prot · G90970 · 1985-12-31 00:00:00 — Är det att försvara och förnya välfärden - att hållatillbaka lönerna och tvinga ännu fler att begära socialbidrag för att klaramaten och hyran, att urholka kommunernas ekonomi och äventyra tryggheten ochvälfärden, att lägga nya bördor på de arbetslösa? Regeringens budgetförslag utgår från en borgerligekonomisk politik, som sätter de stora företagens intressen före löntagarnas.Det innebär nedskär- ningar somslår hårt mot kvinnorna, vilka hårdare än andra drabbas av arbetslöshet,reallönesänkningar, brist på daghemsplatser, sämre kollektivtrafik ochsamhällsservice. Löntagarna uppmanar man att vara solidariska och accepterafortsatta rekordvinster. Solidariska med vilka då? Med storföretagen ochbolagens vinster eller med de svaga i samhället? MedNicolin - en cynisk och hänsynslös företagsägare med en föraktfull människosyn,som inte tvekar att använda sin ställning för att öka sin makt och lägga nyamiljoner till sin stora privata förmögenhet? Det är klart att regeringen har fått utstå, och får utstå,hård kritik. Tiotusentals arbetare och tjänstemän, av vilka många säkertröstade på socialdemokraterna, har öppet protesterat och hotat att lämna -och i vissa fall redan lämnat - partiet. Men kritiken kommer också från fackförbundensledningar. En förbundsordförande sade: Klyftorna kommer att öka med Feldtsbudget, han tar från de fattiga och ger till de rika. En annan förbundsordförande sade: Budgeten uppfyller intede krav som man som socialdemokrat har rätt att ställa. Den innebär sådanapåfrestningar för arbetarna att det finns all anledning att göra om den. Och LO-ordföranden frågade: Kan det vara en brafördelningspolitik när champagnekorkarna smäller på börsen? Det här har naturligtvis hört. Ni är inteokunniga om vad man anser inom fackföreningsrörelsen eller på arbetsplatserna.Jag tror heller inte att ni nonchalerar detta. Men jag tycker att det är attsticka huvudet i busken att säga att budgeten har fått ett välvilligtmottagande. Det är inte alls svårt att förstå den skarpa fackligakritiken. Stora löntagargrupper har så låga inkomster på grund avarbetslöshet och reallönesänkningar att de tvingas begära socialbidrag för attklara sig. Ändå saknas det förslag från regeringen i budgeten. Ni nöjer er medatt säga att ni skall låta utreda frågan, och ni efterlyser förslag från ossandra, t, ex, när det gäller barnfamiljerna. Är det att undra på att många löntagare och egnasympatisörer är krifiska -när de finner att den regering som de själva röstatfram ställer företagens vinster före barnfamiljernas och löntagarnas villkor?När regeringen uppmanar löntagarna att vara solidariska och återhållsamma ochsamtidigt själv får lönehöjning, i ett läge när många andra kommer att ståstilla och kanske få reallönesänkningar? När de finner att regeringen eftervalet gör vad den var emot före valet? säger regeringen i olika sammanhang att den är oroligför att så många tvingas begära socialbidrag, som man föreslåren så låg höjning av arbetslöshetsersättningen att den inte kommer upp tillsocialbidragsnormen. Man säger att pensionärerna får en standardhöjning,när det i själva verket är en kompensation för redan inträffade prisstegringar.Regeringen säger att reallönerna skall höjas, men påstår att det intefinns något utrymme för löneökningar och lägger fram en budget som utgår ifrånatt löntagarna heller inte skall få några löneökningar. Hur kan då reallönernaöka? Hur kan då de lågavlönade få löner att leva av? 1981gjorde , och socialdemokraterna upp om att sänka marginalskatternaoch ge de högst avlönade skattelättnader på . Ett villkorför uppgörelsen den gången var att de högavlönade skulle stå tillbaka i dekommande avtalsrörelserna och att de lågavlönade, som missgynnades avuppgörelsen den "underbara" natten, skulle kompenseras. Dettaavgörande villkor har inte infriats. De lågavlönade har inte kompenserats, ochklyftorna ökar. vill jag fråga er socialdemokrater iregeringsställning, folkpartister och centerpartister