prot · G909163 · 1985-12-31 00:00:00 — Det gäller då inte bara den risk det skulle skapa för nya obalanser i den svenska ekonomin, utan det är också helt enkelt så att den offentliga sektorn definitivt är mycket fattigare än det privata näringslivet. Om det någonstans finns marknadskonforma skäl för att inte höja lönerna för mycket, så är det inom den offentliga sektorn. När det gäller den vet vi-eftersom ingen tror att det är politiskt och praktiskt möjligt att höja skattetrycket för att betalahögre löner åt de offentliganställda - att det som återstår som enda realistiskautväg är att utgifterna skärs ner. Därmed blir det faktiskt sä att konsekvenserna av en alltför stor kostnadsökning hos stat. kommuner och landsting kominer att drabba de offentliganställda själva, och det kan ju knappast ligga 42 i deras långsiktiga intresse. såvitt jag förstår, en chans som vi inte harhaft på mycket länge, nämligen att ta de avgörande stegen för att göra slut påden länga inflationsperiod som har plågat och som har åstadkonnnit storskada både på vår ekonomi och på den sociala sammanhållningen. Jag tror inteatt vi får den chansen en gång till. Tar vi den inte . kommer den säkert inteåter. Om det blir resultatet får vi nog bestämma oss för en annan inriktning avden ekonomiska politiken. Ytterligare en fråga som har sysselsatt de borgerligarepresentanterna i debatten är budgetpolitiken. Här tycker jag att mananstränger sig över hövan för att dölja verkligheten. Annars brukar det ju varaoppositionens prerogativ att med all kraft piska fram den verklighet somregeringen har anledning att dölja. De borgerliga debattörerna beskriver lägetså. att vårt budgetunderskott inte har sjunkit särskilt mycket förrän pä denallra , vilket är ett resultat dels av. återigen, att OPEC minskatbudgetunderskottet, dels av att vi har accepterat borgerlig politik. Jag vill påminna om att budgetunderskottet har sjunkitvarje år. Det var ungefär 85 miljarder /83. /84hade det sjunkit till 74 miljarder, och /85 var det nere i 67miljarder. För det innevarande budgetåret, som tar slut ,beräknas budgetunderskottet bli 49 miljarder. Enligt de beräkningarfinansutskottet nu gör för nästa budgetår kommer budgetunderskottet då att varanere på 42 miljarder. Jag ser minskningen av budgetunderskottet som resultatetav ett ganska långvarigt och tålmodigt arbete. Inte heller är det enbart ettresultat av höjda skatter. Skattetrycket är i stort sett detsamma som när vibörjade. En mycket väsentlig orsak har i stället varit att vi har pressat ner -jag har kallat det för att spara och gneta - den offentligautgiftsutvecklingen. Lät mig här bara göra en jämförelse när borgerligapartier styrde . Dä ökade de statliga utgifterna realt sett perår. /83 har de realt sett minskat . Ni har även sagt att vi har gjort våldsammabokföringsmässiga operationer, som egentligen förklarar budgetunderskottetsnedgång. Låt oss då lämna budgetunderskottet och se på hela den offentligasektorn och det budgetbegrepp som är användbart också i internationellajämförelser, nämligen den offentliga sektorns finansiella sparande. Det hade1982 ett underskott motsvarande av bruttonationalprodukten. ärunderskottet nere på av bruttonationalprodukten. Då har vi plockat bortalla de bokföringsmässiga transaktioner som ni anser har styrt underskottetsutveckling, I själva verket, herr talman, har inget industrilandminskat obalansen i den offentliga sektorn så snabbt som har gjort.Förklaringen ligger i att vi i motsats till andra länder har satsat på attförena expansion med finansiell åtstramning. Många länder har vidtagit bara denena åtgärden, dvs, finansiell åtstramning, och har då inte lyckats. Jag hyserdärför mycket stor tilltro till den socialdemokratiska regeringens förmåga attutan att behöva använda borgerliga recept lösa de budgelpolitiska problemen. Sedan måste jag säga några ord till , som ärupprörd över att jag antydde att kanske inte är helt realistisk allagånger. Den ekonomiska politiken, in. Prot.1985/86:163 