prot · G90911 · 1985-12-31 00:00:00 — Det handlarom att bryta upp monopol och öppna möjligheter för enskilda alternativ inom t.ex. barnomsorg, sjukvård och etermedia. Naturligtvis innebär inte detta attden offentliga verksamheten inom dessa områden skall upphöra. Men effektivitetenskulle bli högre, och framför allt valfriheten större, om medborgarna får flermöjligheter att välja emellan. De som arbetar i dessa yrken står ocksåstarkare, när det inte längre finns bara en enda arbetsgivare. En vidgning avgränserna för den privata tjänstesektorn är dessutom nödvändig, om det skallbli arbete åt alla. Det är i den här angivna riktningen vi måstegå för att nå en framtid i frihet. Jag har tyvärr inte stora förhoppningar omatt den vandringen skall anträdas under de tre riksdagsår som ligger framföross. Men vi moderater kommer att använda tiden till att ytterligare utvecklavårt program. Och när samlas skall det börjaförverkligas! 4BJÖRN (): Vi har kunnat ta del av två dokumentsom är av stort intresse när det gäller den ekonomiska utvecklingen i värt landoch förutsägelserna inför nästa är. Det är dels budgetprognosför detta år, dels . Båda dessa dokumentvisar en del positiva drag i svensk ekonomi. Jag skall ta dem till utgångspunktför att göra en bedömning av i hur hög grad dessa positiva tendenser kan tänkasbli bestående. Låt mig börja med budgetprognosen. prognos visar nu ett budgetunderskottför detta budgetår på , vilket är en betydande förbättringjämfört med vad vi förutsåg , då både regeringen och oppositionenräknade med ett budgetunderskott på mer än . Vad beror då denna snabba förändring av budgetsaldot på?Svaret är att denna oförutsedda förbättring av budgetunderskottet i alltväsentligt hänger samman med att vi nu får högre statsinkomster än vad vi räknademed . Det rör sig framför allt om inkomstposten fysiska personers skattpå inkomst och rörelse men också på mervärdeskatten. Sammanlagt är det fråga omen ökning av statsinkomsterna från dessa poster på merän vad vi förutsåg när vi fastställde statsbudgeten för fem månader sedan.Detta beror i sin tur på att den totala lönesumman och den privata konsumtionennu förutsätts öka väsentligt mer än vad vi räknade med . förutser för sin del en ökning avlönesumman på 8 1/, vilket ger en ökning av den privata konsumtionen på9 1/. I båda fallen rör det sig om en ökning som ligger 2-2 1/högre änvad vi räknade med . Den första slutsats som kan dras av detta är att denminskning av budgetunderskottet som tveklöst kan förutses och som i sig ärpositiv inte har åstadkommits genom besparingar i statsutgifterna utan genomökade inkomster för staten till följd av att människors löner har stigit mer änberäknat och att den privata konsumtionen har ökat i snabbare takt än vitidigare förutsåg. Den här utvecklingen är ingenting som vi har anledning attkänna odelad glädje över, även om den på kort sikt resulterar i ett väsentligtlägre budgetunderskott. Detta beror helt enkelt på att en snabbare ökning avlönekostnaderna i det svenska näringslivet självfallet i längden får ettgenomslag i form av högre priser och lägre konkurrenskraft. Det är också dettasom vi ifrån oppositionens sida har varnat för, att denrelativt höga inflationen i skulle medföra en ogynnsam kostnadsutvecklingoch en försämrad konkurrenskraft. ger delvis stöd fördetta resonemang. Exportpriserna på bearbetade varor förutses såväl somnästa år att stiga snabbare i än i våra konkurrentländer. Det rör sigom en skillnad på en dryg procent. förutser attmarknadsandelarna för svensk export inom kommer att minska med 2 1/iår och ined 1986. utredningssekretariatillustrerar samma utveckling med konstaterandet att export i relationtill exporten från övriga vid en jämförelse mellan andra halvåret1984 och har minskat med 3 1/. dennautveckling som har satt sina spår i de ganska dramatiska fluktuationer ihandels- och bytesbalansen som vi har kunnat uppmäta . Jag vill inte nu uppehålla mig vid de olikheter som finnsi beräkningarna av handels- och