prot · G90911 · 1985-12-31 00:00:00 — Jag antar att statens löneministers uttalanden och desammanträden som regeringen har haft med SAF-topparna är till för att läggagrunden för något slags nollavtal på det privata området. Det lär inte varasvårt att få med SAF-ledningen på sådana tongångar, för den brukar självuttrycka att det är precis det som behövs. Stat och kapital gör gemensam sak,och regeringen påtar sig en ekonomisk politik som innebär ett nollavtal på denprivata sidan, trots att det finns oerhörda vinster som skapats under desenaste åren genom att arbetarna har hållit tillbaka sina lönekrav.Naturligtvis gör man detta i tron att exportframgångarna ytterligare skallförstärkas, som en låg lönetillväxt skall hålla nereimportefterfrågan. Det är ju sä man beskriver problemet. Om man på allvar vill diskutera inflation ochinternationell konkurrenskraft som viktiga delar i en ekonomisk-politiskstrategi, kan man inte blunda för sambandet lön-pris-profit. Vi måste med andraord ta med i resonemanget prissättningen och vinstjakten. Ökade löner påprofitens bekostnad innebär ju en ekonomisk utveckling för den enskilde ochökade intäkter för samhället, som fär större utrymme för en rimlig lönesättningockså på den offentliga sidan. Dessa sammanhang kan inte avvisas. De bekräftasytterst av den löneglidning som skett och den förbättring som syns när detgäller budgetunderskottet. För att slippa diskutera företagens prissättningsäger några av de borgerliga talarna att det här är två sidor av ett och sammaproblem. Vi står sämre rustade när det gäller internationell konkurrens baradärför att det skett en löneglidning, som i och för sig var positiv för statensinkomster. För att hålla fast vid sambanden mellan lön, pris och profit finnsdet skäl att peka på ett par sammanhang som visar att det är ett väldigtförenklat resonemang att bara diskutera lön och inflation. Inflationsutvecklingenhar ju varit fortsatt snabb , som dearbetande fått vidkännas reallönesänkningar och därför rimligen inte kan göras tillhuvudansvariga för inflationsutvecklingen. Detta har skett som löneandelen avförädlingsvärdet inom industrin minskat. Därav kom att det blev en väldigöverföring av rikedomar från de arbetande till de kapitalägande. Vi ser i dagsom resultat av detta en mycket stor likviditet i företagen. Det är medel som ien rättvis fördelningspolitik borde användas för att förbättra de anställdasekonomi och för att minska arbetslösheten för att på så sätt lindrapåfrestningarna pä den svenska ekonomin. För att anknyta litet grand till den internationellakonkurrenskraften och den uttalade viljan att som man görexportframgångar vrida efterfrågan mot svenskproducerade varor - det var ju ettav motiven rned devalveringen - så är det intressant att läsakonjunkturinstitutets höstrapport. Där pekar man på att svenska företag harförlorat marknadsandelar här hemma därför att de 1984 och 1985 höjde sinapriser i väsentligt mer än vad de utländska konkurrenterna på marknadengjorde. Eftersom en minskad import måste vara lika intressant som en ökadexport ur balanssynpunkt, är det en ganska så katastrofal politik att mantrots goda vinster och stor likviditet höjer priserna och försämrar sinamöjligheter att slå ut utländska konkurrenter på hemmamarknaden. Då får man dendubbla effekten att priserna höjs här hemma och större förutsättningar skapasför ökad import. Med sådan här politik från företagens sida finns det starkaskäl att ifrågasätta om det ens, från en traditionell borgerligåtstramningsståndpunkt, är att vänta sig att en återhållsam lönepolitik ochstrypt inhemsk efterfrågan, som man ju vill ha, skall ge det väntaderesultatet. Det är inte alls säkert, för företagen agerar ju på annat sätt.Vinster pä den internationella marknaden ger förluster på hemmamarknaden ominte profitjakten halls i schack och man kan ha en rimlig löneutveckling för deanställda. För övrigt skulle jag vilja diskutera förutsättningarnaför en självständig ekonomisk politik för ett litet kapitalistiskt