några exempel på den beskrivning som ger av centernspolitik. Den ekonomiska politiken, m. m. Han påstårför det första - och det är ett angrepp på regeringen - att vi alltför ensidigthar satsat på tillväxt till varje pris och att vi därigenom har fått enregional obalans och problem med energipolitiken, medan däremot stårför tillväxt på marknadsekonomins villkor. Men en stor del av striderna i dennakammare har ju handlat om att vi socialdemokrater har underkäntmarknadsekonomins villkor för tillväxt. vill pä något sätt sitta påbåda hästarna. För det andra påstår att den ena huvudlinjen icenterns skattepolitik är att sänka skatten lika mycket för alla - detta föratt man vill visa hur mycket man månar om småfolkets intressen. sägerhan att den andra huvudlinjen är att sänka marginalskatterna. Men nog vet NilsÅsling att detta inte går att förena. Man kan inte sänka skatten lika för alla,om man vill sänka marginalskatterna. Då blir det obönhörligen störreskattesänkning för dem som har högre inkomster. För det tredje påstår att regeringen gör förstora insatser mot arbetslösheten. Men säger han att vi måste fålägre arbetslöshet i skogslänen. Visserligen vet jag att vill ha ettmärkligt utbyte av arbetsmarknadspolitiska insatser mot en sänkning avarbetsgivaravgifterna, men är nog det enda parti som tror att dettaomedelbart skulle ge utslag i en massa jobb i skogslänen. Jag vill ändå säga till att han i motsats tillsina borgerliga bröder har rätt instinkt när det gäller de regionalabalansproblemen. De börjar växa i . Om vi inte använder samhälletsinsatser aktivt, dvs. i någon mån mot marknadsekonomins villkor, kommer vi inteatt kunna minska den regionala obalansen. Jag vill fråga : Var imoderaternas och politik hittar stöd för sinregionalpolitik? Ange någon enda konkret punkt, där dessa båda partier ställerupp på regionalpolitik? Det skulle vara av visst intresse för denframtida utvecklingen på detta område. Till vill jag slutligen säga två saker. Närhan påstår att står för en mycket stramare finanspolitik änregeringen, är detta påstående nog en smula bräckligt. Vi skall inte gräla omsiffrorna. Vi anser visserligen att grovt har underskattatkostnaderna för sina skattesänkningsförslag och har tappat bort en del pengar -men det må vara. Jag kan för resonemangets skull acceptera att folkpartietförstärker budgeten med 4 miljarder. Men hur gör ni det, ? Jo, genomatt sälja ut statliga tillgångar för 3,5 miljarder. När de tillgångarna ärborta, , får ni inga inkomster. När man ser på den mer långsiktigautvecklingen enligt budgetpolitik - den är värre i fall- visar det sig att budgetunderskottet kommer att fortsätta att öka. Här har naturligtvis borgerligheten sitt stora problem.Jag har begripit att i varje fall för och med någotslags stöd i skogsmarkerna från blir skattesänkningar ett återkommandetema. De skall lösa alla problem: tillväxten, inflationen och arbetslösheten.Men för att era skattesänkningslöften skall ha någon som helst trovärdighet,måste ni visa att ni kan åstadkomma besparingar som motsvarar de minskadestatsinkomsterna. Era budgetförslag ger tyvärr inte någon täckning för detta. Den ekonomiska politiken, m. m. Jag har följt de borgerliga partiernas agerande här iriksdagen , Prot. 1985/86:163 Det intressanta är att i de fall därden borgerliga oppositionen har kunnat ena sig-oftast med hjälp avvänsterpartiet kommunisterna-har det gällt krav på ökade statsutgifter. Ni hardenna vår tillsammans med kommunisterna åstadkommit ökadestatsutgifter utöver regeringens budgetproposition med 800 miljoner. Det ärvad ni faktiskt har åstadkommit genom borgerlig enighet. Men genom att borgerligheten inte är så förfärligt enighar vi kunnat få stöd för åtskilliga av budgetpropositionens förslag, vilkethar medfört att vi har räddat de flesta av våra besparingsförslag. Jag ärnaturligtvis tacksam för att detta har varit möjligt och för att inte en enögdblockpolitik har fått leda till en ny utveckling mot statsfinansiell katastrof.Men där ni har