bytesbalansen mellan främst ochstatistiska centralbyrån. Jag hoppas att och riksdagensfinansutskott gemensamt skall klara ut det, så att vi när vi har vårfinansdebatt i vår inte skall behöva ägna en lång diskussion åt vilka siffrorsom är de riktiga. Försämringen i den svenska utrikeshandeln har intesom huvudförklaring den kalla vintern, vilket det fanns de som ville hävda ivåras, utan det finns två andra huvudorsaker. Den första är en snabbt stigandeimportvolym, som hänger samman dels med ökade investeringar i den svenskaindustrin, dels med en kraftigare ökning av den privata konsumtionen än vad vitidigare räknade med. Den andra förklaringen till att handelsbalansen visar ettväsentligt sämre saldo än är att exporten har ökat långsammareän vi förutsåg, och det är naturligtvis i sin tur ett uttryck för att vi harförlorat marknadsandelar till följd av en försämrad relativ konkurrensförmåga. Handelsbalansen har under perioden januari till augustivisat ett överskott pä 6 miljarder, vilket är ca 10 miljarder sämre än 1984,Detta kominer att få ett genomslag också i bytesbalansen. Jag tror för min delalltjämt på den prognos som säger att det är sannolikt att vi får ettunderskott som ligger rätt nära 15 miljarder . Jag noterar attkonjunturinstitutet är litet mer optimistisk i sin bedömning av bytesbalansenför . Det finns emellertid, herr talman, nu faktorer som tyderpå att den negativa utvecklingen när det gäller våra samlade affärer medutlandet kan komma att brytas . förutser enstörre ökning av exportvolymen och räknar också med att denuppbromsning av den inhemska efterfrågan som måste ske kommer att resultera iatt importen stiger mindre än . Resultatet skulle då bli ettunderskott i bytesbalansen som stannar vid . Jag hoppas attdenna prognos, som är något mer optimistisk än vad andra konjunkturbedömare harpresterat, skall stå sig. I och för sig är det egentligen nödvändigt att vi.med tanke på den konjunkturfas som vi nu glider in i, över huvudtaget inte harnågot underskott i vår bytesbalans, så jag utgår från att detta ärmålsättningen. Men en alldeles given förutsättning för att vi skall klara dettaoch för att prognos när det gäller bytesbalansen förnästa år skall slå in är att vi kan få bukt med lönekostnadsökningarna.Regeringen har självfallet denna målsättning, och det är i och för sigobestridligt att inflationen är på väg neråt i svensk ekonomi. är detobestridligt att vi fortfarande har en högre inflation än våra konkurrentländerräknat i tolvmånaderstal. Tyvärr måste vi konstatera, på samma sätt som ivåras, att både 1984 och 1985 blir förlorade år när det gällerinflationsbekäiTipningen. vilket är väl bekant, ett inflationsmålför 1984 på , och den faktiska inflationen blev . Man hade ettinflationsmål på . men den faktiska inflationen blir . harregeringen inte presenterat någon inflationsprognos , och det finns detväl inte heller något behov av att göra. utan det finns anledning att återkommatill den frågan när vi granskar finansplanen . Jag villge uttryck för den förhoppningen att de ansträngningar som kan göras avnäringslivet, arbetsmarknadens organisationer och statsmakterna skall leda tillatt vi skall komma ner i en inflationstakt som räknat på tolvmånadersperioderligger . Vi skulle då i varje fall kunna närma oss den genomsnittligainflationstakten för . men mycket tyder på att det grundläggandedilemmat kvarstår, som innebär att vi har snabbare kostnadsökningar än på andrahåll i världen och att vi åtminstone har varit det av OECD-ländernasom har haft den näst högsta inflationen. Bara har en inflation som ärhögre än . Jag vill uttrycka den förhoppningen att de gemensammaansträngningar som kan göras skall leda till att vi når en inflationstakt somnärmar sig genomsnittet för . Från sida är vi beredda att gevårt stöd till en ekonomisk politik som syftar till att på detta vis pressa nerinflationen. Mot den bakgrunden är det särskiltförståeligt att regeringen övergivit det automatiska inflationsskyddet iskatteskalan. Just 