prot · G9099 · 1985-12-31 00:00:00 — Är regeringen beredd i det rådande parlamentariska läget attallvarligt pröva de förslag som läggs fram från oppositionen, t. ex. när detgäller att stimulera ungdomssysselsättningen, att ta krafttag för att dehandikappade skall komma ut på arbetsmarknaden eller för att reducera delångtidsarbetslösas skara? Ytterligarenågra ord om de arbetshandikappade: Inom detta område har den svenskaarbetsmarknadspolitiken gjort betydande insatser, som i och för sig äroberoende av konjunkturerna. Vi har nära 70 000 personersysselsatta antingen genom anställning med lönebidrag eller på Samhällsföretagsarbetsplatser. Från sida har det varit särskilt angelägetatt peka på problemen för de svårt handikappade, som ständigt lever i enriskzon där de definitivt kan slås ut från arbetsmarknaden somförtidspensionerade. Jag noterade med intresse att den nye biträdrandesocialministern gav uttryck för sin harm och förtrytelse överatt förtidspensioneringen fortsätter att öka. Må han ta ett fastare grepp om sådanafrågor än vad regeringen har gjort! har tagit en rad initiativ för de svårthandikappade. Jag vill peka på några. Ett initiativ är utbyggnaden av systemet med anställningmed särskilda lönebidrag, som är av lönekostnaden mot normalt 75 %.Systemet är till för personer med svåra handikapp, men det finns tyvärr ett takför antalet personer som får sådan anställning. sattes taket till800 personer. föreslog en fördubbUng. Regeringen gav så småningommed sig och plussade på med hälften. Vi menar emellertid att det hade varitriktigare att ta steget fullt ut, eftersom det gäller en stödform som är ettdirekt alternativ till förtidspensionering. Lönebidragsreglerna reformerades , men harfortfarande en grundkonstruktion som innebär att bidraget trappas av. Tanken äratt subventionen av lönerna skall minskas i takt med att handikappet rehabiliterasoch den handikappade får en bättre arbetsförmåga. har i riksdagenaktualiserat frågan om att konstruera ett "omvänt bidrag", som skullekunna vara lägre i början men sedan öka. Därmed skulle man kunna fånga uppsådana handikappade som råkar ut för att deras sjukdom förvärras på grund avstigande ålder eller att handikappet ökar av andra skäl. De psykiskt utvecklingsstörda är antagligen den mestutsatta handikappgruppen. Det var bra att gick med påfolkpartiförslaget om att en positiv särbehandling skulle ges till de psykiskthandikappade när det gäller att komma i fråga för arbete i ungdomslag. Vi troremellertid att ytterligare stödåtgärder måste till. Frågan om ett förbättrat, förenklat ochutvidgat bilstöd till handikappade kommer att gå till historien somsocialminister ofullbordade. Trots ett enigtutredningsbetänkande och en positiv remissopinion och trots attriksdagen uttalade att den förväntade sig en reform som skullehjälpa de handikappade att få en egen bil, valde att begravadenna, statsfinansiellt sett föga kostsamma reform, i sin byrålåda. Jag harträffat många socialdemokrater och ännu fler handikappade som har förvånat sigöver att den socialdemokratiska regeringen tog så lätt på de handikappadesbehov. Men när nu har fått en ny ledning och eftersomriksdagen gav regeringen bakläxa i denna för dehandikappade så viktiga fråga, är det min förhoppning att regeringen nu skalllägga fram ett förslag i enlighet med beställning, dvs. att vi fårett reformerat bilstöd till de handikappade som är utvidgat, förenklat ochförbättrat och som kan tas i anspråk när ett nytt år går in. Jag förutsätter,herr talman, att regeringen inte kan nonchalera denna riksdagensbeställning. Så, , ett helt annat område: Det råder enighet omatt arbete och alkohol inte hör ihop. På arbetsplatsen och i arbetslivet överhuvud taget bör det råda helnykterhet. Med utgångspunkt i det enigariksdagsbeslutet om att minska den totalaalltför höga alkoholkonsumtionen bör även arbetsplatserna kunna befrias fråndrogproblemen. Påarbetsplatserna når vi majoriteten av de vuxna. Genom företagshälsovård ochfrivilliga insatser