som stod bakomskatteomläggningen - egentligen kan man också fråga , som hoppade avav taktiska skäl: Står ni fast vid era löften? Hur skall ni kompensera delågavlönade som inte fick någonting med den underbara natten? Årtiondens inkomstutjämning och socialt välfärdsbyggehåller nu på att få sprickor i fasaden. Klassklyftorna vidgas och den socialagrundtryggheten urholkas. Det är oroande att regeringen inte reagerar på detta, attden bara ser på när det välfärdssystem som den själv varit med om att skapahåller på att falla ihop. Regeringen står nu därför inför ett avgörande val:skall den lyssna på kritiken från löntagarna och den fackliga rörelsen eller hållafast vid den i grunden borgerliga politiken? Pressar man tillbaka reallönerna, låter priser och hyroröka oavbrutet och fortsätter att sänka skatten för högavlönade, då blir detnaturligtvis tomt i löntagarnas och statens kassa. Men pengarna går ju inte uppi rök - jo, för en del. Vart har då pengarna tagit vägen? Medan vanligt folk fann att deraspengar tog slut, kunde börsspekulanterna glädja sig åt att kurserna och detsamlade börsvärdet femdubblats - till ! Men varken regeringen eller - ännu mindre - de borgerliga,som öppet försvarar detta, vill göra något åt det. Regeringen säger nej tillatt höja omsättningsskatten på aktiehandeln, och de borgerliga partierna villt, o, m, sänka beskattningen på aktier. Nej, det fattas inga pengar, utan det handlar om hur mananvänder dem som finns. Med en rättvis fördelningspolitik och ensysselsättningsskapande ekonomisk politik går det att skapa nya arbeten, hållanere inflationen, pris- och hyreshöjningarna, motverka spekulation ochbörsklipp samt bryta ner orättvisor och nyfattigdom. Då handlar det om att ta strid med de krafter somspekulerar och profiterar; att begränsa storfinansens och kapitalägarnasmaktmygel; att på nytt hävda arbetarrörelsens socialistiska värderingar ochideal om jämlikhet och jämställdhet och om en rättvis fördelning. Det handlarkort sagt om att bryta storfinansens makt och stärka löntagarnas rättigheteroch inflytande i motsvarande grad. Men den vägen går inte regeringen . Man går en annanväg. Man propagerar för högre vinster och sätter hela sin lit tillexportindustrin. I stället för att skapa nya arbeten i kommunerna - det finnsmånga eftersatta behov -vill man ta ifrån kommunerna 2,5 miljarder kronor.Detta ger inte bara sämre social service och trygghet. Det bidrar dessutom tillatt öka den redan höga arbetslöshetsom finns här i landet. Därför säger vi i vpk nej till regeringensnedskärningar för kommunerna. När de andra partierna nu bjuder över varandra i att ströut flest miljarder över militären, vill vi i stället pruta påmilitärutgifterna. Låt kommunerna behålla sina pengar för att bygga ut barn-och äldreomsorg; för att förbättra kollektivtrafiken; för att moderniseravattenlednings-och avloppsnäten; för att rusta upp gamla och bygga nyabostäder; för att skapa nya arbeten till de arbetslösa! Använd fonderna för att skapa arbeteni stället för att spekulera med dem på börsen! Det ger inga nya jobb. För att stoppa flyttlassen till storstäder föreslår vi atten extra avgift tas ut på övervinsterna i de äldre vattenkraftverken ochanvänds för att skapa nya arbeten, framförallt i våra skogslän. Det är ettförslag som ger och skapar förutsättningar för enrättvisare regional balans och en riktig utveckling. Det skulle vara intressantatt höra vad , som nästan har tagit monopol på regionalpolitiken i dethär landet, säger om vårt förslag. Får vi ert stöd? Och vad har regeringen förbesked.att ge till Kockumsarbetarna ? Vpk säger nej till regeringens inkomstpolitik. I ställetför att göra gemensam sak med och hota löntagarna iavtalsrörelsen, tycker vi att det är rimligt att den majoritet som finns här ihuset medverkar till att arbetare och lågavlönade tjänstemän fårreallönehöjningar . Vi anser inte att det räcker med att bara höjabarnbidragen, eftersom det finns arbetslösa, pensionärer utan eller med litenATP och lågavlönade utan