land somvårt. Det finns anledning att något diskutera detta i ett framtidsperspektiv. är en del av den kapitalistiska världen och påmånga sätt mycket starkt beroende av utvecklingen i andra länder. Jag tror inteatt det är någon som vill ifrågasätta detta faktum. Även om man inte villvidkännas det, deltar vi i en utsugning av tredje världen bl. a. genomtransnationella svenskägda bolag. Det här brukar ifrågasättas och påstås varamycket provokativt när vi påpekar detta. Men det räcker att man i dessa dagarnämner de svenska företagens närvaro i för att beskriva förhållandet.Vår ekonomi är uppbyggd på billiga insatser och varor från som vi harsvårt att ersätta med import från annat håll. Vi tjänar alltså på förtrycket iSydafrika. Detta är ett bra sätt att beskriva sambandet i den internationellaekonomin. De svenska investeringarna utomlands har ökat starkt underen följd av år. De utländska kapitalisterna visar ett allt större intresse föratt köpa svenska bolag, som under den socialdemokratiska regeringens fögderihar visat enormt stora vinster och en internationellt uppmärksammad värdeökningav aktierna. Stockholmsbörsen har ju satt världsrekord i förmögenhetsökning.Just nu beskrivs i fackpressen en formlig rusch efter svenska industrier. Manstår i kö för att få köpa svenska bolag. Dessa nyaägare fär naturligtvis möjligheter att göra stora vinster på kort sikt här ivårt land, men ett sannolikt skäl om man studerar den internationellakapitalismens utveckling är att de i ett längre perspektiv vill åstadkommastruktureringar och samordningar av produktion och marknader. Så småningomkommer också skeden av monopolisering och marknadsuppdelning i branscher somännu kanske inte nått så långt i sin mognad. Denna internationalisering av näringslivet - somförmodligen bara är i sin början i vårt land - kommer att innebära problem förnationalstaten när den vill föra en egen ekonomisk politik. För hur skall manmed t. ex. åtstramningar-den medicinen diskuteras ju mycket av andrapartier-kunna minska importen, om alternativa varor inte längre finnsproducerade i landet därför att produktionen har flyttats ut och man har gjorten internationell marknads- och produktionsuppdelning? Och hur skall man kunnaöka exporten, om de viktigaste svenska företagen redan har flyttat produktionenutomlands? Svenska bolag har ju flyttal ut mer än 100 000arbetstillfällen till utlandet. är 350 000 anställda i svenska bolagutomlands. Motsvarande siffra för anställda i i utlandsägda bolag, däralltså mer än hälften ägs av utländska intressen, är 150 000 personer. De här tendenserna kommer förmodligen att förstärkas. Jagvill peka på dessa förhållanden för att visa hur bräcklig en traditionellekonomisk-politisk strategi som innehåller hög tilltro till exporttillväxt ochinhemska åtstramningar som medel för att vända efterfrågan hemåt är, i varjefall i ett litet längre perspektiv. Det är intressant att göra en liten utveckling till detekonomiska försvaret när man diskuterar detta. Från det hållet har man under enrad år påpekat att vårt utlandsberoende är oerhört stort genom att viimporterar mer och mer halvfabrikat, elektroniska komponenter och faktisktockså rent kunnande. ÖEF har i olika omgångar sagt, och säger också , när manpresenterar sin långtidsplan, att det nu är så många och så stora hål i densvenska industrikakan att man inte kan motsvara efterfrågan i landet vid enavspärrning. Jag menar att sådana problem måste finnas med när mandiskuterar den ekonomiska politiken; Kan vi med olika medel utan direktasatsningar skapa ny industri och ny produktion här i landet på ett planeratsätt, som svarar mot en efterfrågan som är riktad inhemskt? Måste det inte bliså att man får import av vissa varor om man inte har någon produktion i landet? Slutsatsen av de faktiska förhållnadena är att en riktigekonomisk politik måste föras så, att en rättvis fördelning avproduktionsresultatet näs som man lägger grunden för en mernationellt oberoende ekonomisk politik. Det här är mycket svårt, men