inte längre. Sedan 1982har de legat oförändrade fram fill , då löntagarhushållens realinkomstefter skatt ökade , totalt sett. Inflationen har som bekant varit segatt bekämpa. Men från toppnoteringen har den fallit fill drygt 7%ifjol. Och torde den komma . Jag vill skjuta in attfinansplanens prognos om uppgång av konsumentpriserna redan nu ter sigalltför pessimisfisk. Skulle dollarkurs, räntenivå och råoljepris ligga kvar pådagens nivå året ut, stannar prisstegringarna totalt sett en bit . Lägetpå arbetsmarknaden har förbättrats. Det syns inte bara i att antalet arbetslösahar minskat. Sysselsättningen har ökat med nära 100 000 personer. Och heladenna ökning består av heltidsjobb. Antalet deltidsjobb har minskat, vilketbetyder att heltidsjobben blivit ännu fler. Utvecklingen påarbetsmarknaden är egentligen rätt fantastisk, mot Prot.1985/86: O 5 februari 198ö bakgrundav hur det ser ut i större delen av västvärlden i övrigt. Den allra vikfigastefördelningspolitiska åtgärden en socialdemokrafisk regering kan ' vidta är attsätta sysselsättningen främst. Det var det vi gick till val på 1982, Mycket avpolitiken har handlat just om detta, att värna jobben, och våra ansträngningarhar lyckats ganska väl . Det jag nu beskrivit är en viktig ingrediens i den tredjevägens politik för en bättre fördelning: höjda reallöner, lägre inflation ochen arbetsmarknad där människor kan välja jobb också ufifrån sin ekonomiskasituation, borde det finnas chans för en påtaglig höjning av reallönerna,även vid en mycket måttlig uppgång av lönen i kronor. Men krisen stramade inte bara åt ekonomin för mångamänniskor. För andra skapade den möjligheter att snabbt göra sig pengar, iblandmycket pengar. Det snabbt växande budgetunderskottet satte en massa pengar i omlopp,som gjorde det lätt att låna. Och även om räntorna steg, gjorde inflafionen ochden obegränsade avdragsrätten för räntor det mycket billigt att låna. Den somsedan placerade dessa pengar i tillgångar - aktier, fastigheter, guld ochbriljanter och annat - som steg i värde, gjorde i allmänhet en lysande affär.Och de stora klippens män avancerade snabbt mot miljardklassen. Men också för dem har förutsättningarna ändrats med densanering av ekonomi som har genomförts . Budgetunderskottetstiger inte längre. Realt sett har det mer än halverats, och mindre pengarpumpas ut i vår ekonomi . Det är inte heller möjligt att spekulerai en ständigt ökande inflation. Och, inte minst väsentligt, möjligheterna attgöra underskottsavdrag i beskattningen har kraftigt begränsats. Det har således definitivt blivit mycket svårare att göraden här sortens klipp. Det syns också i det öde som en del av de gamlaklipparna råkat ut förkonkurser, utförsäljning av tillgångar för att klara räntornapå sina lån osv. Men något har trätt i deras ställe. Vi har fått en annan sortsklippare. Men är det inte längre fråga om att utnyttja den ekonomiskakrisens olyckor. Snarare är det fråga om att utnyttja den ekonomiska politikensframgångar -och löntagarnas uppoffringar - för egen . Ett antalrepresentanter för näringslivets maktelit har inte velat nöja sig med deförbättringar som uppnås genom att följa de normala spelreglerna, I kraft avsin maktställning har man i samband med nyemissioner av aktier skaffat sigspeciella förmåner, som inte kommit andra akfieägare till del. Och detförefaller som om denna hantering i ett stort antal börsnoterade företag varitregel snarare än undantag. När detta avslöjats har det utlöst en stark reaktion. Detgäller inte bara de små aktieägarna utan också ufländska finansinsfitut somförrnedlar köp på den svenska aktiebörsen. Och det har upprört många löntagare.En del av de inblandade har å sin sida reagerat med indignerad förvåning -varför skulle någon lägga sig i att storföretagens betrodda