barn, som också behöver stöd. att studiemedlen höjs, att barnbidragen höjs med 1 000kr./år, att bostadsbidragen höjs med /år, attarbetslöshetsersättningarna höjs med /dag och att matpriserna somett första steg sänks med . genom att matmomsen börjar avvecklas. För en lågavlönad tvåbarnsfamiljmed en normal hyra skulle detta innebära att de som mest enligt våra förslagfår ca . räcker det naturligtvis inte för de människor sombrottas med ekonomiska problem och svårigheter och behöver ekonomiskt stöd attenbart sänka skatter och höja löner och bidrag. Det handlar i lika hög grad omatt förbättra de allmänna livsvillkoren. Därför säger vi nej till besparingarna på skolans områdeoch föreslår 50 000 nya daghems- och fritidshemsplatser; attföräldraförsäkringen byggs ut ; att vi förbereder införandet avsex timmars arbetsdag och att miljö- och naturvårdsfrågorna sätts i centrum. Då frågar sig naturligtvis många: Vad kostar allt detta,och hur skall det betalas? Satsningarna på att skapa nya arbeten kostar 4 miljarderkronor. Att höja barnbidraget och att bygga ut barnomsorgen kostar 5 miljarderkronor. Prot,1985/86:70 Prot.1985/86:70 höja bostadsbidragen och att börja avveckla momsen på maten kostar 4 . Detta är mycket pengar, det är vi medvetna om, men det ärvad det kostar att skapa nya arbeten och stödja dem som har det sämst i det härsamhället. Vi har ekonomisk täckning för varje krona vi vill läggaut. Varje utgift motsvaras även intäkt och en förstärkning av budgeten. Ochtill skillnad mot både de borgerliga partierna och regeringen ger vi inte medden ena handen bara för att sedan ta tillbaka med den andra. För oss är ocksåfinansieringen en fördelningspolitisk fråga. Vi vill fortsätta att sänka räntan - vi vet att varjeprocents sänkning av diskontot innebär intäkter på omkring 1,5 miljarder kronorför staten. Vi vill skära bort från anslaget till militären.Vi vill höja tobaksskatten med 700 milj, kr, och föreslår en provisoriskrealränteskatt på 700 milj, kr, - jag delar Adelsohns uppfattning att vibehöver ett danskt skattesystem på det här området, och det är också frånDanmark vi har hämtat förslaget till realränteskatten, I stället för att sänka förmögenhets- och bolagsskatten,som de borgerliga parterna vill och som regeringen funderar på, vill vi attbörshajar och andra som gör klipp skall vara med och betala. Därför har viföreslagit att tas ut i en engångsskatt på storaförmögenheter, att bolagsskatten höjs och att momsen på aktiehandelnhöjs från , vilket verkligen inte innebär några svindlande summor. Vi sticker inte under stol med dessa skattehöjningar. Desom har gjort stora klipp och roffat åt sig på andrasbekostnad skall vara med och betala. Det är inte mer än rätt att de som harkunnat få stora förmögenhetsökningar och som redan harmer än vad de kan göra av med får avstå litet till dem som inte har vad debehöver. Ni andra har inte, som vi, råd att stödja lågavlönade ochbarnfamiljer, men ni vill sänka bolagsskatten, skatten på aktier och arvs- ochförmögenhetsskatten. Men varifrån vill ni ta pengarna till detta? Vilkaskallbetala era skattesänkningar? Era förslag innebär att ni ger åt de redanvälbeställda, medan vi vill stödja dem som har det sämre. Under valrörelsen slog vi inom arbetarrörelsen gemensamttillbaka de borgerliga attackerna mot jämlikheten och tryggheten. Det väckteförhoppningar om en politik mot fattigdom och orättvisor. Men blir defattiga allt fattigare, och de rika blir allt rikare. Arbetare och lågavlönadetjänstemän får sänkta reallöner som aktieägare kan göra miljonklippöver . Vi hävdar att budgeten saknar fördelningspolitiskaambitioner och att den är ett uttryck för en mycket kortsiktig regeringspolitiksom är helt utan miljö-och framtidsperspektiv. Det är en budget som inte förmåratt bryta arbetslösheten och de växande orättvisorna. Den bidrar inte till ettjämlikare samhälle, utan delar upp landet i nyrika och nyfattiga. 