jag troratt man måste inleda en sådan väg, som tar sikte på att trygga landetsförsörjning och skapa fler arbeten här hemma. Världshandelns tillväxt har redansaktat av och kommer enligt att minska ytteriigare nästaår, även om våra viktigaste marknader i väntas hålla uppeefterfrågan något så när. Men alla vet att det kommer en lågkonjunktur. Detspekuleras inte i om den kommer utan bara i när den kommer. Vi vet att förvarje sådan lågkonjunktur blir det förutom arbetslösheten och problemen i resp.länder också en ny omgång av monopolisering, utslagning och koncentration avsåväl produktion som marknader. Det är de stora transnationella bolagens Prot, 1985/86:11 Prot,1985/86:11 segerperioder.De slår ut varandra i en lågkonjunktur. Därför menar vi från vpk att vid sidan av en export somfördelas på fler länder för att sprida riskerna kan en mer nationell ekonomiskpolitik med inhemsk tillväxt, ökad förädling av våra egna råvaror ochproduktion av varor som ersätter import vara en viktig bit. Säkert kommer någonatt försöka påstå att det här är ett sätt att avskärma landet, stänga gränsernaeller något sådant. Men det är inte alls så, utan det är egentligen bara en merkritisk hållning till de generella ekonomiska medlens möjligheter att överlevai en kapitalism som koncentreras alltmer - speciellt om en sådan politiktillåts fortsätta att berika kapitalet på arbetets bekostnad somlöne- och klassklyftorna i samhället ökar så som de gjort under en rad år. För att bryta utvecklingen av ständig anpassning till detransnationella företagens villkor och till de mäktiga nationellafinansintressen som sätter ökade vinster långt före det folkets väl som vi oftatalar om behövs ett slags frigörelsepolitik. Det betyder att den inhemskaexpansionen i första hand måste riktas mot sektorer av samhällsekonomin där detfinns ett relativt litet importinnehåll och att förädlingsgraden inom industrinmåste öka, så att vi levererar mer färdigprodukter. Andra nationella programför att frigöra landet från stormakters embargopolitik - jag tänker pådataområdet - är också viktiga för en sund och självständig utveckling av vårtlands ekonomiska politik. Det betyder att den gemensamma sektorns socialt ochsamhällsekonomiskt värdefullaste delar måste få utvecklas betydligt mer än ,som man gör riktade industriella satsningar, vilka finansieras med deenorma rikedomar som de anställda har dragit ihop men som finns som enlikviditet ute i företagen. Utlandsinvesteringarna måste hållas tillbaka.Utlandsägandet av svensk industri måste begränsas - beräknas det uppgåtill . Nationalisering-ar av affärsbanker, kreditinstitut och vissanyckelindustrier är också ett nödvändigt inslag i en sådan politik. Det måste föras en politik där den nya tekniken inte blirett nytt maktinstrument för att hålla tillbaka delar av arbetarklassen, somtill följd av sitt arbete inte följer med i utvecklingen. Om ny teknik ser tillatt människor blir arbetslösa, uppkommer ett kunskapsgap, en klassklyfta, somär betingad av om man får vara med i samhällets utveckling eller inte. Det ärviktigt att alla får delaktighet , att de som fått betalarationaliseringar, specialiseringar, koncentrationer och internationaliseringgenom nedläggningar och arbetslöshet får vara med och få ut någonting avförändringarna i form av ett tryggat meningsfullt jobb och en kortarearbetstid. Det är ingen överbudspolitik att säga att det krävs enplan för 100 000 nya arbetstillfällen inom den gemensamma sektorn under entioårsperiod. Det är heller ingen överbudspolitik att säga att det behövs 100 000nya industriarbeten i landet . Jag skulle vilja säga att fråganär om detta gamla vpk-krav ens är tillräckligt - det kanske behövs mycket merän så. Därför är det hög tid för en ekonomisk politik som läggergrunden för en möjlig ändring i den ekonomiska världsordningen, somman får en rättvis fördelning av det inhemska produktionsresultatet. Denpolitik som jag i korthet har beskrivit visar det nödvändiga i att finna en vägbort från den underkastelse