prot · G90973 · 1985-12-31 00:00:00 — Sammamönster kan urskiljas nu när vi av allt att döma är på väg neråt påkonjunkturkurvan. En jämförelse med den prognos som gjordes ilångtidsutredningen ställer utvecklingen i blixtbelysning. Där förutspåddes attsysselsättningen skulle öka med 140 000 personer. Det blevungefär hälften så många. Hela denna ökning består av arbetsmarknadspolitiskaåtgärder. Antalet riktiga arbeten är i stort sett eller har t. o. m.minskat. Det finns en stor risk för att långtidsutredningens referensalternativkommer att slå in. Det skulle innebära 300 000 öppet arbetslösa . Det finns en lång rad samverkande orsaker till att detblivit så här. En tungt vägande faktor är en socialdemokratisk och fackligövertro på välsignelsen i övergripande centrala beslut-planhushållning-och enbrist på förståelse för de faktorer som skapar tillväxt och arbetstillfällen -människors skaparkraft. företagandetsvillkor, marknadens krav. Obalansernatar sig många uttryck, har en mycket stor koncentration till storaföretag. Kännetecknande för storindustrierna är bl, a, att de har en storrationaliseringspotential som också utnyttjas till investeringar ihögautomatiserade anläggningar med begränsat behov av arbetskraft. Så har ocksåindustrisysselsättningen minskat successivt , I gengäld har sysselsättningen inom den offentliga sektornvuxit mycket snabbt. Tillväxten har ägt rum i skydd av offentliga monopol utande krav på produktivitet, effektivitet och marknadsanpassning som ställs påprivat företagsamhet. Detta har bl, a, resulterat i ett kraftigt stegratskattetryck och höga lönekrav för att kompensera för marginalskatte- ochbidragseffekter, vilket har bidragit till att vi har fått en inflation somöverstiger den i vår omvärld. Vår konkurrensförmåga har urholkats. Samstämmiga bedömningar liksom de senaste årens utvecklingvisar att expansionsmöjligheterna finns i tjänstesektorn, I hämmasutvecklingen av att en stor del av tjänstesektorn inryms i de offentligamonopolen. Härigenom förhindras en dynamisk utveckling och flerarbetstillfällen. Den stora sysselsättningspotentialen i små och medelstoraföretag har inte tagits till vara. Den småföretagsbarometer som presenterades ihöstas visar att det finns ett motstånd hos många företag mot att anställafolk. Det är inte svårt att härleda detta motstånd fill den negativa attitydtill små företag som präglar den socialdemokratiska politiken. Under lång tidhar företagen belastats med nya pålagor: en omfattande uppgiftsskyldighet ochskatteadministration, ett groteskt skattesystem, en föriamande kontrollapparatoch en arbetsmarknadslagstiftning som försätter framför allt småföretagarna iett ständigt underläge gentemot fack och myndigheter. Hur många är det inte somi likhet med oförskyllt och med förödande konsekvenser kommit ikläm mellan paragraferna. Företagaranda och initiativlust förkvävs. Här haroffrats många arbetstillfällen. Jakten på företagarna kommer att fortsätta. Vi bevittnar idessa dagar hur statsministern och finansministern reser land och rike kringför att dämpa besvikelsen inom det egna partiet över en budget som inte infriatnågra av de löften som väljarna tyckte sig uppfatta i den politiska retorikenunder valrörelsen. Två bovar hålls fram till allmänt beskådande: vinsterna ochbörsklipparna. Bägge anses ha växt sig för stora och utmålas som ett hot ominte mot välfärden så åtminstone mot fördelningspolitiken. Hur mänga vet att av de industrianställda 1984 arbetade i företag, vilkas lönsamhet var lägreän räntan på statsobligationer? De stora vinsterna är koncentrerade till ettrelativt begränsat antal företrädesvis stora företag. Det problem somsocialdemokraterna anser detta vara skulle ju löntagarfonderna ta hand om. Mendetta räcker inte, tycker nu LO, och vill ha en förhandlad överskottsdelning.Hur många arbetstillfällen har löntagarfonderna kostat och hur mångaarbetstillfällen kommer en förhandlad överskottsdelning att kosta? För rättsmedvetandet stötande transaktioner på börsenskall inte