prot · G90920 · 1985-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1985/86:20 1 §Svar på interpellation 1985/86:24 om ökat antal elevassistenter i särskolan Margö har ställt fyra frågor tillsocialminister om ökat antal elevassistenter i särskolan.Beträffande innehållet i frågorna ber jag att få hänvisa till det utdeladesvaret. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det ärjag som skall svara på interpeHationen. Interpellationen utgår från vissa förhållanden iStockholms läns landstingskommun. Jag vill inledningsvis påpeka att det inteär möjligt för mig att kommentera enskilda fall. Enligt den nu gällande omsorgslagen harlandstingskommunerna ansvar för undervisning och omvårdnad av psykisktutvecklingsstörda. Detsamma kommer att gälla enligt den nya omsorgslagen ochden nya skollagen. Landstingen har skyldighet att svara för skolgången förpsykiskt utveckHngs-störda barn enHgt gällande läroplan, I särskolan skalleleverna få den personliga omvårdnad som de behöver. För många barn i särskolanär omvårdnaden en förutsättning för att de skall kunna tillgodogöra sigundervisningen. Det är ofta svårt att bedöma barnens individuellabehov av elevassistans, Å ena sidan skall eleverna ha all den hjälp som krävsför att de skall kunna tillgodogöra sig undervisningen, Å andra sidan måstehjälpen avpassas så, att den inte hindrar barnens utveckHng till ökadsjälvständighet. Det är som har högsta tillsynen överundervisningen av psykiskt utvecklingsstörda och de omsorger som behövs isamband med denna, I tillsynen ligger att följa och stödja verksamheten isärskolan och ta in de uppgifter som behövs för att följa arbetet i särskolan.Tillsynen kan fullgöras på olika sätt, bl, a, genom överläggningar medhuvudmännen, genom allmänna råd eller genom inspektion, Interpellanten tar upp frågan om en viss komplettering avdet lagda förslaget till ny skollag (prop, 1985/86:10), MargöIngvardsson har väckt en motion med samma innehåll med anledning avpropositionen. Förslaget till ny skollag behandlas iutbildningsutskottet, och jag är inte beredd att föregripa utskottetsställningstagande. Omökat antal elevassistenter i särskolan De i interpellationenställda frågorna var av följande lydelse: 1, Hur tvingande är omsorgslagens omvårdnadsansvar förhuvudmannen när det gäller ansvaret att anställa tillräckligt antalelevassistenter för elevernas behov i särskolan? 2, Kommer regeringen att vidtaga några åtgärder medanledning av förhållandena i särskolan i ? 3, Har regeringen någon uppfattning om huruvidaliknande missförhållanden finns inom särskolan på andra håll i landet? 4, Finns det skäl att komplettera förslaget till nyskollag med bestämmelser om skyldighet för huvudman att svara för tillräckligtantal elevassistenter för att möjliggöra undervisning i särskolan? Anf.2 MARGÖ (vpk): Jag tackarministern för svaret. Jaghar ställt fyra frågor, men de tre första frågorna kommenteras över huvud tagetinte i svaret. Den sista frågan avfärdas med att ministern inte vill ge uttryckför någon mening med hänvisning till att frågan skall utskottsbe-handlas isamband med en motion. Bakgrundentill min interpellation är de förhållanden som råder inom särskolan iStockholms län. Fyra elever som enligt omsorgslagen borde ha fått undervisningi särskola har varit utestängda från undervisning på grund avbristande resurser. Jag vill påpeka att det inte är föräldrarna som har hållitsina barn hemma med hänvisning till att det har varit dåliga resurser, utan detär skolan som har vägrat ta emot barnen med hänvisning tiU att man inte hartillräckliga resurser. Ännu är inte skolsituationen tillfredsställande löst förde här barnen. Två av barnen har fortfarande ingen undervisning. Menäven för barn som har placerats i särskola är situationen i många falloacceptabel. klass skall en lärare och en elevassistent svara för vård och undervisningav fem barn, varav fyra är helt beroende av rullstol. Skollokalerna är intehandikappanpassade. Det saknas automatiska dörröppnare, och det är