enat er och resonerat ihop er tillsammans med vänsterpartietkommunisterna, har ni tyvärr kastat ut ytterligare nästan 1 miljard i ökadestatsutgifter. Det stämmer dåligt med era anspråk på att kunna förena storaskattesänkningar med statsfinansiellt ansvar. Så till den andra sak som jag vill säga till detta mänskligt att döma är den sista politiska debatt som vi förtillsammans, vill jag i likhet med och tacka de år som har varit. , och jag kamperade ihop ifinansutskottet under . Vi var inte mer ense då än vi är . Vi var ännu mer oense då än vi är . Men jag lärde känna dessa är och lärde mig respektera honom som en rak och hederlig person,som jag faktiskt tycker om. Jag vill önska honom all lycka i hans fortsattaverksamhet. Under detta anförande övertog förste vice talmannen ledningen av kammarens förhandlingar. Anf.18 () replik: Jag skall nöja mig med en kort kommentar tillfinansministerns inledande historieskrivning. Före valet sade om sänkta statsbidrag till kommunerna eller om avreglering avvalutapolitiken. Tvärtom avslog socialdemokraterna gång på gång vara förslag iden riktningen. När de nu efter valet flyttar sig åt vårt håll. är det väl inteså underligt att vi avger mer uppskattande omdömen. Motsatsen vore väl konstigi så fall. Finansministern frågade om jag vill ha en samordning avavtalsförhandlingarna eller inte. Får jag då påminna om att vad jag sade varatt den nye löneministern har misslyckats i sin strävan att få till stånd ettsamordnat och konsekvent uppträdande från de offentliga arbetsgivarna.Konsekvens tror jag är bra, men det kan man inte säga att ett varsel omstorlockout och sedan ett tillbakatagande av varslet innebär. Däremot är jag kanske inte så förtjust i planerna på storsamordning. Jag har svårt att se någon poäng i att man innan förhandlingar harinletts utser en för hela den offentliga sidan. Nisocialdemokrater hyser en överdriven föreställning om vad man kan uppnå genomatt alla aktörer sätter sig vid samma bord och försöker klara alla problem påen gång. Jag tror att den utveckling som har varit till följd av regeringensuppträdande Den ekonomiska politiken, m. m. kommer attbetyda att vi får långt mer segdragna förhandlingar på den offentliga sidan änvad som annars skulle ha blivit fallet. Det är mycket svårt att se vad som blirslutet. På den privata sidan har det visat sig att det ramavtalsom slöts inte var speciellt värdefullt, eftersom ingen fredsplikt inträdde. Despänningar och de behov av ökad lönespridning som finns på den privata sidangör det svårt för de olika förbunden att finna sig till rätta inom centralaramar. Oavsett vad som händer pekar, enligt min mening, allt på attde centrala avtalen snart är historia. Finansministern frågade vilket recept vi har för måttfullalöneökningar. Jag angav receptet redan i mitt huvudanförande. Förutomförändringar i förhandlingsuppläggningen på den offentliga sidan, där alltsåstaten agerar arbetsgivare, är det nödvändigt att genomföra besparingar ochskattelättnader för att öka reallöneutrymmet efter skatt. Besparingar lederäven till att den inflation som beror på alltför stor efterfrågan dämpas. Ommarginalskatterna sänks kan reallönerna utan dyra avtal. Jag noterar att är oroad överförhandlingsläget och möjligheterna att hålla nere kostnaderna, och det finnsfog för den inställningen. Kan då inte medge att problemettill stor del är självförvållat genom den skattepolitik och den politik föroffentlig utgiftsexpansion som regeringen för? 19BJÖRN () replik: Finansministern påminde om att regeringen harlidit vissa nederlag här i och inte till fått stöd försina besparingsförslag. Det är riktigt, men det hade varit egendomligt om allapartier hade gjort precis samma prioriteringar som regeringen när det gällerbesparingar. Låt mig påminna om att det föreligger en grundläggande skillnad idet avseendet mellan den opposition som finns och den som fanns före1982, Då fick vi, som var i regeringsställning, inte stödför några besparingsförslag över huvud taget. Ni försökte