1 stället föratt målmedvetet och med kraft angripa de ekonomiska orättvisorna, maktkoncentrationen,miljöförstöringen och resursslöseriet bedriver regeringen en i själva verketosjälvständig och borgerlig politik. Det finns en arbetarmajoritet i ,och den har stöd av 30 en allt otåligare opinion ute påarbetsplatserna och i fackföreningarna. Regeringenavgör nu själv om den skall lyssna på den opinionen, på Prot. 1985/86:70löntagarna och arbetarväljarna, eller om den skall fortsätta att utmanadessa löntagare och arbetarväljare med en borgerligekonomisk politik och en djupt orättfärdig fördelningspolitik. formadesocialdemokratin ut den tredje vägens ekonomiska politik, krisprogrammetFramtid för . började vi föra ut programmet iverkligheten. Det var en hisnande, djärv utmaning mot de nyliberala strömningarsom då gick till storms mot välfärdssamhället. kan vi börja se resultaten. På.väsentliga punkterkänner vi socialdemokrater stolthet över de resultat som har nåtts. För det första: Den borgerliga nedgångens tid - medfallande produktion och investeringar, gigantiskaunderskott, växande skuldsättning och snabbt sjunkande reallöner - har brutits.I stället har vårt land upplevt en snabb industriell tillväxt. Investeringarnahar ökat, och underskotten - både i utrikeshandel och i statsbudget - harminskat. ekonomi håller på att återvinna sin slagkraft. Deolyckskorpar som varit snabba att döma ut vårt land har haft i grunden fel. För det andra: När socialdemokraterna tog överregeringsmakten , var svensk arbetsmarknad stadd i snabb försämring. försvann vart sjätte industrijobb, och på bara två årfördubblades arbetslösheten. Vi har vänt den utvecklingen. Sysselsättningen har ökatmed 80 000 personer. Arbetslösheten har pressats tillbaka. Jämför vi vårt landmed övriga västvärlden finner vi att det främst är sysselsättningen som skiljeross frän omvärlden. av arbetskraften i går arbetslös,är det som gör det i . Arbetslösheten stiger i utlandet.Den sjunker hos oss. Detta är den viktigaste fördelningsfrågan av alla. Visocialdemokrater känner stor ödmjukhet inför det stora och svåra jobb detinnebär att hävda den fulla sysselsättningen. För det tredje: Vi har slagit vakt om välfärden ochtryggheten. som det sägs i LO:s utredning, ettstorslaget och unikt projekt i mänsklighetens historia. Det bygger på en känslaav gemenskap och solidaritet i samhället. Alla dessa nyliberala kampanjer, sompågått , har haft udden riktad mot denna solidaritetstanke. Man skallsatsa på sig själv, har det hetat. Man skall ha frihet att vara egoist, attslippa ta ansvar för andra. Det visade sig emellertid att krav påsystemskifte inte vann stöd hos det svenska folket. Det var en betydelsefullseger över egoismens krafter. Dessa resultat är vi stolta över. är vi fulltmedvetna om att denna politik har krävt betydande uppoffringar. Och ännu är vilångt ifrån nöjda med resultatet. Vi har fortfarande stora och viktigauppgifter framför oss. Den förstaär att ta ner inflationen. är prisstegringstakten på väg ner. Den var 1985 denlägsta . räknar vi med den lägsta inflationstakten sedan1960-talet. Det är viktigt att den utvecklingen fortsätter. Högre pris- och kostnadsstegringar än i omvärlden betyderatt vårt land tappar i konkurrenskraft. Då får vi nya underskott iutrikeshandeln och tvingas till nya utlandslån. Försämrad konkurrenskraftmedför också att svensk industri slås ut och att arbetare och tjänstemänförlorar sina arbeten. En hög inflation urholkar reallöner och köpkraft, denbefordrar spekulation Och lånefinansierad konsumtion och motverkar arbete ochsparande. Inflationen urgröper den solidariska samhällsandan genom attgodtyckligt och nyckfullt omfördeja inkomster och förmögenheter på ett sätt somrimmar illa med människornas uppfattning om vad som är rimligt och rättvist.Inflationen fräter därmed sönder själva grunden för välfärden. Det är därför en tvingande uppgift att återskapa en sundekonomi med stabila priser. Skall vi komma till rätta med inflationen måstealla aktivt ta ansvar för . Företagen måste hålla tillbaka sinaprisökningar. Jordbrukarna måste