långakorridorer. Personalen - två personer - skall alltså fem eller sex gånger omdagen dra fyra rullstolar fram och tillbaka. I den här klassen handlar det inteom undervisning. Det handlar inte heller om barnpassning -det är förvaring. Detär helt klart att huvudmannen i det här fallet inte har fullgjort sinaskyldigheter. I min interpeUation har jag hänvisat till de här förhållandena.Det är ju inte ovanligt att man i en interpellation hänvisar till en konkretsituation. Det gör man inte för att man vill ha en debatt om de enskildafallen, utan man vill väcka en principiell diskussion. Och det är just vad jagvill göra i det här fallet. Jag vill väcka en diskussion om omsorgslagensomvårdnadsansvar och om myndigheters ansvar och deras möjligheter att ingripamot uppenbara missförhållanden. Omfyra icke handikappade elever skulle utestängas från vår vanliga grundskola pågrund av bristande resurser, skulle det knappast få fortgå under en helhösttermin utan uppmärksamhet från massmedia och myndigheter. Jag tycker att bristen på uppmärksamhet när det gällerförhållandena i särskolan i gör det berättigat att ställa fråganhur det ser ut med särskolan i landet i övrigt. Är det fler barn som ärutestängda? EHer är det något speciellt här i ? Den frågan tigs bort helt och hållet i svaret, och jagundrar därför om ministern och departementet har någon kännedom om hurförhåHandena är i särskolan i det här landet. Jag vet att ministern är förhindrad att diskutera enskildafall. Men när den ytterst ansvarige för ett visst område - och det måste väländå vara ministern -får kännedom om uppenbara missförhållanden, finns det dåingen möjlighet att ingripa utan att man börjar tala om ministerstyre? Har inteministern befogenhet att uppdra åt i det här fallet SÖ att vidta åtgärder ocksåom det rör sig om enskilda fall? Om inte den möjligheten finns, måste det välvara en stor brist och kännas djupt otillfredsställande? Jag vill avslutningsvis fråga ministern: omsorgslagensomvårdnadsansvar tvingande, eller är det så att omsorgslagen bara gäller iekonomiskt goda tider? Kan man vifta bort den med hänvisning till att man förstmåste få budgeten att gå ihop? Om ökat antal elevassistenter i särskolan Jag skall litet mer direkt diskutera defrågor som Margö har ställt. Det som är tvingande i omsorgslagen är att meddelautvecklingsstörda elever undervisning och att göra det enHgt gällande läroplan.De åtgärder som behöver vidtas för att detta skall kunna ske är en följd av detåliggande som gäller för landstingen. Som jag ser det blir då behovet avomvårdnad en sak som får ställas mot den enskilde elevens behov och egentiigeningenting annat. Det är den principiella synen på frågan, som jag också haruttryckt i mitt svar. En annan sak är att man då får avväga elevassistansen såatt undervisningen fungerar och den träning till ökadsjälvständighet som eleven behöver också fungerar. Beträffande åtgärder med anledning av situationen iTyresö-Haninge, som den andra frågan gäller, har jag redan slagit fast att jaginte kan diskutera enskilda fall. Men jag har inhämtat att tillsynsmyndigheten- i det här fallet länsskolnämnden - är inkopplad på fallet. Jag förutsätterföljaktligen att man i det arbetet rapporterar vidare till skolöverstyrelseneventuella iakttagelser som behöver föras vidare. När det gäller liknande förhållanden i andra landsting hardet inte kommit till min kännedom att det just nu finns diskussioner av dettaslag någon annanstans - det är svaret på denna fråga. Beträffande en komplettering av skollagen har jag ingetannat svar att ge än att vi får avvakta utbildningsutskottets diskussioner, Idet sammanhanget kan det vara bra att den här interpellationsdebatten hållitsoch vi på det sättet ytterligare kan belysa de oHka aspekterna på dennaproblematik. Prot,1985/86:20 Om ökat antal elevassistenter i särskolan 4MARGO (vpk); Jag tackar för den kompletteringen och tolkarden så att omsorgslagens omsorgsansvar är bindande för huvudmannen. När det gäller behovet av assistenter för dessa