under kapitalismens villkor som kännetecknarden ekonomiska politiken. För arbetarpartierna i måste det vara enhuvuduppgift att formulera en politik som ligger i linje med arbetarrörelsenslångsiktiga mål. En sådan politik måste ta fasta på mycket av det goda ilivet.som kanske inte kan mätas i statistik och tabeller. Denekonomiska politiken måste tjäna folket - underkastas den kapitalet.Erfarenheten säger oss att "mycket vill ha mer", och därför går detinte att bygga en framtid i frihet och en utveckling för vårt land och för deanställda genom samarbete med det kapital som helst vill kasta oss under sig. Vårdandet av nutida och framtida naturresurser, en bralivs- och arbetsmiljö, livstillfredsställelse och psykiskt välbefinnande ärsådant som det sällan räknas med i den ekonomiska politiken. Det är nu hög tidatt skapa en politik där sådana värden får en central plats inom ekonomin. Prot, 1985/86:11 Debatten om ekonomiska läge underden gångna valrörelsen innehöll otvivelaktigt vissa överdrifter, såsomvalrörelser tenderar att göra. Jag är villig att medge att vi socialdemokrater- det gäller åtminstone min person - i våra mer inspirerade ögonblick beskrevframgångarna för den ekonomiska politiken i alltför lyriska ordalag. Men jaganser också att oppositionspartierna visade en benägenhet att gå alldeles förlångt åt det motsatta hållet genom att beskriva den ekonomiska politiken somett enda stort misslyckande. Det allvarligaste inslaget i den här trätan var inteoenigheten om statistiken, om huruvida regeringens politik var förnuftig ellerinte osv., utan det var att moderata samlingspartiet, med ochfolkpartiet som allt svagare ekon ju närmare vi kom valdagen, hävdade attorsaken till politikens förmenta misslyckande var grundläggande fel i detsvenska samhällssystemet. Man sade att utjämningen av levnadsstandarden hade drivitsför långt, att fackföreningsrörelsen hade blivit för stark och att näringslivethade utarmats av en alltför stor social sektor. Därför måste vårtsamhällssystem i dessa avseenden snabbt och brutalt bytas ut mot störrestandardskillnader, svaga fackföreningar och minskad social .sektor. Valutslaget gav i och för sig besked om att de svenskaväljarna inte ville ha ett systemskifte av det slaget. säger i sitt inlägg att moderaternahåller fast vid sin politik - det var inget fel på den. Felet var bara attmoderaterna inte kunde stå emot pressen från en av världens effektivastepropagandamaskiner. Det skulle alltså vara den svenska socialdemokratin. Jag tror att var mycket närmare sanningen närde efter valet sade att väljarna fick veta för mycket om den moderatapolitiken. Vi var alltför detaljerade, sade . Nästa gång skall viinte göra om detta misstag och berätta så mycket, menade . Då skalldet bli mindre kunskap hos väljarna. Jag tycker att skall fundera över vad detvar för fel på den propagandamaskin som stod bakom moderaterna- Svenskaarbetsgivarefö- Prot,1985/86:11 reningen.Industriförbundet, , Näringslivets Ekonomifakta,förlagsaktiebolaget och , Marknadsekonomiskt Alternativ för ,Vad var det för fel på den maskinen, vars agitation mot arbetarrörelsen såvittvi har kunnat räkna ut kostade hundratals miljoner? Trots inlägg kan man ändå, med hänsyn tillvalutslaget, hoppas pä att debatten om vår ekonomiska politik får en merrealistisk och konstruktiv inriktning. När jag lyssnade till ochNils Åslings inlägg blev jag styrkt i den förhoppningen. Faran med talet om systemskifte är nämligen att det skapar- och t. o. m. syftar till att skapa - uppfattningen att de små reformerna ärmeningslösa, att det inte lönar sig att med tillgängliga medel kämpa motinflation och arbetslöshet. Denna uppfattning har man uppenbarligen lyckatssprida i en rad västeuropeiska länder. Men konsekvensen blir inte att nya metoder tas fram föratt lösa de ekonomiska problemen. Den blir i stället att missmodet ochhopplösheten sprider sig, medan man förgäves väntar på det stora och befriandesystemskiftet. Lyckligtvis talar den svenska verkligheten ett