fick en extraförmån i form av stora värdestegringsvinster? Allra minst borde regeringen brysig i denna fråga, förklarade en av privatkapitalets mera namnkunnigaföreträdare. Jag är rädd för att dessa uttalanden avslöjar en betydandeokunnighet om den ekonomiska polifikens och näringslivets villkor, eller ocksåär det bara cynism. Densocialdemokratiska regeringen har alltsedan sitt tillträde 1982 fört en politiksom syftat till att kraftigt höja lönsamheten i svenskt näringsliv. Det harotvivelaktigt lyckats. har vi gentemot löntagarna och derasorganisationer hävdat att inte bara detta var nödvändigt. Vi har också drivitlinjen, att lönekostnaderna måste hållas nere för att bevara den lönsamhetsförbättringsom uppnåtts och för att klara industrins konkurrenskraft. Somalla vid det här laget vet, har den här uppläggningen av den ekonomiskapolitiken stött på vissa svårigheter. De kan enklast beskrivas som att det harvarit svårare att dämpa pris- och kostnadsutvecklingen i vår ekonomi, medväxande sysselsättning och sjunkande arbetslöshet, än i många av vårakonkiirrentländer, med hög och växande arbetslöshet. Ändåhar vi successivt närmat oss omvärldens pris- och kostnadsutveckling.Lönsamheten har bibehållits och konkurrenskraften består, även om den harminskat något jämfört med läget 1983, då devalveringen slagit igenom med fullkraft. Enväsentlig förutsättning för att denna polifik skall kunna föllföljas är attlöntagarna ser att vinsterna i rimlig utsträckning används för sådana insatsersom gynnar fler än företagens ägare - till investeringar, forsknings- ochutvecklingsarbete, ökad produkfion och sysselsättning. Detråder heller inget tvivel om att vinsterna i hög grad haranvänts på ett sätt som gynnat hela vårt land. Investeringarna har ökat , produktionen med och antalet sysselsatta i industrin har växt, förförsta gången . Mende signaler som har kommit från vissa delar av näringslivet kan tolkas såatt vinsterna skall börja användas för andra ändamål, dvs. att snabbt ökaaktieägarnas förmögenheter och inkomster. Det är beslut om kraffigt höjdaktieutdelning och, inte minst, de nya formerna av klipp på akfiemark-naden, Ioch för sig tror jag att de allra flesta löntagare är medvetna om attakfieutdelning både är hårt beskattad och representerar små belopp iförhållande till lönesummorna i företagen. Inte heller föreställer man sig attlöneutrymmet påverkas i någon märkbar mån av att ett antal högabefattningshavare i näringslivet får köpa akfier på villkor som inte förunnasandra. Dennatrafik blottlägger en dubbelmoral som med rätta upprör många människor. När näringslivetoch statsmakterna - regering och riksdag- talat för återhållsamhet i fråga omlönekraven, vädjar vi fill löntagarna att ta samhällsekonomiska hänsyn, dvs,att bortse från de kortsiktiga, privatekonomiska intressen som skulle mofiveraindustrins anställda att ta för sig rejält av det utrymme som otvivelaktigtfinns i form av goda vinster, framför allt i de stora exportföretagen. Klippenpå aktiebörsen tolkas nu så att näringslivets maktelit överger den moral depredikar för andra och satsar på att utnyttja situafionen just för sina egnakortsiktiga, privatekonomiska syften. Det är märkligt om de inte inser attdetta kan vara ett säkert sätt att motverka näringslivets långsiktigaintressen. Däremotär det kanske inte så märkligt att krav reses om ingripanden mot den härhanteringen av vinsterna, I dessa krav ingår indragning till samhället av företagens vinster,skärpt beskattning av akfieägarna och lagstiftning som förhindrar affärer avdet slag som ägt rum. Jag har för min del uttalat att a v de här ohkaåtgärderna förefaller lagstiftning vara den lämpligaste och effektivaste metoden. Pådetta har jag fått svar från en företrädare för näringslivet, som hävdat attdessa