upptäcks och åtgärdas ofta alkoholproblem på ett tidigtstadium. Inom t. ex. skolans område finns en bred erfarenhet av information omalkoholens och narkotikans skadeverkningar. Också inom arbetslivet bör det varamöjligt att som ett komplement till företagshälsovård och övriga insatserinformera och utbilda kring alkohol och narkotika. Ju tidigare människor görsuppmärksamma på alkoholens och andra drogers konsekvenser, desto större ärderas möjligheter att undgå skador genom att minska sin konsumtion eller kanskerent av avstå helt. Det är här som solidariteten kommer in. I arbetslivetbehöver vi på ett helt annat sätt än ställa upp med stöd för dem somdrabbas av alkoholskador. Här vilar ett ansvar både på företagsledningar och påfackliga organisationer och för övrigt på oss alla som enskilda arbetskamrater. Tyngdpunktenmåste läggas på det förebyggande arbetet. Visserligen inser jag att det ärutopiskt att tänka sig som en alkoholfri zon i världssamhället, men jaghar tidigare nämnt att vi alla, både nykterister och alkoholkonsumenter, bordekunna bli överens om några "alkoholfria öar". Det gällerarbetsplatserna, det gäller trafiken. Barn och ungdomsåren borde varaalkoholfria liksom levnadsvanorna för blivande mammor. Kunde vi enas om dessasjälvklara attityder och beteenden skulle hela arbetslivet dra stora vinster avdet, inte bara ekonomiska utan också och framför allt sociala och mänskliga. Från sida är vi nu som tidigare beredda att medverka aktiv arbetsmarknadspolitik, men vi vill också främja en positivnäringspolitik och en sanerad och sund samhällsekonomi. Arbetsmarknadspolitikenmåste dessutom ta sikte på att vara mer generös mot de svagaste påarbetsmarknaden. Dettaär vår grundinställning. Den politiken drev vi under de år vi tillhörderegeringen och hade ansvar för arbetsmarknadspolitiken, och den har vi försökthävda också under oppositionsåren. För del kommer den att vara ettbärande inslag under den kommande mandatperioden. Kring en sådan uppläggninghar samlats, och vi är beredda att samverka med ändra partier föratt driva den politiken. 51 (vpk): Valet har fått en politisk effekt; nyliberalismens fräckaste, råasteoch grövsta uttryck har fått sig en ordentlig knäck. Däremot finns dennyliberala politiken kvar. Den har givits en sammetslen framtoning ifolkpartitappning. Nyliberalismen är inte besegrad och den påverkar i högstagrad regeringens politik. Förarbetarrörelsens partier var valet ingen framgång, utöver att de borgerligaförhindrades att ta hand om regeringstaburetterna. I många områden, framförallt arbetarområden, ökade antalet soffliggare, och i flera arbetarorter ledsocialdemokraterna kraftiga nederlag i kommunalvalen. Det var ett val utanentusiasm i arbetarrörelsen. Det är ett varningstecken. Nyliberalismenshögervinder kan inte bekämpas med eftergifter för 8 protokoll 1985/86:9-10 storfinansensintressen och ideologiska offensiv. Att regera med i stället för motstorfinansen och utveckla en samförståndsanda med högerkrafterna leder baratill ideologisk upplösning och försvagning av arbetarrörelsen. Arbetarrörelsen måste i stället bekämpa högerkrafterna meden offensiv arbetarpolitik med socialistiska förtecken. Arbetarrörelsensgrundläggande jämlikhetsideal och rättvisekrav måste åter bli ledstjärnor ipolitiken. val fanns stora förväntningar inomarbetarrörelsen på en ny politik. Många blev besvikna. Vi i vpk känner detnaturiigtvis också som ett litet nederlag att vi inte kunde vinna över flerväljare från arbetarrörelsen. Den lärdom som vi i vpk drar av detta är att detsocialistiska alternativet skall göras ännu klarare, ännu mer genomtänkt ochtrovärdigt. I valet slogs nyliberalismens vulgärparti tillbaka. MenSAP-regeringen hade nätt och jämnt hunnit få klart för sig att den skulle sittakvar vid taburetterna förrän den återigen utmanade det arbetande folket. av reallönesänkningar skall även 1986 vara ett nollår enligt regeringen.Regeringsdeklarationen har kamp mot löneökningar som en huvudtes. Regeringen säger att