1986, när begränsningen av lönekostnadsökningarna är en såviktig strategisk komponent i den ekonomiska politiken, skulle ett automatisktinflationsskydd i skattesystemet ha utgjort ett betydande stöd för deekonomisk-politiska ansträngningarna. Jag noterar att finansministern vid någottillfälle har sagt att han räknar med att det automatiska inflationsskyddet iskattesystemet skall återinföras efter 1986, men det är beklagligtoch skapar onödiga svårigheter för den ekonomiska politiken att man har satt inflationsskyddeti skattesystemet ur spel just 1986, Regeringens skattepolitik präglas numera annars avuttrycket ""ett i huvudsak oförändrat skattetryck". Dennaformulering rymmer dess värre uppenbara möjligheter till skattehöjningar. fick vi uppleva höjningar av skatter eller introducerandetav nya skatter som innebar en ökad skattebörda för ett normalhushåll på 8 000kr. utan att det totala skattetrycket för den skull ökade mer än någrationdels procent. När regeringen nu talar om att skattetrycket skall vara ihuvudsak oförändrat är det uppenbart att en sådan formulering öppnarmöjligheter för kommande skattehöjningar på många olika områden. När det gäller mervärdeskatten har beskeden frånregeringen varierat frän tidpunkt till tidpunkt. Momsen kommer inte att höjas,i varje fall inte före valet, säger finansministern. Momsen kommer inte atthöjas, i varje fall inte , säger finansministern. Momsen kommer inteatt höjas, i varje fall inte förrän avtalen är klara, säger finansministern.Några klara besked har man inte fått när det gäller regeringens skattepolitiskaambitioner. Vi har från alltjämt den uppfattningen att denåtstramning av den privata konsumtionen som kan bli nödvändig för att klaraunderskottet i bytesbalansen bör ske genom utgiftsnedskärningar och inte genomskattehöjningar. I de budgetalternativ vi presenterade fanns förslagtill minskningar av transfereringar till hushållen, som skulle kunna tjäna somett instrument för att strama åt den privata konsumtionen. De förslag vi dåframförde har full aktualitet . Riksbankschefen har gett uttryck för liknande tankegångar,och när han nu manar regeringen till omedelbara finanspolitiska åtgärder lederdetta till åthutningar från i tur och ordning statsministern, finansministernoch LO-ordföranden. Kritiken mot riksbankschefen tycks inte i så hög grad utgå från attBengt har fel i sak utan det är tidpunkten då han för fram sina ståndpunktersom kritiseras. Jag vill gärna säga att jag tycker att riksbankschefenbåde och i den nu aktuella TT-intervjun har uttalat sig på ett sätt somförtjänar respekt. Åtstramningarna av svensk ekonomi är nödvändiga oberoende avom det drivs en valrörelse eller om det pågår förhandlingar om avtal. Låt mig i det här anförandet också beröra enannan aktuell fråga, nämligen utvecklingen av ekonomier.Finansminister var på möte i , och jag noteradeatt där gav sitt stöd för åtgärder som skulle öka u-ländernasmöjligheter att expandera sina ekonomier och komma ur den skuldfälla som de harhamnat i. Det tycker jag var bra. Likaså tycker jag att det var bra att denamerikanske finansministern tog initiativ när det gäller att knyta sammanValutafondens och ansträngningar för att stimulera u-ländernasekonomi. Inte minst mot bakgrund av de ståndpunkter som den nuvarandeamerikanska administrationen har intagit tidigare är finansminister i värt allt stöd. Det är viktigt att de olika internationellaorgan som finns på detta område - FN, bl. a. genom , ochInternationella Valutafonden - samordnar sina ansträngningar att bryta den ogynnsammautvecklingen för de skuldfyll-da . Om det skall lyckas är det viktigtatt vi i i-länderna öppnar våra marknader för produkter, att vi kanstå emot olika protektionistiska idéer. Inte minst viktigt är det att dennuvarande amerikanska administrationen blir framgångsrik när det gäller attmotverka protektionistiska strömningar. 1 kan vi ge vårt'bidrag tilldenna utveckling genom att successivt avveckla de importrestriktioner som vihar på tekoområdet. 