begränsa prisstegringen på maten. Stat ochkommun måste hålla tillbaka taxe- och avgiftshöjningarna, och löntagarna måsteställa in sig på låga nominellalöneökningar. Om alla ställer upp i en sådan - som LO:s ordförande kallat det - "nationell samling mot inflationen", har vi en unikchans att pressa tillbaka prisstegringarna. Det vore oursäktligt om inte alla parter verkligenförsökte ta till vara den chansen. maning borde bli startsignalenför en allmän kamp mot prisstegringarna; därför välkomnar jag varmt dendiskussion om "frivilligt prisstopp" som ICA, KF och ocksåIndustriförbundet börjat föra. Den andra viktiga uppgiften - och den hänger också ihopmed inflationsbekämpningen - är att få till stånd en rättvis fördelning ochhöjda reallöner. Förbättringen i den svenska ekonomin har ännu inte letttill att löntagarna fått särskilt mycket mer i sina plånböcker. Det dramatiskareallönefallet under de borgeriiga åren - då löntagarna igenomsnitt förlorade en månadslön - har visserligen brutits och vänts till ensvag uppgång. 1 fjol fick de flesta en ökad realinkomst. När de borgerliga här beklagar löntagarnas sjunkandereallöner och skyller på socialdemokratins politik begår de ett grundläggandesakligt fel. Det är nämligen inte under den socialdemokratiskaregeringsperioden som reallönerna harsjunkit. Däremot fölide med i genomsnitt8% underde år då Adelsohns, och Söders partier-ja, de trepersonligen-var med och regerade landet. harreallönerna i genomsnitt legat stilla, och steg de faktiskt. När de borgerliga påstår att orsaken till reallönernassvaga utveckling skulle vara en socialdemokratisk politik, som ignoreraruppgiften att skapa tillväxt, har de alltså fel. De har fel eftersomreallönerna föll vid makten. De har fel eftersom en avgörandeskillnad mellan 1972,1976 och 1982 å ena sidan och 1982 och 1985 åden andrajust är tillväxten. steg BNP med i snitt om året.1982-1985 steg den mer än dubbelt så snabbt, . Industriproduktionensjönk under de borgerliga regeringsåren . steg denhos oss långt snabbare än i i genomsnitt. Adelsohn kom t.o.m. med siffror om hur mycket vi skulle hahaft att röra oss med, om vi hade haft tillväxt. Begrunda då följanderäkneexempel! Om under de borgerliga haft sammatillväxt som 1982-1985, skulle produktionsvolymen 1982 ha varit 55 miljarder högre än den var. Det motsvarar i dagens penningvärde . Där har Adelsohn, om han så vill, skillnaden mellan socialdemokratiskoch borgerlig fillväxt. Den borgerliga historieskrivningen om reallöner ochtillväxt stämmer således inte med verkligheten. De borgerligas intresse förlöntagarnas välfärd ser i ljuset av detta ut att vara både senkommet,påklistrat och ihåligt. Men ännu är det långt kvar tills löntagarna nått upp till1976 års nivå igen. Och genomsnittssiffrorna döljer att de lågavlönade undersenare år fått en långt sämre löneutveckling än starkare grupper. Mångamänniskor har svårt att få pengarna att räcka till. Antalet socialhjälpstagareär stort, och det finns fortfarande många luckor i välfärden. Skälet till att det inte varit möjligt att lyftamänniskornas privata standard mera är att vi har måst avsätta en så stor del avde senaste årens produktionsökning till att täcka underskotten i ekonomin ochtill att bygga upp framtidsinvesteringarna igen. Detta har varit en hård mennödvändig uppgift, ty det är bara en sund ekonomi som kan betalaordentliga reallöneökningar och sociala reformer. växer kraven på reallöneökningar. Det är förståeligaoch berättigade krav; de svenska löntagarna och pensionärerna har ställt uppför och för krispolitiken. Då de kräver rättvisa och sin del avproduktionsökningen är det självklart att stödja det - men då måste kraven påhöjda reallöner formuleras som måttliga nominella lönekrav och gemensamkraftsamling mot inflationen. Den grundläggande uppgiften i fördelningspolitiken är attskapa förutsättningar för ökad sysselsättning och stigande reallöner. Denurholkning av levnadsstandarden som många drabbades av under senare delen av1970- och berodde framför