försvaras, men de är trots allt marginella företeelser i vårekonomi. De bör förhindras, men det kommer inte att hjälpa upp reallönerna meden enda krona. Det kommer inte heller att ge några nya jobb. 10 protokoll 1985/86:72- 73 skylla dendåliga utvecklingen på efter det att de har kuperat vinsterna och börsklipparnaoch ytterligare förgiftat klimatet för företagande? Jag kan inte frigöra migfrån tanken att den hätska debatten om börsetiken utgör ett led i enopinionsbildning som skall bereda vägen för den förhandlade inkomstpolitik somskisserats i . Vad vi bevittnar är hur den politik som socialdemokraternabedrivit i ett halvt sekel nu börjar ge resultat. Den solidariska lönepolitikenhar lett till exakt den utveckling som förutsågs, nämligen en utslagning avsvaga företag och ökad kapitalackumulation inom starka företag, och därmed tillkoncentration till allt större enheter, vilket lett till krav på enkollektivisering av kapitalbildningen som löser en del av dilemmat mellan densolidariska lönepolitiken och den allt starkare koncentrationen av ägandet tillstorföretagen. Orden är inte mina. De står att läsa i boken ,skriven av LO-ekonomerna . Det förutsågs att den solidariska lönepolitiken skulleleda till problem på arbetsmarknaden, men dessa skulle lösas med en aktivarbetsmarknadspolitik och en selektiv industripolitik. Resultatet av denselektiva industripolitiken har varit avskräckande. Miljard efter miljard harpumpats in i olönsamma industrier. Vi kan nämna teko- och stålindustrin - vemminns inte drömmen om 80 - och kanske mest spektaktulärt varven. Viupplever just nu det som är slutfasen i ett långt lidandes historia, nedläggningenav Varv i , som beslutats . Motivet har alltid varit lovvärt - det har gällt att räddajobben. Det enda som har åstadkommits är att den omställning till en nyindustristruktur som är nödvändig med hänsyn till förändrademarknadsförhållanden och ny teknik har fördröjts. Människor har invaggats i enfalsk trygghet som snabbt förbytts i en gnagande ovisshet om framtiden. Den nödvändiga omstruktureringen måste nu i stället ske iett ekonomiskt mycket ogynnsamt läge och under likaledes ogynnsammakonjunkturförhållanden. Denna politik har i verkligheten lett till att viförlorat arbetstillfällen. Och vi har alla blivit fattigare. gäller det atthjälpa de människor som oförskyllt drabbats av en politik vars konsekvenser deinte haft förutsättningar att förutse. Kraven på arbetsmarknadspolitiken ärhögre än någonsin fidigare. Den aktiva arbetsmarknadspolitiken var framgångsrik sålänge vi hade en så hög tillväxt i industrin att investeringstakten kundehållas uppe, nya arbetstillfällen kunde skapas, och vinsterna var så höga attden växande offentliga sektorn kunde finansieras. Det förhållandet råder inte längre. Vi måste nu anpassaoss till en betydligt lugnare utveckling och dessutom till ett betydligt störreinternationellt beroende. har vi misslyckats med denna anpassning. Problemen på arbetsmarknaden ökar. Det började med deäldre - lagen om anställningsskydd skulle ta hand om det problemet. Sedan fickungdomarna problem - det inrättades ungdomsplatser för 16-17-åringarna ochungdomslag för 18-19-åringarna. har vi problem med 20-24-åringarna. Kvinnor,handikappade och invandrare har tillhört problemgrupperna. Denarbetsmarknadspolitiska arsenalen har blivit alltmer omfattande, så omfattandeatt de riktiga arbetena hotas. Ändå tar kontantstödet till de arbetslösa ianspråk en växande andel av budgeten. Regeringen mäktar inte med attvidmakthålla den s. k. arbetslinjen. Den offenfliga sektorn har fått bli den storasysselsättningsregulatorn. Så många av dem som arbetar med offentliga tjänsterär placerade i något slag av arbetsmarknadspolitiska åtgärder att normalatillsättningsrutiner knappast fungerar längre. De offentliga arbetsgivarna haratt rätta sig efter ett otal lagar och avtal, som inskränker rörelsefriheten dåde skall försöka anpassa sin verksamhet efter nya samhällsekonomiskaförutsättningar. Den offentliga tjänstesektorn