5NILS G. ÅSLING (c): För en månad sedan vann socialdemokraternariksdagsvalet på parollen ""är på rätt väg". Detviktigaste vallöftet var att politiken skulle fortsätta på denna "rättaväg'". Hur ser då den mångomtalade vägen ut när vi kan blicka tillbaka? Exporten minskar t. ex. , när devalveringseffekterna haravklingat. Vi märker nu i prognoserna att drastiska omslag förutses på investeringssidan.Konjunkturinstitutet spår att industrins investeringar skall sjunka från plus22 % till minus 1986. Bakgrunden är den försämrade konkurrenskraften och deminskade marknadsandelarna. Men även den extremt höga realräntan på 7 ä harsjälvfallet sin betydelse för företagens dispositioner av investeringarna. Vikommer därför nu att se resultatet av att en för svag finanspolitik har lagtorimliga bördor på penningpolitiken och drivit upp marknadsräntan till . Såväl som harmycket klart varnat för denna obalans. Frågan är om en regering som harvunnit valet på temat "'är på rätt väg"" och som sitterhelt i knät på vpk orkar skärpa finanspolitiken. Det är den stora frågan ihöst. Eller klarare uttryckt; Klarar en svagare regering att föra en starkarepolitik? Prot,1985/86:11 Med dålig exportutveckling och snabbt ökandeimport har förra arets handelsöverskott snabbt sjunkit samman. ärresultatet ca sämre än . Förra årets jämvikt ibytesbalansen lär förvandlas till ett underskott på 12 a . Det var dock klädsamt av regeringen att, åtminstone nu närvalet är över, avstå från att ta emot senastebudgetprognos med orden är på rätt väg. Prognosen visade på ett 8miljarder kronor lägre budgetunderskott för /86 jämfört medvårens statsbudget. påpekade detta från talarstolen. Det ärriktigt att även regeringen har medgett att orsakerna till det minskadeunderskottet inte är av den karaktären att det finns anledning till några speciellaglädjeyttringar. Vad som har hänt är nämligen att statsbudgetens lågalöneantagande och måttliga antagande om den privata konsumtionen ersatts medmer verklighetsnära och konkreta siffror. Höga löneökningar gav eninkomstskatteökning på , och hög privat konsumtion gav enmomsintäkt-sökning på . Orsakerna till den förbättradebudgetprognosen är alltså desamma som lett till försämrad konkurrenskraft,försämrad exportutveckling, högre import och stort underskott i bytesbalansen.Budgetutfallet är med andra ord symtom av samma karaktär som i hög grad oroarinför framtiden. Sammanfattningsvis kan vi nu med allt större tydlighetkonstatera - och det finns skäl att göra det när startar sittarbete på nytt - att devalveringarna och högkonjunkturen skapade en tillfälliguppgång. I denna tillfälliga uppgång och med benägen hjälp av densocialdemokratiska propagandan försvann också det krismedvetande, denförståelse för elementära ekonomiska sammanhang, som tidigare mödosamt byggtsupp och som dess bättre satt sin prägel på debatten här.i landet. Nar andraländer bromsade sin löne- och prisökningstakt fortsatte oförtrutet påhög nivå. Det oundvikliga resultatet lät inte vänta på sig - undergrävd konkurrenskraft,minskad export, ökad import, försämrad bytesbalans, och i förlängningen hotarnu ökad arbetslöshet. Det råder inget tvivel om att det är dystra perspektivsom utbreder sig på den väg som socialdemokratin har talat så mycket om. Vår bedömning av den ekonomiska utvecklingen ,här i kammaren och i finansutskottet, står sig alltså. och övrigaicke-socialistiska partiers bedömningar av den ekonomiska politikens krav ochbedömningar av hur finans- och budgetpolitiken skall utformas står sig likaså.Centern ar även i fortsättningen beredd att ta ansvar för en ekonomisk politiksom syftar till balans och hög sysselsättning i vårt samhälle. En strategisk fråga i dagens debatt och förden ekonomiska politik som skall utformas är naturligtvisavtalsförhandlingarna. Vi har i bedrivitsamordnade centrala avtalsförhandlingar. Förutsättningarna för sådanaförhandlingar har varit att både arbetsgivar- och arbetstagarparterna varit överensom värdet av denna