kostnader och priser i intefår stiga snabbare än i de länder som har störst betydelse för vårutrikeshandel. I klartext innebär det att lyckas nyliberalismen i , USAoch pressa ned lönerna skall vi också göra det. Ansvariga för denpolitiken i är parterna i avtalsrörelsen, säger regeringen. Den anserockså att vinsterna skall öka och att det skall vara en stram finanspolitik ochen hård utgiftsprövning - alltså svångremspolitik. Detta är det biidskap som de arbetande får när de ändasedan hösten 1976 har drabbats av fortgående reallönesänkningar. En industriarbetarehar förlorat en å en och en halv månadslön. Hundratusentals lägre tjänstemänhar haft lika dålig reallöneutveckling. Reallönesänkningen i ärtroligen den största i . har löneandelen av förädhngsvärdet minskat från84,till . som det har skett, har höglönegrupper ochandra höginkomsttagare gynnats, bl. a. av sänkta marginalskatter. Förmögenhetstillväxtenhar uppgått till , som reallönerna till1983 minskat . Någonstans finns det en gräns. Hur länge kommer dearbetande, som år får vidkännas reallönesänkningar, att finna sig iden sortens politik? Vid det handlar om nu är att regeringen och storfinansenutmanar den fackliga kärnan, dem som håller upp svensk fackföreningsrörelse.Löneglidningen skall bekämpas hårdare, säger man. Därmed kläms den fackligaverksamheten åt. Enligt vad som läckt ut ämnar regeringen t. o. m, hota medrepressalier mot företag där det sker lokala löneökningar, SAF för sin delhotar genom att kräva höjda strejkskadestånd. Ironiskt nog i sammanhanget var det socialdemokraterna somtog fajten med om deras nyliberalism. När den drabbningen är översätter sig regeringen i knät på , alltsåmoderaternas uppbackare. Regeringen och SAF är överens om avtalsrörelsen - nollbudoch kraftåtgärder mot lokala lönelyft. De är en stor utmaning mot hela denfackliga rörelsen. Inte nog med att regeringen och storkapitalet har funnitvarandra i avtalsrörelsen, utan ävende fackliga topparna har fallit undan för samma pohtik. Det har t,o,m, gått sålångt att som LO-ordförande utnämnt de egna medlemmarna till denvärsta motparten i avtalsrörelsen. Degamla partsförhållandena råder tydligen inte längre på toppnivå. Samhälletsetablissemang står mot de arbetande, det framträder allt tydligare. Eller iklarspråk; Klassamarbetet har nått det syfte som Svenska Arbetsgivareföreningenoch storfinansen så länge eftersträvat. Iavtalsrörelse efter avtalsrörelse har de arbetande manats till återhållsamhetmed falskt tal om att det ger fler jobb och sänkt inflation. Regeringen har isann nyliberal anda utnämnt löneökningarna till den nästan enda faktor somhöjer priserna. , nr 43 för år1983, skrev så här; "Regeringenbetraktar, som det verkar, löneförhandlingarna och lönebildningen somnyckelproblemet för inflationsbekämpningen. Förmaningarna om största möjligaåterhållsamhet i lönerörelsen dominerar beskrivningarna av inflationen ochregeringen ritar upp rätlinjiga samband mellan lönehöjningar och sysselsättning- dock utan att närmare ange den vetenskapliga källan. Menär det inte de marknadsdominerande företagens prissättning, som främst driverupp kostnaderna? Är det inte i prismekanismerna och profithänsynen snarare än ilönebildningen som nyckelproblemet till inflationen finns?" LO-tidningensätter tummen på huvudfrågan i inflationsbekämpningen, när den angripermonopolens prissättning. , nr 12 , finns en annan syn på lön och inflation än denregeringen och storfinansen företräder. Tidningen hävdaratt i praktiken harlönekostnadernas andel av industrins priser sjunkit, att vinstmarginalen förindustrin visat en enormt kraftig utveckling och att det inteär ökade lönekostnader som förklarar industrins prishöjningar på sinaprodukter. Slutsatsen för , ekonom på , är att det inte finnsnågra företagsekonomiska motiv för att industrin skall höja sina vinsterytterligare. Man borde hålla prisökningarna nere för att dämpa inflationen. Tittarman litet grand på inflationen och då även nettoinflationen, dvs.efter de politiska