visar också mest tydligt attarbetsmarknaden blivit tudelad i dels en arbetsmarknad som ger mycket stor trygghetoch omfattande rättigheter åt de redan anställda, dels en arbetsmarknad som geren mycket begränsad trygghet, om någon - arbetsmarknadens A- och B-lag. Mot denna bakgrund är det svårt att se hur denarbetsmarknadspolitiska åtgärdsarsenalen skall kunna utökas under en kommandelågkonjunktur. Arbetsmarknadspolitiken förmår inte ensam lösa problem somskapas av en missriktad politik på andra områden. Budgetpropositionen antyder att det finns en gryendeinsikt om detta i och att det är därför budgetenger det intryck av provisorium som AMS-chefen, , påtalar.Statssekreteraren i kallar den i entidningskommentar t. o. m. för minibudget. Det är helt klart att det behövs en annan inriktning påarbetsmarknadspolitiken. detaljstyrning av åtgärdsarsenalen lämparsig mindre väl i dagens trängda arbetsmarknadsläge. Den nya dynamiska ledningenför AMS bör få möjligheter att inom givna ramar själv avgöra insatsernasutformning. Ungdomsåtgärdernabör samordnas och effektiviseras. Arbetsmarknadsutbildningen, inkl. den som bedrivs iungdomsskolan, bör prioriteras. De i pengar räknat mycket stora insatserna förarbetshandikappade bör utnyttjas effektivare genom ett bättre utformatlönebidrag. Arbetsmarknadens parter bör ta ett större ansvar föreffekterna på arbetsmarknaden av träffade avtal. kan staten inteavsäga sig ansvaret för dem som är arbetslösa. Vi vill därför ha enobligatorisk arbetslöshetsförsäkring med möjligheter till frivilligatilläggsförsäkringär. Utan arbetet fungerar inte samhället. Utanarbetet fungerar inte heller människorna. Vi har hört under de här dagarna hurregeringsföreträdare talat i högstämda ordalag om arbetet som målet för densocialdemokratiska politiken. Däremot har vi från det hållet inte hört mycketom hur detta arbete skall åstadkommas. Vare sig arbetsmarknadsministern eller någon avregeringspartiets representanter i arbetsmarknadsutskottet har funnit detmödan värt att i den allmänpolitiska debatten redovisa regeringens recept förhur sysselsättningen skall tryggas i den kommande lågkonjunkturen. Detförstärker onekligen det intryck av vilsenhet som budgeten ger. De moderata motionerna uppvisar däremot en lång radförslag som sammantagna skulle leda till ekonomisk tillväxt, ett vitaltnäringsliv och en vital offentlig sektor, som skulle ge arbetsmarknaden denstimulans som krävs föratt kunna erbjuda alla som vill och kan arbeta ett riktigt arbete: - Minskade skatter på arbete och företagande. Allmänpolitisk debatt - Avskaffande av löntagarfonderna. - En klaransvarsfördelning mellan staten och arbetsmarknadens parter för resultatet avlöneavtalen, - Avskaffande avde offentliga monopolen, - Minskadepålagor på såväl stora som små företag. - Undanröjande avoffentlig och facklig protektionism. - En fri handeloch fria kapitalrörelser. - Avreglering avarbetslivet och öppnande av nya möjligheter. - Kort sagt, en målmedveten politik,inriktad på att stimulera tillväxt, rörlighet, utveckling och arbete. 122SIGGE GODIN (fp): Det mullrar i det socialdemokratiska partiet,kan man läsa i pressen . Detta har också bekräftats av fleratalare under den allmänpolitiska debatten här i kammaren. Att det mullrar inte minst från de socialdemokrater somhar att svara för regeringens handlande ute i de bygder som påverkas avregeringens regionalpolitik är förståeligt, I regeringens proposition om regionalpolitiken står attläsa: "Regionalpolitiken bör även inriktas på att skapaförutsättningar för en balanserad befolkningsutveckling i landets olika delaroch att ge människor tillgång till arbete, service och god miljö oavsett var debor i landet. Glesbygdens utvecklingsmöjligheter skall tas till vara." Att dessa mäl inte längre fyller någon uppgift är heltklart när man ser de befolkningsomflyttningar som skett . De län somökat sin befolkning har fått ett tillskott med 27 600 personer mot attminuslänen minskat med 11 400, och av denna minskning hänför