ju sopa bort varjebesparingsidé som vi hade. finns det i alla fall en opposition som tar sittansvar för statsfinanserna och som stöder huvuddelen av de besparingar som nihar föreslagit. Sedan blir finansministern alltid så ledsen när vi intevill ge hononh och den nuvarande regeringen hela äran för den positivaekonomiska utvecklingen. Tyvärr måste jag påminna om att det är ettantal gynnsamma yttre omständigheter som spelar stor roll. Sänkningen av oljepriserna har inneburit att vår import avolja har blivit billigare, vilket har fått ettpositivt genomslag i handelsbalansen. Den lägre internationella räntenivån ochen lägre dollarkurs har medfört att statens räntekostnader för statsskuldenhar sjunkit med . Det är bra för , och vi ärglada att så har skett. Men det är inte i första hand regeringens ochKjell-Olof Feldts förtjänst. Möjligen skulle man kunna medge att densocialdemokratiska regeringen inte har försvårat för dessa positiva yttreimpulser att nå in pä den svenska marknaden, även om det gjordes ett litetförsök med en höjning av oljeskatten i syfte att motverka attsänkningen av oljepriset skulle faett fullständigt genomslag när det gällde inflationen i . Den ekonoiniska politiken, m. in. Finansministern gjorde ett stortnummer av att oppositionens kritik av regeringen har gått igenomolika faser. Det är riktigt, men det beror ju på att regeringens egenekonomiska politik har gått igenom olika faser. I själva verket har man junästan aldrig sett en så ryckig ekonomisk politik som den som förts under åren1982-1986. Först upphävde man besparingar, sedan kom det ettbesparingspaket. Så släpptes det igen. och för man en strambesparingspolitik. Jag kan också påminna om att regeringen så sent som hösten1984 slängde fram ett panikpaket med en höjning av bensinskatten, och för ettår sedan kom ett nytt panikpaket med en höjning av räntan, kreditrestriktioneroch höjning av vissa skatter. Så om oppositionens kritik av den ekonomiskapolitiken här i inte ter sig riktigt spikrak, beror det ju på att dens. k. tredje vägens politik verkligen inte heller har varit spikrak. 20NILS G, ÅSLING (c) replik: Även finansministern gjorde en tillbakablick,och jag kan erkänna att vissa av de omdömen som vi i ett tidigare skede harutfärdat om regeringens politik har varit förhastade. Finansministern måste haförståelse för att vi beskyllde regeringen för att ha en felaktig ideologi. Vikunde ju inte i vår livligaste fantasi ana att nyliberalismen skulle få en såhängiven förespråkare i finansministern själv. När det gäller regionalpolitik och fördelningspolitik hardet ju faktiskt blivit väl dokumenterat att man från regeringens ochsocialdemokratins sida har bytt fot. För vår del beklagar vi detta, eftersomdet har inneburit en utveckling i fel riktning. Vi anade heller inte att och OPEC-kartellen varinkluderade i den tredje vägens politik och i den strategi som sedan skullemedföra vissa framsteg. får väl göra upp med och äran av att kurvorna nu pekar åt rätt håll. Beträffande avtalsrörelsen vill jag säga att jag vet attfinansministern inte har fått någon ro med anledning av vad jag en gäng skrev ien bok beträffande lönebildning. Jag framförde så sensationella teorier som attarbetsmarknadens parter vid lönebildningen borde ta hänsyn tillproduktionsresultatet -annars skulle politikerna vara tvungna att lansera eninkomstpolitik, frågar var jagstår . Mitt svar blir attjagstår fast vid vad jag har sagt: man kan inte både äta kakan och ha den kvar.Man måste alltså-vad än säger - anpassa lönebildningen tillproduktionsresultatet, dvs, ha en marknadskonform lönebildning. Det harfinansministern rekommenderat här för den offentliga sektorn, och det ärnågot som jag härmed ber att få uttala mitt stöd för. När det gäller budgetarbetet noterar jag finansministernsförsiktighet då han uttalar sig om vårt budgetalternativ. Jag instämmer helt ivad sade. nämligen att det politiska klimatet är avgörande för huren budgetpolitik kan gestalta sig. Under Fälldinregeringarna hade vi enopposition här i landet som inte visade den minsta förståelse för definanspolitiska aspekterna. Den nuvarande regeringen har en opposition som gåttregeringen före i finanspolitiskt ansvarstagande. Prot.1985/86:163 realismen i budgethanteringen vunnit väsentligti tyngd och konsekvens. När nu mig var jag hittar stöd hos Den ekonomiska poli tiken, m. m. moderater och folkpartister för vår regionalpolitik, kanjag säga att vi dess värre inte har något stöd av socialdemokratin heller. Detär ju ensam som för en offensiv regionalpolitik ochfördelningspolitik. 