barn sägerministern att man skall göra en avvägning i fråga om hur mycket hjälp debehöver och att man inte skall hindra dem i deras utveckling motsjälvständighet. Men om skolan uppger att man inte kan ta emot fler eleverdärför att man inte har tillräckligt med elevassistenter, måste ju behovet idetta särskilda fall inte vara tillgodosett. Och när huvudmannen - i det härfallet ett landsting i - som svar till föräldrarna säger att manönskar att man hade pengar till fler assistenter men tyvärr saknar resurser ochdärför inte kan tillsätta fler assistenter, då frångår ju huvudmannen sittansvar. Frågan är: Vilka sanktionsmöjligheter finns det? Vad kanmyndigheterna på övergripande nivå göra? Det är riktigt att länsskolnämnden ärinkopplad, men frågan är alltså: Vad leder det till? har nyligengett svaret att situationen nu har ordnats tillfredsställande för dessa fyrabarn - men det stämmer inte med de faktiska förhållandena, eftersom två avbarnen är utan undervisning. Då undrar jag: Vad blir nästa steg? Det finns ju ingenautomatisk koppling mellan länsskolnämnden och , utanskolöverstyrelsen måste ha en anmälan från något håll för att kunna gå in ochvidta åtgärder. Denna anmälan kan komma från någon skolmyndighet, frånföräldrar eller från annat håll. Det är inte otänkbart att en sådan anmälan kankomma från ministerhåll. Givetvis är min avsikt med den här interpellationenatt fä ett ingripande från ministern med ett förslag till åtgärder när detgäller SÖ i de aktuella fallen. Innebörden av en sådan förvaltningsordningmed tre olika nivåer - stat, landsting och kommun - som vi har i vårt land äratt var och en svarar för sitt område enligt de lagar som gäller. Jag villupprepa att det inte är något tvivel om att omsorgslagen ger landstingenskyldighet att anordna undervisning och att följa den läroplan som finns förutveckHngsstörda barn. Det är svaret på Margö fråga på dennapunkt. Staten har möjlighet att ingripagenom den tillsynsmyndighet som finns. Skulle tillsynsmyndigheten uppdaga klaramissförhållanden är det en viktig iakttagelse för landstingspolitikerna i detberörda att man i så fall inte följer de lagar som har stiftats.Jag uppfattar rättsläget på det sättet att frågan då, med den bakgrund somtillsynen har gett, får tas upp i det aktuella . 6MARGÖ (vpk): Finns det inte några möjHgheter att tillgripasanktioner mot huvudmän som inte följer lagarna? Föräldrarna har inga sanktionsmöjligheter. Det står iskollagen att vårdnadshavare som undanhåller sina barn från skolgång kanåläggas straff av ett eller annat slag. Barnen kan också tvångshämtas tillskolan. finnsinget som ger föräldrarna några maktmöjligheter när myndigheterna förvägrarderas barn att gå i skola. Då måste det vara fel någonstans. Överläggningen var härmed avslutad. 2 § Svar på interpellationerna 1985/86:20 och 23 om ökadevårdresurser för aidspatienter och missbrukare Om ökade vårdresurser för aidspatienter och missbrukare har frågat mig vilka åtgärderregeringen avser att vidta för att lösa de finansiella frågorna när det gälleratt snabbt utöka vårdresurserna i anslutning till aidsepidemin, har frågat mig vilka åtgärder jag avser attvidta för att häva den svåra bristen på vårdplatser inom missbrukarvården. Jagbesvarar interpellationerna i ett sammanhang. Sjukdomen aids är ett allvarligt hot mot folkhälsan.Smittan i vårt land är dock ännu begränsad till vissa grupper av befolkningen. Narkomanvården har kommit i bHckpunkten under senare tidtill följd av den snabba spridningen av HTLV 3-smitta bland heroinmissbrukarnai . De personer som intravenöst missbrukar narkotika är dengrupp som löper störst risk att bli smittade. Smittspridningen inomnarkomangruppen sker huvudsakligen genom blodkontakt när samma injektionssprutaanvänds av flera personer. hade det rapporterats 37 fall av aidsi . Av dessa fall har 19 avlidit till följd av sjukdomen. Det finns ännuinget fall av aids bland narkotikamissbrukarna. Däremot har ett femtontal fallav förstadier till aids bland narkotikamissbrukare