sig 6 800 tillskogslänen. Minskningen är så oroande att t. o. m. den nyeöverbefälhavaren anser att avfolkningen av är orimlig även urförsvarssynpunkt. I sammanställning överarbetslöshetssiffrorna i de kommuner som vunnit eller förlorat påarbetslösheten kan man konstatera att likheten är total. Förlorarnaär desamma, vinnarna likaså. Bland de 25 vinnarna finns 17 kommuner som tillhörStorstockholm, medan det bland förlorarna finns 9 Norrbottenskommuner, Av länen är förlorarna fortfarande , och , Därtill kommer län som och , somår ut och är in förlorat invånare. Att människorna ute i glesbygden inte längretror på regeringens vackra mål kan man lätt förstå. När regeringen i detta läge dessutom går ut och vill sparapå statsbidragen till glesbygdstrafiken, är det för mig en gåta. Att läggaytterligare sten pä bördan för glesbygdskommunerna, det kan inte vara förenligtmed den solidaritetstanke som socialdemokraterna anser sig ha monopol på. Attcentern och också ställer upp på denna besparing gör inte gåtanlättare att lösa. Det finns därför alla skäl för socialdemokraterna och andraute i landet att ta till stridsyxan mot regeringen. En aktiv regionalpolitik framstår som än viktigare medhänsyn till de befolkningsförändringar som jag redovisat.Befolkningsomflyttningen är inte bara en ödesfråga för glesbygden. Den medförockså betydande nackdelar för de Stockholmskommuner som drabbas av alltförsnabb och stor inflyttning. Allt fler börjar tala om en ändrad syn påregionalpolitiken. Att tillhöra stödområdena och därmed behöva samhällets stödför att bedriva en viktig och angelägen näringsverksamhet är inte alltidpositivt. Många menar därför att uttrycket stödområde bör avskaffas ochuttrycket utvecklingsområde införas. Att erbjuda företagen i svaga regioner företagsekonomisktrimligare villkor måste vara bättre än att erbjuda stöd och bidrag därföretagaren inte vet utfallet förrän i efterhand. Vilka insatser kan då görassom är positivare än regeringens stödåtgärder? anser att det regionalpolitiska stödet i högregrad bör vara generellt. Det skall vara lätt att administrera, och det skallvara lätt för den enskilde näringsidkaren att veta vilka förutsättningar somgäller. föreslog vid behandlingen av propositionen omregional utveckling och utjämning att all icke offentlig verksamhet i kommuneri stödområde A skall få nedsatta socialförsäkringavgifter. Vi anser detsjälvklart att näringsgrenar som t ex. jord- och skogsbruk, servicenäringar ochtransportverksamhet, som spelar en stor roll i inland, skall stödjaspå samma sätt som industriell tillverkning, genom lägre arbetsgivaravgifter.Regeringen är här liksom på flera andra punkter alltför ensidigt inriktad påatt stödja industriell verksamhet. Det finns starka skäl som talar för att gå vidare meddenna metod. Mycket talar för att det är effektivare att använda generellamedel som påverkar de villkor under vilka företagen arbetar jämfört medselektiva stödåtgärder. Generella åtgärder är lätta att administrera, och detfinns liten risk för att konkurrensförhållandena snedvrids. En skyndsam översynbör därför göras av möjligheterna att införa en mer omfattande differentieringav de sociala avgifterna. har krävt att skall göras"rundare". Vi har fått både godstransportstöd och persontransportstöd.Riksdagens beslut om persontransportstöd innebär dock att resenärerna skallvara anställda vid det bidragsberättigade företaget. Därigenom uteslöts ettstort antal egenföretagare från detta stöd. Vi föreslår att varje resa itjänsten som faktureras på företaget skall vara underlag förpersontransportstödet. I takt med utnyttjandet av datatjänster kommer företagenstelefonkostnader att öka. Sedan läng tid fillbaka är portokostnaderna för brevdesamma oberoende om brevet sänds från till eller frånStockholm till . Vi anser därför att en fortsatt utjämning avtelefontaxorna för rikssamtal bör ske. En smidig och rationell regionalpolitik kräver enytterligare decentralisering av insatserna. Vi föreslår därför att länsstyrelsernasanslag