förhandlingsform. Det har funnits en överensstämmelse ivärderingarna av de förutsättningar som förelegat på arbetsmarknaden. Jag skall inte förneka - som anhängare av endecentralistisk och marknadsekonomiskt inriktad politik - att denna nära nogplanmässiga ordningmed rik tradition inom lönepolitikens område haft betydande framgångar. Vi harhaft relativt lugn på avtalsmarknaden. Det har varit en styrka i detta land ochen tillgång i vår internationella profil. Lönestegringstakten har ofta kunnathållas inom ramen för produktivitetsstegringarna, och vi har alltså kunnatbemästra inflationstrycket och prisutvecklingen. När man i nuvarande läge gör en historisk bedömning kanemellertid sägas att nackdelarna har varit större än fördelarna. När dennalönepolitik drevs i överensstämmelse med regelboken befolkades vägarna avflyttlass i sällan skådad omfattning. De regionala konsekvenserna av dennapolitik har varit förödande, befolkningsomflyttningarna stora och de regionalaproblemen mycket betydande och svårbemästrade. Förutom flyttlassinslagen ilönepolitiken förstärker de senaste årens "avtalsröra" oron ochbristen på konsekvens och samordning, intrycket av att lönepolitiken måsteförändras. För det första finns det ingen enighet längre blandparterna på arbetsmarknaden om värdet av centrala, samordnade förhandlingar.Metall liksom går sina egna vägar. Konflikten inomstatstjänste-mannaområdet visar på bristen på vilja att sluta uppbakom en central överenskommelse såsom den som träffades vidRosenbadsöverlägg-ningarna. För det andra är erfarenheterna av centrala förhandlingaralltsedan början på 1970-talet att de riskerar att få till resultat höjningarav lönerna och priserna långt utöver produktivitetsutrymmet. Den seriedevalveringar som regeringarna har tvingats vidtaga är inget annat än en följdav en inflationsdrivande lönebildningsprocess, som ju varken.löntagare ellerarbetsgivare haft någon glädje av fördelningspolitiskt. Detta ser vi fråncenterns sida som en viktig fråga. Den här utvecklingen har dessutom skapat nyasvåra problem i samhället. För det tredje - och det borde väl vid det här laget hagått upp för vännerna av lönepolitik ä la /Meidner -består inte längre svensk arbetsmarknad av en dominerande organisation, LO. Detfinns andra, konkurrerande organisationer, som inte är beredda att inordna sigunder ett ledarskap från LO. Enbart av detta skäl saknas förutsättningar församordnade centrala förhandlingar. För det fjärde - och det är kanske det viktigaste - ärsvenskt näringsliv nu inne i ett avgörande skede av strukturomvandling. Nyteknik och nya produktionsformer måste tas i anspråk för att vi skall kunnaförnya och modernisera svensk industri och behålla vår relativa position iindustrivärlden. Vår traditionellt viktiga industribas - de råvarubaseradeindustrierna -spelar en allt mindre viktig roll för folkhushållet. Den ersätts- och måste ersättas - av nya industrigrenar inom expansiva områden sominformationsteknologi, bioteknik, nya material, etc. En successiv förstärkning av dessa nya näringslivssektorermed arbetskraft och kapital förutsätter att marknadsinslagen ökar även ilönebildningen. Det är svårt att se någon annan lösning. För övergång till nyttarbete måste den enskilde individen - arbetaren och tjänstemannen - stimulerasmed någon form av premium, dvs. en höjd lön. Det är inte via olika former av AMS-åtgärder som denyrkesmässiga rörligheten kan drivas fram. Man måste ta hänsyn till den enskildearbetarens 2 protokoll 1985/86:11-12 Det är snarare genom positiva stimulanser detta kanske, där lönedifferenser är ett inslag. Frågan är om vi vill det eller inte,men det är en realitet. Jag vill hävda, i motsats till regeringen, som villförbjuda löneglidning på arbetsmarknaden och i stället satsa på generellalönepåslag, att man egentligen borde göra tvärtom - först se vad löneglidningoch lokala förhandlingar ger för resultat. Om regeringen sedan anser resultatetotillfredsställande ur t. ex. fördelningssynpunkt kan den ingripa