beslut som påverkar priserna, kan man konstatera att om des.k. kapitalersättningarna-vinster, räntorm. -1984 hade varit på samma nivåsom 1983, hade finansminister kunnat nå sitt inflationsmål.Posten kapitalersättningar svarar nämligen för , dvs. nästanhälften, av inflationen 1984. Dearbetande har ingen anledning att avstå från berättigade löneökningar. Det ärju dags att börja återta något av reallöneförluster. Man kan inteheller längre hänvisa till kopplingen mellan lön och inflation, om man tittarlitet närmare på vad det handlar om. Samtidigtsom det manas till återhållsamhet i avtalsrörelsen, kan vi konstatera att destora företagen närmast vältrar sig i pengar. De har nära 200 miljarder kronorsom de inte placerar i den egna verksamheten. Detta överskott - skapat av dearbetande - går till spekulation, grå kreditmarknad och köp avstatsobligationer, .som också ger stora räntevinster på skattebetalarnasbekostnad. Prot,1985/86:9 Betänkerman att Investeringarna i industrin uppgår till 25 miljarder , blir inteökade vinster automatiskt nya jobb och investeringar i , Nej,investeringarna sker utomlands och har under en följd av år ökat lavinartat.Erfarenheten visar att de arbetandes uteblivna lönehöjningar inte ger några nyajobb. Tvärtom kan detta stärka kapitalismen ytterligare, öka investeringarnautomlands och göra till ett industriellt u-land. Kampen förökade löner och fler jobb går hand i hand visar det sig. Det är en lärdom förarbetarrörelsen i dess helhet. Företagengör rekordvinster i produktionen som reallönerna fortsätter attsjunka. Det finns utrymme för höjda reallöner i den påbörjade avtalsrörelsen. Därförbehövs en ekonomisk politik i vårt land som har som en av sinahuvudmålsättningar att öka de arbetandes reallöner på rekordvinsternasbekostnad. EnUgt vpk;s mening borde avtalsrörelsen handla om höjda reallöner pårekordvinsternas bekostnad. Det ger mer i plånboken, minskar statensbudgetunderskott och av varje löneökningskrona går till kommunalskatt.Även den offentliga sektorn har råd med höjda reallöner. Reallöneskyddsom sätter press på staten och monopolen att hålla priserna nere. Regeringoch riksdag skall underlätta en sådan avtalsrörelse genom fördelningspolitiskabeslut som gynnar låg- och mellanlönegrupperna. Man bör angripa inflationensorsaker - monopol, spekulation, höga räntor - och inte lönerna. Man bör ingripamot kapitalflykten, påbörja skatt på produktionen, slopa moms på maten, hållahyrorna nere och stoppa bostadsspekulationen. Jagvill , herr talman, bara peka på några följdeffekter förarbetarrörelsen av en återhållsam avtalsstrategi. Faran av att underskattalöne- och annan fördelningskamp visar sig också i att den kraftiga reallönesänkningenunderlättat för arbetsköparna - i hela arbetslivet - att sprida prestationslöner,få igenom nya och mer utstuderade prestationslönesystem, införa lokalavinstandelssystem, öka löne- och inkomstklyftorna m. m. Det senare drabbar inteminst kvinnorna och är ett dråpslag mot jämlikheten och försämrar ocksåarbetsmiljön. Iett klimat av en defensiv arbetarrörelse har också övertiden ökat kraftigt. Istället för att arbetarrörelsen borde ha en kampanj för att förkortaarbetstiden har vi nu en rakt motsatt effekt. En orsak är reallönesänkningarsom i flera fall tvingar enskilda arbetare att acceptera övertid när företagoch myndigheter trycker på. Jag vill peka på att i tider av höga löneökningar,när facken har varit på offensiven, har även miljöinvesteringar ochmiljöförbättringar följt i spåren. står arbetsmiljöarbetet lågti kurs på arbetsplatserna, lägre än . Reallönesänkningar tvingarfacken till överlevnadsåtgärder, företagen och myndigheterna har framgång medsin negativa attityd till att lösa viktiga arbetsmiljöfrågor. Med en merrättvis fördelning mellan kapital och arbete, med en kämpande arbetarrörelse,kommer lönekampen att vara den axel kring vilken förbättringar kan ske iarbetslivet. Valet,herr talman, har gett en fingervisning om att arbetsplatsens folk känner engräns för orättvisor och förnedring. Vpk känner ett ansvar för att En mobilisering av arbetarrörelsen är nödvändig för Prot.1985/86:9 att åstadkomma en folklig samUng mot storfinans ochhögerpolitik, Vpk:s ansvar inför denna uppgift är vida störreän att hålla en socialdemokratisk regering med en högerinriktad politik underarmarna. 