konstaterats på Roslagstullssjukhus i . Tjänstemän vid och harsammanställt en rapport om situationen inom narkomanvården i storstadsområdena.Av rapporten framgår att aidsepidemin har fått fäste bland heroinmissbrukarna iStockholms län. Som har nämnt i interpellationen är av deheroinmissbrukare som testats vid narkomanvårdsenheterna på ochHuddinge sjukhus smittade med HTLV 3-virus. Smittan har också spritts tillpersoner som intravenöst missbrukar centralstimulerande medel, även om dethittills endast rör sig om ett fåtal fall inom denna grupp. I rapporten konstateras att det bästa sättet att förhindraen snabb spridning bland narkotikamissbrukare är en effektiv narkomanvård.Målet måste vara att nå alla personer som intravenöst missbrukarcentralstimulerande medel med provtagning, avgiftning och behandling. Vidare konstateras i rapporten att narkomanvården iStockholmsområdet inte har de resurser som krävs för att förhindra enfortsatt spridning av HTLV 3-smitta bland narkotikamissbrukarna. Inom Göteborgs- och Malmöområdena har ännu intekonstaterats några fall av HTLV 3-smitta bland narkotikamissbrukarna. Det ärdock sannolikt att smittan når dit . Omökade vårdresurser för aidspatienter och missbrukare Avrapporten framgår att bristerna inom narkomanvården i storstadsområdena främströr den uppsökande verksamheten och resurserna för avgiftning och krisstöd. Rapportenbehandlades vid aidsdelegationens sammanträde . Aidsdelegationendelade uppfattningen att narkomanvårdens läge i storstadsområdena är starktoroande. Delegationen delade också bedömningen att målet måste vara att medprovtagning, avgiftning och behandling nå alla som intravenöst missbrukarcentralstimulerande medel. Vidare beslöts att skyndsamt inleda överläggningarmed företrädare för och hälso- och sjukvården i de trestorstadskommunerna om åtgärder för att begränsa spridningen av HTLV 3-smittabland narkotikamissbrukare. Frågan skall på nytt behandlas i den referensgruppmed företrädare för de tre storstäderna som delegationen har tillsatt. Jaghar träffat förträdare för hälso- och sjukvården och iStockholm och , I mitten av kommer jag att träffa företrädareför . Landstingsförbundethar som en direkt följd av aidsdelegationens ställningstaganden i en skrivelseuppmanat landstingen att ta itu med arbetet att samordna deförebyggande insatserna i hälso- och sjukvården med , polisen,kriminalvården och de frivilliga organisationerna för att bekämpa spridningenav aidsepidemin bland dem som intravenöst missbrukar centralstimulerande medel.Enligt Landstingsförbundet måste resurser omgående sättas in för att spåra uppalla missbrukare och erbjuda dem provtagning, avgiftning och behandling. Somdirekt svar på den fråga har stäHt i interpellationen vill jagframhålla att ansvaret för missbrukarvården i första hand åvilar kommuner ochlandsting. Staten lämnar bidrag till denna verksamhet. Enligt denöverenskommelse som träffats mellan staten och de båda kommunförbunden uppgårbidraget till 810 milj, kr, för , Dessutom utgår statsbidrag tillsjukvårdshuvudmännen, som enligt hälso- och sjukvårdslagen har det samladeansvaret för hälso- och sjukvården. De sammanlagda ersättningarna tillsjukvårdshuvudmännen beräknas till för vartderaåren 1985 och 1986, Deproblem som tar upp i sin interpellation behandlas också i nämnda rapporten från och . Av denframgår att det inte är någon brist på behandlingshemsplatserför frivillig vård i storstadsregionerna. Däremot saknas i stort sett särskiltanpassade resurser för vård av narkotikamissbrukare enligt L", dvs.lagen (1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall. Ävenbortsett från aidsfrågan måste behovet av s. k. uppmärksammas.Efter huvudmannaskapsreformen år 1983, då statens ansvar förnykterhetsvårdsanstalter och ungdomsvårdsskolor togs över av kommuner ochlandsting, har det skett stora förändringar. Enavsikt med reformen var att ändra inriktningen av vården till mer öppenvård.Men påtalas från flera håll att det råder brist på vårdplatser.Socialstyrelsen har