viaskatte-eller arbetsmarknadspolitiken och korrigera resultatet. Detta går attgöra genom differentiering av arbetsgivaravgifterna, skatteutjämning,AMS-insatser etc. Därmed skulle man kunna förhindra att ett golv läggs ut iform av centrala påslag som sedan blir ett avstamp för lokala individuellalönepåslag. Dessa centrala påslag saknar ofta sin motsvarighet i produktivitetsökningaroch resulterar därför enbart i att företagen kompenserar sig med inflationsdrivandeprishöjningar, vilket drabbar konsumenterna och folkhushållet och till sistförstärker bilden av en ekonomi ur balans. Jag kan konstatera, när jag följer regeringens senastelönepolitiska utspel, att förvirringen på marknaden tycks öka. Regeringen sägeratt avtalsverket skall få en ökad självständighet. ökar man detpolitiska inflytandet över lönebildningen genom att en löneminister utses. Hanär naturligtvis välkommen, men därutöver har statsministern redan meriterat sigsom riksförlikningsman. Detta går inte ihop. Avtalsrörelsen kommer attfortsätta med denna okontrollerade och rätt förvirrade utbredning, somverkligen skapar tveksamhet hos arbetsmarknadens parter om vad som ärregeringens avsikt. Det är betecknande när TCO-ordföranden häromdageni säger att en förutsättning för ordnade avtalsförhandlingar äratt regeringen talar om, vilka avsikterna är med den ekonomiska politiken, ochlägger en grund för arbetsmarknadens parters samtal. Ett nära samband med avtalsrörelsen har naturligtvissysselsättningen. Vad som framför allt oroar oss i är att dennaavtalsröra och denna brist på ekonomisk handlingskraft kommer att skapa enväxande arbetslöshet och i en lågkonjunktur kanske dessutom en mycket betydandesådan. Regeringen erkänner nu att det finns ett klart samband mellanlönekostnads- och sysselsättningsutvecklingen. Det är alltså inte enbart omlönerna parterna förhandlar, har man från regeringens sida sagt, utan också omsysselsättningsutvecklingen totalt i samhället. Vi har aldrig i en högkonjunktur haft så många som somstår utanför den ordinarie arbetsmarknaden, och det må vara ett memento. Ijämförelse med är hela 100 000 fler personersysselsatta i AMS-åtgärder, alltså utanför den reguljära arbetsmarknaden. Detär på sitt sätt också ett symtom på den situation vi befinner oss i. Min fråga till finansministern blir:Har regeringen över huvud taget någon strategi avtalsrörelse? I såfall är dagens debatt ett lämpligt tillfälle att lägga den strategin på bordet.Det är inte bara vi här i kammaren som kräver detta, utan också helaarbetsmarknaden behöver ha ett besked. För misslyckandena i 1984 och 1985 årsavtalsrörelser har väl inte lett till en handlingsförlamning? Regeringen sägernämligen nu att arbetsmarknadens parter själva får ta ansvaret förmisslyckandena i form Det är en ny attityd från socialdemokratin, och den uppgivenhet iden ekonomiska politiken som den avspeglar är anmärkningsvärd och bryter klartmot de stolta signaler som gavs under valrörelsen. 6 HANS i (vpk): Det märks att när ekonomisk politik diskuterasblir det mycket snabbt en diskussion om lönerna och avtalsrörelsen och derasbetydelse för inflationsutveckling och internationell konkurrenskraft, men detdiskuteras väldigt litet - i varje fall från de borgerliga partierna - vilkabehov som finns hos de arbetande av en bättre ekonomisk utveckling. Det ärnågonting som man helt lägger åt sidan. Regeringen har för sin del tillsatt en löneminister, somenligt tidningsreferat är tuff när det gäller förhandlingar. Han skall juframträda , och vi får då höra vad han har att säga. Han har låtitmeddela, att statens utrymme för löneökningar är nästan obefintligt, menantyder enligt ett referat i att staten kan släppa till någotannat än löneökningar, förhoppningsvis då för att behålla reallönerna ellerhelst, som jag ser det, öka dem. Om man får dra slutsatser av regeringenshittills förda ekonomiska resonemang, blir det ändå en mycket tuff match förlöntagarna att försöka få något med av de värden som de skapar genom sitt arbete.