52 (): Sysselsättningsfrågorna upptar ett stort intresse här i , ochdet är bra. Ingen fråga är viktigare än om människorna skall få utvecklas genomatt delta i en arbetsgemenskap eller. Därför får aldrig kampen försysselsättningen bli en andrahandsfråga. Om man inte är på det klara med denfrågans stora betydelse är det klokt att se ut över inte minst för attfå perspektiv på vår egen situation. Att det finns ett samband mellan arbeteoch den sociala situationen i samhället är odiskutabelt. Att oron för framtideni det engelska samhället har ett klart samband med de våldsamma upploppenbehöver man knappast betvivla. Attsamhällen som har en allt högre arbetslöshet och inte vidtar åtgärder mot denhar en tidsinställd bomb är alldeles klart. Har man som i 13,1 %arbetslöshet och en ungdomsarbetslöshet som i vissa områden är nästan total,måste något radikalt göras. Att som den engelska regeringen strunta ikärnfrågan och satsa på fler poliser med bättre utrustning gör det hela på siktalldeles hopplöst. Ett sådant samhälle blir olidligt för alla dess inbyggare. Hurser det då ut i vårt land? Vi kan konstatera att det har gått åt rätt håll.Sysselsättningen har gått upp. Vi har fler i arbete än någonsin.Arbetslösheten har gått ned, detta trots att de arbetsmarknadspohtiskaåtgärderna inte har ökats. Allasom har sysslat med arbetsmarknadspolitiska frågor vet att det behövs enständig vakthållning för att inte försämringar skall komma. Det kommer ävenfortsättningsvis att behövas både fantasi och handlingskraft för att hållaarbetslösheten stången. Ungdomslagen är ett exempel på nytänkande som har gettmånga ungdomar en chans som inte fanns. Arbetsmarknadennr 12 konstaterar att "fler unga ut på öppna arbetsmarknaden". Ettbidragande skäl till detta positiva konstaterande är ungdomslagen. Vifick i går en prognos från om den kommande situationenpå arbetsmarknaden. Prognoser skall tas för vad de är, men som känselspröt ärde viktiga. AMS-prognosen konstaterar att "sysselsättningen fortsätter attöka under de närmaste kvartalen, fortsätter antalet personer påarbetsmarknaden att öka". varnar AMS för att våren och sommarenkan bli kärva. Enslutsats av är att vi går in i 1986 med växande problem ochdärmed växande krav på aktiva insatser. Det finns i AMS-prognosen mångapositiva konstateranden. Det finns också ett antal förslag som bör prövas föratt motverka de negativa tendenser som prognosen pekar på. Denbild som AMS målar upp är inte ny, I alla politiska läger har man sedan en tidtillbaka varit på det klara med vad som är att vänta. Vi har däremot haftdelade meningar om hur de förebådade problemen bör attackeras, möjligen ocksåom vilken nivå vi bör ha som ambition att hålla Men detvore av värde om vi kunde få en mindre infekterad och en mera avspänddiskussion om dessa frågor. Under valrörelsen cirkulerade uppgifter om arbetslösheten som kanbehöva en kommentar. Om man tar de aktuella siffrorna för ochjämför dem med siffrorna för får man fram följande. Antaletarbetslösa var 176 000 personer, var antalet144 000, alltså en förbättring med 32 000 personer. Antaletsysselsatta var 4 282 000, var antalet 4 172000, ökade antalet sysselsatta med 110 000 personer. Dessaförbättringar är inte föranledda av de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna utanär faktiska förbättringar. Serman på siffrorna kan man konstatera att antalet sysselsattamånad för månad är större än . Enpositiv utveckling har industrin stått för. Från att vi har varit i en mycketfarlig utförsbacke har trenden vänt. Enligt AMS statistik sysselsätts 19 000personer fler inom industrin om man jämför siffrorna medseptember 1985, Dennasifferserie visar att sysselsättningen