för regionalpolitiska insatser ökas. Detta är ett fullföljande av deprinciper som lades fast imittenregeringens proposition 1981/82:113. föreslår därför attytterligare 100 miljoner avsätts för länsanslagen. Denna utökning av anslagetbör fördelas av regeringen med hänsyn till de skiftande behov som finns i olikalän. finns uppenbara svårigheter att bedöma höstens ochvinterns utveckling /87. Den konjunkturavmattning som inträder kommer attockså slå på skogslänens och övriga s. k. minusläns möjligheter till sysselsättning,varför regeringen måste anstränga sig och noga följa den regionala utvecklingenoch återkomma till med en ny bedömning av behovet av länsanslag. Situationen är så prekär att det finnssynnerliga skäl att ta fasta på den motion som väckts av andre vice talman m. fl., vilket innebär att regeringen skall inrätta enregionalpolitisk kommission med ledande representanter för regeringen, depolitiska partierna, näringslivet och de fackliga organisationerna. Syftet med kommissionen är att öka medvetenheten om deregionala balansproblemen, att följa utvecklingen med en filltagandeutflyttning från de svaga regionerna till ett fåtal expanderande regioner, attinspirera till nya och okonventionella initiativ för att vända utvecklingen ochatt behandla sädana regionalpolitiska resursfördelnings- och samordningsfrågorsom inte ankommer pä det . Det vore av utomordentligt värde om vi kundefå höra av industriministern hur han ser på detta förslag. Jag vet inte om hanär här , men han kanske dyker upp . Stora delar av skogslänen förblöder . Min fråga tillindustriministern blir därför också: Vad har industriministern att säga till demänniskor, i utsatta bygder, som med vanmakt ser hur utvecklingen lägger en dödhand över stora områden av vårt land? Vad kan regeringen göra för att förändraden här hotfulla bilden? Under detta anförande övertog talmannen ledningen avkammarens förhandlingar. 123PER-OLA (); och storstadsregionernas ungdomarhar rätt till bostad, arbete och trygghet i sin stad. Storstaden är derashembygd på samma sätt som t. ex. i län eller iVästerbottens län är hembygden för ungdomarna där. Tyvärr bjuder regeringenspolitik pä problem för ungdom i såväl storstad som glesbygd. beskärs storstadsungdomarnas rätt till sin stad.Även barnfamiljerna har problem. Svårigheterna att få egen bostad ökar. Det ärden kraftiga inflyttningen frän andra delar av landet som förstärkerkonkurrensen om bostäderna i storstäderna. I första hand drabbar den här utvecklingen ungdomarna.Bostadskön bara växer och priset på bostäderna ökar. En etta i Stockholmscentrala delar kan kosta . Vilka ungdomar har råd att köpa ensådan lägenhet? Därför är irritationen över bostadsbristen ett faktum. Utvecklingenpå bostadsmarknaden i är ingenting annat än ettresultat av regeringens brist på regionalpolitiska ätgärder. Sedan hösten 1982har regeringen medverkat till stor avfolkning av glesbygder och en snabbinflyttning till storstadsregionerna. 1960-talets koncentrationspolitik har kommittillbaka. Också dä var regeringen socialdemokratisk. Folkvandringensfärdriktning är nästan densamma som med den förändringenatt nu drabbas inte bara skogslänen. Bergslagen och sydöstra avfolkasnu också. tvingades många norrlänningar flytta tillindustriorter i Bergslagen för att få arbete. ställs dessa människor infören andra flyttvåg. . haft ansvar förregionalpolitiken har befolkning ökat med 34 000 personer.Det innebär en befolkningsökning med drygt 200 personer ! Facit av socialdemokratisk regionalpolitik - ellerrättare sagt brist på regionalpolitik - är en dyster läsning. Den visar bl. - I skogslänenbor det 16 000 personer mindre än . Det är en minskningpå 15 personer/dag. Ändå har vi haft högkonjunktur i . - De trestorstadslänen har ökat med drygt 45 000 personer. - Takten ifolkförflyttningen från skogslänen har ökat. Nettoutflyttningen var 1985 mer ändubbelt så stor som 1983! - Nettoutflyttningenfrån skogslänen motsvarar fem busslaster ! - Samtligakommuner i inland tillhörande