annatspråk. De senaste årens ekonomiska utveckling ger eftertryckligt besked om attsvenskt näringsliv inte är utarmat. Det är tvärtom starkt och dynamiskt. Vårtsamhällssystem är inte stelt och oföränderligt. Det har tvärtom visat en nästanenastående förmåga till både anpassning och förnyelse. Det framgår av att vi -som ett av få länder i världen - lyckats att minska både arbetslöshetoch inflation. Det framgår också av att budgetunderskottet har kunnatreduceras, inte minst genom att de offentliga utgifternas utveckling haranpassats till minskade ekonomiska resurser. Det finns fakta som belyser detta. Vi har under de senasteåren haft en god ekonomisk tillväxt. Bruttonationalprodukten har ökatmed . Industriproduktionen har ökat med och industriinvesteringarnamed . Det viktigaste är att den tillväxt vi har haft i Sverigesedan 1982 till övervägande del har använts för ökad nettoexport och ökadeinvesteringar. Det har gett kraftiga genomslag i sysselsättningen. Vi har av befolkningen iförvärvsarbete. Det skall jämföras med i övrigt, som har . har trots detta en låg arbetslöshet, både jämförtmed utgångsläget och i jämförelse med omvärlden. Vårt budgetunderskott har reducerats väsentligt. Hur manän räknar och vilka basperioder man än utgår ifrån har underskottet minskat. pekar prognos, som , på att budgetunderskottet detta budgetår kan komma att bli väsentligtlägre än vad som angavs i kompletteringspropositionen, har rätt iatt orsakerna till budgetförbättringen delvis inte är av det önskvärda slaget,eftersom löner och konsumtion ökat mer än vad vi antog tidigare. Men han hardäremot fel när han säger att det inte är några besparingar som har lett tillatt en ny budgetprognos med lägre underskott nu kan göras. Statensräntekostnader beräknas nu bli 5 miljarder lägre än vad vi trodde genomatt räntan har sänkts, genom att vi kan använda billigare upplånings- former ochgenom att dollarn har sjunkit i värde. Där har vi faktiskt en utgångspunkt fören fortsatt förbättring av budgetbalansen som inte beror på mindre önskvärdaförhållanden. vill jag säga att prognospå detta tidiga stadium är mycket osäker, och jag vill varna för att nu dranågra som helst växlar på den. Inflationstakten har minskat. Om vi ser på hur denutvecklats och jämför med siffrorna iår finner vi att den har halverats. Den har minskat från till drygt 5 %.Det är även på den här punkten riktigt som säger, nämligen attinflationstakten är högre än i våra konkurrentländer om vi räknar på en12-månadersba-sis, men - och det är inte oväsentligt - om vi räknar på en6-månadersbasis, så kan vi konstatera att vi ligger lägre än de flesta av vårakonkurrentländer. Det visar den dramatiska förändring i inflationstakten iSverige som har inträffat sedan början på detta år. Det gör att förhoppningarnaom att vi skall kunna fortsätta att minska inflationen 1986 är goda. Vi har konstaterat att det ekonomiska uppsving vi har hafti hög grad har byggt pä devalveringen. Den stärkte det svenska näringslivetskonkurrenskraft både på hemmamarknaden och på exportmarknaderna. Och när jagsäger att näringslivet är starkt och dynamiskt, är det därför att vi har kunnatse hur svensk industri har visat en mycket stark förmåga till återhämtningefter de svåra strukturkriserna . En snabb modernisering ochstrukturomvandling har skett. Gamla Icrisdrabbade branscher har kunnat krympas,som verkstadsindustrin och nya kunskapsintensiva och högteknologiskabranscher har växt snabbt. Av detta borde vi kunna dra två viktiga slutsatser. Det svenska samhällssystemet behöver förvisso reformeras.Det finns en rad brister som måste avhjälpas. För min del vill jag se detfaktum att en halv miljon människor i vårt land uppbär socialhjälp som ettsvårt nederlag för det vi kallar välfärdssamhället. Här måste vi utanförutfattade meningar försöka hitta orsakerna och därefter avhjälpa dettauppenbara systemfel så långt det över huvud taget går. Men systemet behöverinte bytas ut. Det har visat sig klara både påfrestningar och förändringar,enligt