21HANS i (vpk) replik: Finansministern talade om olika budgeteffekteroch menade att kommunisterna tillsammans med de borgerliga harbidragit till en ökning av de statliga utgifterna. Ja, det har ju i några fallhänt att vi fått borgerligt stöd i några frågor som vi har funnit viktiga. Jagminns inte alla, men det gäller t. ex. Norrlandsjordbruket, utbyggnaden avfritidshemmen för 10-12-åringar och vissa frågor på kulturområdet. Jag beklagaratt det inte gått att fånga in socialdemokratin för en, som vi tycker,fördelningspolitiskt riktig finansiering av många av dessa åtgärder. Hade detlyckats, skulle vi ha kunnat gå mycket längre på flera av dessa områden för attförbättra samhället. Regeringen har att hoppa mellan skiftande majoriteter. Denhar också med stor skicklighet faktiskt lyckats göra det under vårriksdagen ochfått stöd av än den ena. än den andra. Jag kan bara konstatera att när detgäller synen på möjligheterna att skapa inkomster för samhället så finns det ensamsyn mellan socialdemokratin och de borgerliga. Man är oerhört försiktig närdet gäller att beskatta kapital och förmögenheter eller att röra vid de storavinster som finns i samhället och som skulle kunna användas. Jag upptäckte att finansministern inte med ett ord. utomvad gäller regionalpolitiken, berörde några av de allvarliga frågor som jagförsökte väcka i mitt anförande, frågor som gäller sådant som faller bredvidden goda bilden av den ekonomiska utveckling som regeringen beskrivit.Spegelbilden finns där, som jag sade förut, och den är inte fullt lika vacker.Pä de områdena krävs det åtgärder. Om man läser finansplanen, finner man att finansministernsjälv tar upp åtminstone två saker som man kan anteckna som problem. Han sägeratt det finns omotiverade prisstegringar i vissa branscher; det skall man talamed företagen om. Han säger ockå att investeringarna är otillräckliga; det skallman också föra samtal om. Jag tycker att detta är en del av de viktiga frågornai finansplanen och kompletteringspropositionen, för det har att göra med delikviditeter som finns samlade i bolagen. 1 det sammanhanget har jufinansministern själv sagt att det är bättre att de svenska företageninvesterar utomlands än att de köper upp varandra på börsen. Jag vill ställa vår politik som ett alternativ mot att mansläpper i väg dessa pengar utomlands eller jagar varandra på börsen.Alternativet åren rejäl och fördelningspolitiskt riktig beskattning. Enindragning av dessa medel för samhällsinvesteringar och för ytterligareutveckling på olika samhällsområden vore det riktiga. Då skulle vi kunna nåmycket längre än vad vi klarat med det lilla och försiktiga stöd som vi fåttfrån de borgerliga i några få frågor. Det vore väsentligt för den svenskaarbetarklassen, om socialdemokrater och kommunister kunde komma överens om enpolitik som gynnar folkflertalet på storfinansens bekostnad. ville förklara oppositionens olikaturer med att det är regeringen som har dansat omkring okontrollerat hit ochdit utan att veta vart den skulle ta vägen. Han sade att vi bedrivit en väldigtryckig ekonomisk politik: först upphävde vi besparingar, sedan började vi sparaigen. Men det kan ju inte ha undgått att bakom detta låg helt andravärderingar av på vilka områden som samhällets insatser borde minskas. Det vi gjorde efter valet var att återställasituationen som den hade varit före den borgerliga regeringsperioden när detgällde sjukförsäkring, pensioner, barnomsorg