uppmärksammat behovet av platser för missbrukare sombehöver särskilt noggrann tillsyn enligt 18 § LVM. Antalet sådana platser har istort sett halverats . På många håll saknas ocksåplatser för övrig LVM-vård. Särskilt svårt anser många att det har varit att placeranarkotikamissbrukare. a. har i skrivit tilllandstinget och och framhållit att frågan måstelösas för att kraven i lagstiftningen skall kunna uppfyllas. Vidare harJO efter en anmälan påtalat att LVM i praktiken sätts ur kraft om bristen påplatser gör att placeringen inte kan verkställas. Jag anser det vara mycketallvarHgt om möjligheterna att tillämpa lagen skulle sättas ur spel på dettasaft, I sammanhanget bör nämnas att en viss utbyggnad pågår.Stockholms kommun har fattat beslut om att inrätta 20 förnarkotikamissbrukare. har beslutat att inrätta 8 platser.Dessutom finns planer för några platser i . har i en skrivelse till regeringen tagitupp frågan om behovet av . Det måste enHgt styrelsens mening ingå ihuvudmännens ansvar för planeringen av institutionsvården att tvångsintagnapatienter skall kunna placeras på hem där den efterfrågade vården kan ges.Frågan bereds i . Prot, 1985/86:20 Om ökade vårdresurser för aidspatienter och missbrukare 8ROSA ÖSTH (c): Jag tackar socialministern för svaret på mininterpellation. Såvitt jag förstår gör ungefär samma bedömningsom jag av läget och också av vad som behöver göras, men hon drar uppenbarligeninte riktigt samma slutsatser som jag om hur det skall ske. Sjukdomen aids drabbade oss i helt överrumplande.Här fanns inga förberedelser och mycket liten kunskap. Att det då uppstodosäkerhet och en viss handfallenhet kan man förstå. vet man emellertidmycket mer. Vad man framför allt vet är att det är oerhört bråttom. Varje dagbetyder mycket i kampen för att stoppa smittspridningen, och därför får inga ansträngningarsparas. Ingen vet riktigt hur många som är smittade av viruset HTLV 3,Den senaste beräkningen visade att mellan 4 000 och 5 000 personer är smittade.Av dem kommer statistiskt sett att få sjukdomen aids. Man vet också attmånga av de övriga kommer att få svåra skador på centrala nervsystemet. Statsrådet framhåller i sitt svar att det är de personersom intravenöst missbrukar centralstimulerande medel som löper störst risk attbli smittade. Statsrådet pekar också på en rapport enligt vilken man kommitfram till att det bästa sättet att förhindra en snabb spridning är en effektivvård av narkotikamissbrukare, men att man i inte har deresurser som behövs för att förhindra en fortsatt spridning av smittan. Dettaär precis det som jag har sagt i min interpellation. Det är ju fortfarande så,, att förtvivlade människor som söker hjälp för att kommaifrån sitt narkotikamissbruk avvisas vid sjukhusen, även de som redan ärsmittade. De rekommenderas att använda egen toalett och egna handdukar, men défår ingen hjälp med att bli av med sitt narkotikaberoende. För ökar därför antalet smittade. För varje dagökar risken för att nya grupper dras in - inte minst med tanke på att många mäntydligen inte drar sig för att fortsätta att utnyttja prostituerade, trots attdet är känt att flera 4 protokoll 1985/86:19-21 öm ökade vårdresurser för aidspatienter och missbrukare av dessaär smittade. Hur kommer man för resten till rätta med de här männen? Den fråganär värd en historia för sig. säger i sitt svar att aidsdelegationenhar beslutat att skyndsamt inleda överläggningar med företrädare försocialtjänsten och hälso- och sjukvården i de tre storstadskommunerna omåtgärder för att begränsa spridningen av HTLV 3-virussmittan blandnarkotikamissbrukare. Det är bra - det är precis vad jag menar att man borde hagjort . Men sedan säger socialministern att det i första handåvilar kommuner och landsting att ta ansvar för missbrukarvården. Ja, visst ärdet så. Men är det kommuner och landsting som i första hand har ansvaret föratt stoppa spridningen av aids? I nuvarande situation är det nödvändigt att frigöra sigfrån det traditionella synsättet när det gäller frågan