det s. k. stödområde A har tappatbefolkning. I däremot har alla kommuner förutom tvä ökat. - Till följd avungdomens utflyttning blir åldersstrukturen alltmer ogynnsam i våra glesbygder.I vissa kommuner är av befolkningen . Skogslänensfödelsenetto visar minus 6 135. Som jämförelse kan nämnas att underåren 1977-1982, då . och socialdemokraterna var i opposition,upplevde såväl storstäder som glesbygdsregioner en mer balanseradbefolkningsutveckling. Då ökade befolkningen i skogslänen med drygt 4 000personer. Om jag var i industriministerns kläder skulle jag sovadåligt om nätterna när jag ser resultatet av de senaste tre årens brist påregionalpolitik. Trots de senaste årens beklämmande utveckling skrev industriministernen debattartikel i som hade rubriken . För mig framstår detta som ett dåligt skämt och det liknarmycket sagan om kejsaren och hans nya kläder. En rubrik som bättre överensstämtmed verkligheten skulle ha varit "Avfolkningspolifiken haråterkommit". Att socialdemokraterna eftersträvat en storstadstillväxtklargjordes då behandlade regionalpolitiken. Dåfastställdes ett planeringstal för till 1 560 000 människor år1990. Detta tyckte då socialdemokraterna var för litet och föreslog ettplaneringstal som låg 20 000 över vad riksdagsmajoriteten ansåg var detriktiga. De senaste årens politik har därför inriktats på att uppfylla densocialdemokratiska målsättningen. I en intervju i har industriministern sagtatt "vi vill inte att fler människor kommer till . Det räckernu." Min fråga till industriministern blir därför; Varför kunde intesocialdemokraterna inse detta tidigare, eller har ni medvetet drivit enkoncentrationspolitik för att uppfylla de egna ambitionernasedan 1982? krävs det krafttag - där kan jag instämma i vad SiggeGodin sade - för att vända utvecklingen rätt igen. Men några sådana åtgärderföreslår inte regeringen i den avlämnade budgetpropositionen. I den partipolitiska debatten utgår oftasocialdemokraterna - och för all del även flera andra partier - från attregionalpolitiska insatser i skogslänen måste ske på bekostnad av t. ex.Stockholm. Detta är en orimlig slutsats. och storstadsregionerna blirbättre med en aktiv regionalpolitik i stället för regeringens medvetnakoncentrationspolitik. Storstadsmiljön försämras vid en omfattande inflyttningoch en inflyttning leder också till nya trafikproblem. Den nya flyttvågen lederdessutom till att trycket på exploatering av miljö ökar. Det visarutbyggnaden av en fyrfilig Klarastrandsled mitt genom centrala . En bättre och effektivare regionalpolitik är därför likaangeläget för storstäderna som för skogslänen. Bergslagen och sydöstra ,dvs. de områden som utsätts för en hänsynslös avfolkning. Den koncentrationspolitik som regeringen för är en dyrpolitik, men det tycks regeringen inte inse. I glesbygdsregioner läggs skolor och affärer ned. Gjorda kapitalinvesteringar utnyttjas inte i den utsträckning somär möjligt eller önskvärt. I storstadsregionerna investeras, för allt dyrarepengar, i nya bostadsområden, gator, skolor, va-anläggningar, vårdinrättningar,osv. I samtliga fall rör det sig om kapitalslöseri. Koncentrationens kostnader kan också belysas på annatsätt. De sociala kostnaderna tenderar att öka i.kommuner med stor inflyttning. Ett annat bevis på den dyra koncentrationspolitiken ärbostadsministerns besked för sedan att man skall höja den s. k.ortskoefficienten för och med 5 procentenheter.Kostnadsutvecklingen i storstadsregionerna har gjort att ett stort antalbostadsprojekt inte kunnat komma i gång. Förhoppningsvis leder det nämndaförslaget till att ungdomar i lättare kan få bostad. Men det visarsamtidigt hur dyr koncentrationspolitiken är. Regionalpolitiken behöver nya, annorlunda och kraftfullainslag. Det inser när vi beskådat regeringens misslyckanden under årensedan 1982. Och det tycks ju industriministern själv inse, om man får döma avvissa uttalanden som han gjort . års valrörelse försökte socialdemokraternabortförklara uppgifter om den nya flyttlasspolitiken.