min mening långt bättre än länder med större inkomstskillnader och sämresocial välfärd. Den andra slutsatsen är att viktiga steg har tagits föratt föra ur den ekonomiska krisen. står nu bättre rustat än förnågra år sedan att möta de framtida påfrestningarna. Ty på den punkten bör inget tvivel råda. Om de uppnåddaförbättringarna skall kunna bevaras och om de kvardröjande problemen skallkunna lösas krävs arbete för att sanera och utvecklalandets ekonomi. Om vi inte håller fast vid den kurs vi har följt desenaste åren kan läget på nytt vända till arbetslöshet och tillbakagång. Det ärlätt att peka ut riskerna. Den mest näraliggande är naturligtvis att vi på nyttbörjar slå ut företag och arbetstillfällen genom en i förhållande tillomvärlden överdriven pris- och kostnadsutveckling. Statsministern redogjorde för regeringens syn på hur kampen mot inflationen bör bedrivas ochnödvändigheten av att hålla tillbaka kostnadsutvecklingen. I detsammanhanget vill jag ta upp ett intressant inlägg om lönepolitiken som NilsÅsling gjorde. Jag blev inte riktigt på det klara med vad han ville uppnå. Hanvänder sig mot de centrala samordnade förhandlingarna och vill ha ettdecentraliserat system. Felet med de centrala förhandlingarna var enligt NilsÅsling framför allt att de satte i gång flyttlassen. Det måste då bero på i skogslänen har fått lika stora lönehöjningar som man har fått t. ex. istorstäderna. Jag vill fråga: Betyder detta att vill ha ettlönesystem som ger dem som arbetar i skogslänen mindre lönehöjningar jämförtmed dem som bor i storstäderna, så att man i skogslänen skall kunna ha kvarsina arbetsplatser? Men jag ställer frågan: Om vi får den utvecklingen,betyder inte det att flyttlassen börjar öka i antal, eftersom människorna villflytta till platser där de kan få hyggliga inkomster och inte vill vara kvardär de får dåliga löner? Min andra fråga är: Menar Åsling på fullt allvar attregering och riksdag skall gå in och förbjuda centrala eller förbundsvisauppgörelser? Jag vet inte riktigt vad det politiska syftet för oss skulle varamed att diskutera uppläggningen av avtalsrörelsen och fördöma det system somparterna på arbetsmarknaden enligt vad jag förstår är beredda att använda sigav. Jag vill inte svara på frågan vad vi tycker bör ske i såfall. Den modell som användes innebar ju att den centralt fastställdaramen innehöll även löneglidning. Sedan hade man förbundsvisa uppgörelser, därman utgick från en viss förväntad löneglidning och tog det övriga utrymmet ianspråk för avtalsenliga uppgörelser. Problemet är att den faktiskalöneglidningen blev större än den förväntade, och därför kommer vi över denfastställda ramen. Men hur man löser det problemet enligt Åslings modellförstår inte jag. Bytesbalansen, det samlade resultatet av våra affärer medutlandet, har visat en överraskande snabb förbättring, så att vi t. o.m. hade ett litet överskott. Det är möjligt att det i viss mening gick litetför bra med bytesbalansen. blir det på nytt ett underskott, troligen påöver 10 miljarder. Jag vill inte gå så långt som som säger att detskall bli 15 miljarder. förbättras handelsbalansen ganskakraftigt månad för månad. Orsakerna till underskottet är framför allt enuppgång i importen. Exporten har utvecklats något svagare än väntat, men försvagningenhar inte varit så allvarlig att detta är huvudorsaken. Det är delvistillfälliga orsaker som ligger bakom: Den kalla vintern har spelat in, det varen hög dollarkurs , det var en forcering av importen pågrund av arbetsmarknadskonflikten. Men det är riktigt att huvudförklaringentill importuppgången är att vi får en mycket stark ökning avinvesteringarna, inte bara i fasta anläggningar utan också i lager. Sedan är det faktiskt också så att importen ökar därföratt ökar sin export. En mycket stor andel av vår export har importeratsi form av insatsvaror och komponenter. En del - men det är bara en mindre del -av importökningen beror på att den privata konsumtionen också ökar ganskakraftigt , uppskattningsvis med 2,.