om vem som skall göravad. Det finns inte tid till att bolla ansvarsfrågan mellan olika myndigheter,mellan olika sjukhus, mellan kommuner, landsting och staten. Det här är enfråga som angår oss alla. Således måste staten ha ett övergripande ansvar. Jagvill därför ställa följande fråga till socialministern: Är det alldeles otänkbart, socialministern - om det nu vidde aviserade överläggningarna skulle komma fram att det är pengar som fattas,framför allt i - att föreslå regeringen att extra statligamedel satsas? Det belopp som det kan bli fråga om är ju ändå så oändligt mycketmindre än den kostnad för samhället som blir följden av ett stort antalutvecklade aidsfall. En fråga till; Finns det fler anledningar - förutombristen på ekonomiska resurser - till att det dröjer med tillskapandet avvårdmöjligheter? Kan det vara så, att man har olika uppfattning omvårdideologin? Diskuteras t. ex. någon annan form av metadonbehandling än densom innebär att man ansluter sig till Ulleråkersprogrammet? 9 (); Även jag ber att få tacka statsrådet försvaret. Jag kan nog inte säga att jag är helt nöjd - om nu inte statsrådet ärberedd att ytterligare utveckla resonemanget om det arbete som pågår idepartementet. Statsrådet säger i slutet av svaret att frågan bereds idepartementet. Men vi får inte särskilt mycket besked om inriktningen av beredningsarbetet.Jag skulle således vilja fråga om statsrådet ändå inte är beredd att ge ossstörre insyn i fråga om inriktningen av detta arbete liksom också informationom vilken tidsram statsrådet räknar med. Dessa frågor hastar nämligen, medutgångspunkt i den faktiska situationen. I svaret säger statsrådet att det när det gällerden frivilliga vården, enligt den utredning och den undersökning som hargjorts, finns behandlingshemsplatser i landet i dess helhet. Jag skulle viljaha ytterligare en liten precisering av detta. Jag vill därför framhållaföljande, med utgångspunkt i de faktiska förhållandena beträffande bl. I statsrådets svar på s. 2 står nämligen följande - jagciterar alltså vad statsrådet här tidigare läste upp; "Vidare konstateras i rapporten att narkomanvården iStockholmsområdet inte har de resurser som krävs för att förhindra enfortsatt spridning av HTLV3-smitta bland narkotikamissbrukarna." Jag förutsätter att det resonemanget ändå inrymmersynnerligen mycket av frivilliga insatser och frivillig vård. Det har ju visatsig att det finns brister även på frivilligsidan när det gäller de totalaresurserna. Vad sedan gäller frågan om tvångsomhändertagandet vill jagframhålla att läget är mycket allvarligt och otillfredsställande. Jag citerar,herr talman, ur justitieombudsmannens skrivning till regering och riksdag påden här punkten. Där står bl. a. vad har anfört: "Enligt uppfattning är det högstotillfredsställande att de nya huvudmännen - landstingen och kommunerna - inte levt upp till det gemensamma ansvaret . Som ser det finns det behandlingsbehov sominstitutionerna inte kan tillgodose. För det första saknas det hem medkompetens och resurserför behandling av narkotikamissbrukare, . För det andra kan de treinstitutioner-- som finns i landet för särskild noggrann tillsyn ----- inteklara hela landets behov ." Jag fortsätteratt citera vad justitieombudsmannen säger; "Ett sådant förhållande medför i realiteten att lagensätts ur kraft och att den procedur, som föregår beslut om vård enligt LVM,framstår som tämligen meningslös. Vad anfört visar att vad somförekommit i detta ärende även kan inträffa i andra liknande fall." Det här är mycket allvarliga anmärkningar. Vimåste därför utgå från vissa frågeställningar, och min första fråga är: Vad ärorsaken till att det har blivit på det här sättet? Jag tror personligen attorsaken är att man har haft en övertro på frivillighet och att man inte harvarit beredd att ens inom ramen för nuvarande lagstiftning tillgodose behovet.Jag skulle vilja fråga statsrådet: Vad är orsaken till att antalet redan befintligaplatser har halverats i ett läge när vi inte klarardet akuta behovet?