problem bäst löses av näringslivet självt. Ur en synpunkt harvederbörande naturligtvis rätt. De problem som har uppstått bär näringslivetensamt ansvaret för. Det är respekten för näringslivets krav på goda vinstersom kan upplösas. Det är, som det uttrycktes i självaste , densvenska privatkåpitalismens legitimitet som den själv håller på att sätta ifråga. Detsom har hänt ger också ett perspektiv på den debatt som förts i vårt land omskillnaderna mellan privat och kollektivt ägande. Under kampanjen motlöntagarfonderna anfördes, bland mycket annat, att deras fillkomst inte baraskulle skapa maktmissbruk utan också leda till kapitalflykt, I synnerhet skullede ufländska kapitalplacerarna dra sig undan den svenska akfiebörsen, om denförsågs med det farliga element som löntagarfonderna utgjorde. Nuhar ingenting av detta hänt. Tvärtom har börsen blomstrat som nästan aldrigförr och de utländska kapitalplacerarna har fortsatt att i stor skala söka sigtill Stockholmsbörsen sedan löntagarfonderna trädde in där, I stället är detmaktmissbruk och oetiska affärer i den privakapitalistiska sfären som harådragit sig ett mindre smickrande intresse utomlands. Det borde faktisktupplevas som en ödets ironi, att åtskilliga av de herrar som bara för etthalvår sedan bevandrade i protest mot löntagarfondernas skadeverkningarför näringsliv och aktiebörs nu ingår i det galleri av börsklippare, som fårutländska finansinsfitut att skriva fill det svenska ochuttrycka sin oro över vad som pågår på den svenska aktiebörsen. Inför valet hävdade vi att det var möjligt att bedriva en strambudgetpolitik utan att riskera vare sig sysselsättningen, välfärden ellertryggheten. På den punkten blev vi kraftigt motsagda. Man hävdade frånborgerligt håll att det inte går att spara, utan att man tvingas göranedskärningar i välfärden. Men årets budget innehåller inga försämringar förpensionärerna, inga försämringar för de arbetslösa, de sjuka eller dehandikappade. Vår strävan har varit och är att de som har de bästaförutsättningarna för att bära bördorna också skall göra det. Vi har svårt attinse att det är de sämst ställda som skall behöva ställa upp när andra harbättre förutsättningar för det. Vår politik har således en medveten inriktningpå att värna de sämst ställda. föreliggande budgeten föreslås på länge ingaskattehöjningar riktade mot hushållen. Den förenkling som gjorts avsjälvdeklarationen innebär för de flesta löntagare en skatteminskning genomhöjningen av schablonavdraget. Ettav de få områden där regeringen föreslår ökade utgifter är justhandikappområdet, Handikapporganisafionerna ges ett ökat stöd, och forskningenpå det här området sfimuleras. Vi ger ökade anslag till handikappidrotten. Ochåtgärderna för att handikappade skall kunna få arbete och behålla det förstärksi budgeten. Även på kulturområdet och inom skolan ges nya resurser för insatserför de handikappade. Sammanlagt handlar det om 75 milj. kr. Regeringen har också velat ge föräldrarna ökademöjligheter att besöka sina barns daghem eller skolor. Därför byggsföräldraförsäkringen ut /barn. De differentierade vårdavgifterna för pensionärer vidsjukhusvård avskaffas fr, o, m, april . Arbetslöshetsersättningens högstanivå föreslås höjas fill ,/dag. För utbildningsbidragen föreslås ocksåhöjningar på alla nivåer. För att bostadsbyggandet inte skall vara prisgi vet åtfillfälliga svängningar i räntenivån är det väsentligt att man ävenfortsättningsvis subvenfionerar kapitalutgifterna i nyprodukfionen. Det skergenom en statlig räntegaranfi. Men det är också väsenfligt att barnfamiljernages möjligheter att hyra de nya lägenheter som produceras. Detta kanytterligare stimuleras genom den höjning av bostadsbidraget som regeringenföreslår. Därigenom kan också en viss del av socialbidragen minska.