allt på stagnerande produktion,stigande arbetslöshet och svårighet att få heltidsjobb samt på inflationen somurgröpte köpkraften. kunde ett litet fåtal göra sig enormaförmögenheter i hägnet av ett budgetunderskott som sprutade pengar och drev uppbåde inflation och räntor. I viss mån har fördelningspolitiken blivit svårare. Under1950- och 1960-talen handlade det om att göra en rättvis fördelning av ettväxande välstånd - att fördela nya reformer ovanpå en god ekonomisk utveckling.I dag, efter 1970-talets djupa industrikris, fallande reallöner och ökandearbetslöshet, gäller det framför allt att skapa förutsättningar för ekonomisktillväxt, höjda reallöner och ökad sysselsättning. Det innebär bl. a. attminska budgetunderskottet, som är det som göder spekulationsekonomin och föröver förmögenheter till den privata sektorn. Bara därigenom blir det möjligtatt på en gång begränsa utrymmet för "klippekonomin" och förbättraförutsättningarna för folkflertalet att försörja sig på sitt arbete. Den tredje vägens politik, som innebär att vi konsekventfullföljer just denna linje, är i sig själv det mest effektiva sättet attbekämpa både den kvarvarande fattigdomen och den improduktiva nyrikedomen. Den tredje vägens ekonomiska politik bygger på att alla ärberedda att ta ett aktivt ansvar för . På löntagarna ställs kravet pålåga nominella 3 protokoll 1985/86:70- 71 löneökningar.Men kravet på ansvar riktar sig i lika hög grad mot företagare ochkapitalägare. Låt mig understryka: Vi socialdemokrater eftersträvar engod vinstnivå i det svenska näringslivet. Vinstnivån har också stigit kraftigtde . Avsikten är emellertid att dessa vinster skall användas föratt bygga ut produktionen och trygga jobben, inte till att berika ett fåtalenskilda individer. Låt mig också understryka att vi socialdemokrater gärnaser en vital aktiebörs. Vi måste ha en fungerande riskkapitalmarknad som försernäringslivet med investeringsmedel. Och en icke realiserad förmögenhetsstegring- hur stor den än är - är ingenting som kan omvandlas i pengar ilönekuverten för löntagarna eller till nya friska offentliga utgifter för olikaändamål. Det betyder emellertid inte att vi kan godta det som haruppdagats på den svenska börsen. Börschefen manade aktieägarna på börsen attbeakta "vidare konsekvenser än de kortsiktiga och privatekonomiska i sittagerande", och han fortsatte: "Varje system, som vill åtnjuta respektoch ett brett förtroende, måste uppfylla rimliga krav på sanning, heder, hänsynoch rättvisa. Om inte vår kapitalistiska marknadsekonomi och vår aktiemarknaduppfyller dessa grundläggande krav riskerar systemet inskränkningar genomlagstiftning." Och i en intervju tog den förre börschefen bladetfrån munnen och sade: "Dessa börsaktörer är uppslagsrika, penningsugna ochhänsynslösa. De köper, säljer, slaktar och slår ihop företag med huvudsakligavsikt att berika sig själva så fort som möjligt och så mycket som möjligt.Ovannämnda aktörer gör ingen nytta ur samhällsekonomisk synpunkt." Jag sade mycket riktigt i att jag börjar bli tröttpå "börsklipparna". Det tyckte var vänsterpopulism. Vilkaohämmade vänsterpopu-lister måste han inte anse att de här arma börschefernaär! Deras språkbruk är mycket kraftfullare än mitt. Men det var intressant attAdelsohn och inte hade ett ord till kritik om företeelserna påbörsen. Människor reagerar väldigt starkt inför sådanaspekulationer och finansiella manipulationer. De ser resultatet av sinavedermödor gröpas ur av prisstegringarna. De upplever att något är fel i alltdetta fixande och trixande. Människor som åtagit sig återhållsamhet reagerar också närde ser hur personer med mycket makt och insyn i näringslivet kan göra sigmiljoner på förmånlig behandling i aktieaffärer. Det strider helt enkelt motvad de uppfattar som rätt och riktigt. I det väldiga flödet av försvarstal från aktörernas sidahar jag icke hört någon enda tala om ansvaret mot det gemensamma, ansvaret attgemensamt föra ur den ekonomiska krisen. Det är i grunden detta som detgäller.