och arbetslöshetsersättning. Detvar för oss oerhört viktiga ting, som ni hade försämrat eller ändratinriktningen av. Jag finner ingen motsättning mellan de åtgärder som vi vidtogoch det förhållandet att vi sedan har sparat på andra områden, där vi anser attdet kan göras utan risk för välfärd, trygghet och rättvisa. Avgörande är ju attresultatet av denna politik är ett stadigt sänkt budgetunderskott. Jag skall visserligen inte hålla på att tjata om de sex årdå ni fördärvade statsfinanserna, men någon liten blygsamhet vore klädsam. "Det var nog inte så lätt att få ordning på statsfinanserna-vimisslyckades", kunde ni säga. Om man nu med en ny ekonomisk politik harlyckats, är det ändå värt en viss respekt och inte bara att beskrivas som attvi rusat omkring i panik, när arbetet bedrivits med stor konsekvens, envishetoch inte utan politiska påfrestningar. Jag tycker att . Åsling talar ovanligt fritt urhjärtat. Han säger: Det är naturligtvis så, att en del av våra omdömen varitförhastade. Jag antar att han då avser inflationen, budgetunderskottet ochsysselsättningen. Vidare godtar han nu att kurvorna pekar åt rätt håll.Bortsett från att jag skulle ha blivit nyliberal beror nog detmesta på den tur som vi skulle ha haft. Jag vet att ni inte har mycket tid på er, men ge migåtminstone en förklaring till att nyliberal politik i och integynnas av samma tur som nyliberalismen i - om det nu inte beror, somBjörn uttrycker sig, på att vi inte har gjort det svårare för oss att tatill vara de bättre förutsättningar som vi har fått genom den förbättradeinternationella situationen. säger att oppositionen nu stöder huvuddelen avregeringens sparförslag. Men det är inte riktigt sant. Jag vill framhålla attdet är en del av oppositionen som här och var stöder regeringens sparförslag.Det har i och för sig lett till att en större del av förslagen i budgeten hargått igenom, och det är ju bra. Men vad som i detta sammanhang avspeglas är enur borgerlig synpunkt oroande stor oenighet om budgetpolitikens innehåll. Påytterst få områden har man kunnat ge uttryck för en enad ståndpunkt. Det harman i huvudsak faktiskt bara kunnat göra när det gällt att göra motsatsen tillatt spara - dvs. försöker förklara sin inställning tillavtalsrörelsen. Han menar tydligen att samordningen skall bort. Menframför allt är det sänkta marginalskatter som skall vara räddningen. Jagbeklagar att varken eller diskuterade effekterna avsänkta marginal- Den ekonomiska politiken, m. m. 4 protokoll 1985/86:163-164 Prot.1985/86:163 skatter. Är de så entydiga som ni försöker göra gällande?Miljontals löntagare kommer faktiskt införbudskapet om sänkta marginalskatter att Den ekonomiska politiken, m.m. säga: Vitjänar ju ingenting på det. Hur skall vi hantera våra lönekrav i en sådansituation? Ni vet att jag anser att höga marginalskatter i och försig är inflationsdrivande. Men inser jag vilka svårigheter som däskulle uppstå när det gäller att undvika att processen blir inflationsdrivande.Med tanke på den intellektuella nivån i denna debatt vore det bra om vi kundekomma till klarhet om våra ståndpunkter i det avseendet. Om ni har ett alternativ till den förda politiken, somskulle leda till lägre inflation och mindre kostnadsökningar men som ni isjälva verket inte vill presentera vare sig i den här debatten eller i andradebatter, är det naturligtvis djupt oroande. Mycket av kritiken fråncenterpartiets sida mot den förda politiken gå ut på att vipressarsamhällsekonomin för hårt. att vi driver en alltför restriktiv politik.Moderaterna och däremot hävdar motsatsen. Det måste betyda attmoderaterna och menar att det åren hårdare åtstramning-med dekonsekvenser som en sådan får för arbetslöshet och tillväxt - som är den rättalösningen. Jag vill bara tillägga. . Åsling, att jag har precis sammauppfattning som tidigare i fråga om budgetalternativ. Jag menar attdetta skulle leda till en kolossal ökning av budgetunderskottet. Också i detavseendet är det alltid en tvist om de exakta siffrorna.