har förbättrats, vilket borde glädjaalla. Fårjag sedan till dem som rynkar på näsan åt arbetsmarknadspolitiska insatser sägaföljande. Vi har som bekant små möjligheter att påverkavärldssamhällets ekonomiska politik. Vad vi har möjlighet att göra, förutom attföra en klok egen ekonomisk politik, är att med arbetsmarknadspolitiken somverktyg ta till vara den viktigaste resurs som vi har, nämligen människomasönskan om ett arbete. Jagvar i och studerade sysselsättningsfrågorna där, IVästtyskland var arbetslösheten , vilket betydde 2,5 miljonerarbetslösa. De arbetsmarknadspolitiska insatserna omfattade ca 80 000 personer.Det förekom en häftig debatt om man skulle öka insatserna med 10 000 personer.En sådan politik leder till arbetslöshet för väldigt många. Ettproblem som måste ägnas speciellt intresse är utförsäkring av A-kassemedlemmar,De siffror som A-kassornas samorganisation har presenterat är i sigoroande. Vad som kan konstateras är att de som riskerar att utförsäkras harrätt till ett beredskapsarbete och att, om ett reguljärt arbete inte kanerbjudas då beredskapsarbetet pågår, skall de sedan i varje fallkomma i åtnjutande av en kassaersättning. Med de regler som finns borde intenågon bli utförsäkrad. Det är, som jag ser det, en fråga ominformationsinsatser som vi alla har ansvar för, från arbetsförmedlingen, frånfackföreningen liksom från andra håll. Jag började med att säga att frågan om människornas rätt till arbetevar en central fråga för hela samhället. Vi som har valts till denna församlingför de kommande tre åren har naturligtvis ett speciellt ansvar att hävda detberättigade kravet från såväl ungdomar som äldre att det är samhälletsskyldighet att göra allt som står i dess makt för att klara sysselsättning åtalla som vill och kan ta ett arbete. 53 ()replik; spinner på tesen att det skulle bh bättre , också medsysselsättningen. Det är riktigt om man gör så som jag sade i mitt anförande,dvs. jämför med den socialdemokratiska regeringens rekordarbetslöshet från1983. Då blir det nu klart bättre. LarsUlander gör en liten variant på temat genom att jämföra med 1982 och kommerfram till att det är både fler i arbete och färre arbetslösa. Men snälla LarsUlander! Är det verkligen riktigt att jämföra en högkonjunktur med enexceptionell lågkonjunktur, som vi hade 1982? Gör i stället den relevantajämförelsen, dvs. ställ 1980 mot 1985, då vi hade mot varandra svarandekonjunkturbilder. Under sådana förhållanden visar det sig att arbetsmarknadslägeti dag är klart sämre. Vi har fler långtidsarbetslösa än då, och vi harfler utanför den reguljära arbetsmarknaden. Jag nämnde att det är ungefär 100000 fler utanför den reguljära arbetsmarknaden än 1980. Detär alltså litet farligt att bara säga att läget nu är bättre, eftersom dettidigare har varit värre. talade om den tes som jag från folkpartihåll gärna ville ställaupp för, nämligen rätten till ett eget arbete, skorrade det litet illa medtanke på den snålhet som visats från den socialdemokratiska regeringen när detgäller att tillgodose handikappades rätt att få ett eget arbete. Anf.54 () replik; kan exercera hur han vill med siffrorna, men den siffrajag använde avsåg läget den månad som svarar mot av denborgerliga regeringstiden, nämligen september , då valet genomfördes. Vikan i det sammanhanget klart se att läget har blivit bättre. Viskall inte heller glömma bort, , att den ekonomi som densocialdemokratiska regeringen hade att överta efter de sex borgerliga åren vari totalt kaos. Att förutom att ekonomin har återställts vår arbetsmarknad ocksåblivit den kanske bästa i hela världen är inga dåliga resultat av den politiksom förts. Denhögkonjunktur som talar om har funnits inte bara i utanrunt om i världen. Men vilket land kan visa upp en ständig förbättring av denreguljära sysselsättningen förutom ? Jag vill fortfarande definitivt påstå att vi harklara problemen bra. Men vi behöver en ständig vakthållning för att se till attsysselsättningsfrågorna hålls i centrum. 55 ()replik: