prot · G90942 · 1985-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1985/86:42 1 § Justerades protokollet för . 2 § Återkallande av avsägelse av riksdagsuppdrag Upplästesföljande inkomna skrivelse; Jag återkaHar härmed min anhållan om entledigande frånriksdagsuppdraget fr, o, m, , den 3 december 1985Olle Talmannen erinrade om att kammarenden godkänt avsägelse av riksdagsuppdraget fr, o,m, och meddelade att ny ledamot i den avgångnes ställe ännuej utsetts. Den nu föreliggande skrivelsen medåterkallande av avsägelsen lades till handlingarna. 3§ Svar på interpellation 1985/86:43 om godmansförordnande i stället föromyndigförklaring har i en interpellation tagit upp frågorsom gäller omyndigförklaringar. Han har frågat mig om jag är beredd att vidtasnara åtgärder för att rätta till vissa missförhållanden som han har beskrivitoch tillmötesgå kraven att omyndigförklaringarna undanröjs och ersätts med ettutvidgat godmansinstitut. Förmynderskapslagstiftningen reformerades , Sedandess har antalet omyndigförklaringar sjunkit kraftigt. Tiden närmast förereformen omyndigförklarades över 1 000 personer. är det färre än 50,Detta är en mycket glädjande utveckling. Men jag menar att vi inte bör nöja ossmed detta. Jag anser att tiden nu är mogen att undersöka om inteomyndigförklaringarna kan avskaffas helt. Om godmansförordnande i ställe t för omyndigförklaring Lagstiftningen på området har sina rötter i en förgångentid med ett helt annat synsätt på den enskilda människan och hennes förmåga.Vad som bör prägla dagens lagstiftning är respekten för varje enskild människaoch tilltron till hefines möjligheter, I dagens samhälle har vi också heltandra möjligheter än tidigare att ge hjälp och stöd utan att behöva tillgripanågot så ingripande som en omyndigförklaring. Jag tror alltså att det finnsgoda förutsättningar att avskaffa bestämmelserna om omyndigförklaring. Jagavser att föreslå regeringen att ge den sittandeförmynderskapsutredningen tilläggsdirektiv att med förtur överväga dennafråga. Ett särskilt problem som berörs i interpellationen äromprövningen av gamla omyndigförklaringar, dvs, sådana som beslutades före 1974års reform. Bland de bestämmelser som då beslutades finns det föreskrifter somålägger överförmyndarna att undersöka om det finns skäl att ansöka omomprövning av gamla omyndigförklaringar. Jag vill understryka vikten av att såsker. Om man kommer fram tiH att institutet omyndigförklaring inte behövs ifortsättningen, är det vidare naturligt att dessa gamla omyndigförklaringarfår upphöra att gälla, I så fall försvinner det problem med omprövningen avdessa omyndigförklaringar som nämns i interpellationen. 2HANS (): Jag vill först tacka för svaret. Genom det svar som justitieministern nu avgett kantusentals omyndigförklarade människor se fram mot ett värdigt liv. Att idagens samhälle ha omyndigförklarade människor är ovärdigt. Man måste seomyndigförklaringen som en kvarleva av det gamla klassamhället. Engagemanget från överförmyndaren i i norraVärmland visar att vi måste ta oss an dessa människors rätt till inträde isamhällsgemenskapen, har nämligen genom stort engagemangfått 54 människor myndigförklarade. Det finns bland dem exempel där en människavarit omyndigförklarad , varav på institution. Man kan över huvud taget konstatera attomyndigförklaringarna, i många fall, är ett lidande för människor som tillhörde absolut svagaste i vårt samhälle. Detta kräver att vi undanröjer alla möjligheteratt beröva människor deras mänskliga rättigheter genom omyndigförklaring.Nutidens välfärdssamhälle och sociala skyddsnät kan tillsammans med ettutvecklat godmansförfarande vara ett fullgott alternativ. Jag serdetta som en mycket viktig frihets- och demokratifråga. Justitieministerns svar på min interpellation ger 17 000omyndigförklarade människor ett nytt hopp om en ny och värdigare framtid.Svaret måste också vara en signal till överförmyndarna ute i landets kommuneratt se över situationen med omyndigförklarade människor. Mycket kansäkert göras innan en ny lag kan träda i kraft. : Än en gång ett tack för ett mycket positivtsvar. Min förhoppning är att en lagändring kan ske utan onödiga dröjsmål. 3ALLAN (): reform pä förmynderskapsrättensområde innebär att en person numera kan förklaras omyndig endast om han pågrund av psykisk sjukdom, hämmad förståndsutveckling eller psykisk abnormitetav annat slag är ur stånd att vårda sig eller sin egendom. Lagen saknar därmedmotsvarighet tiH den möjlighet som tidigare fanns att utverka omyndighetsförklaring,om någon genom slöseri eller annan grov vanvård av sin egendom eller eljestgenom otillbörligt förfarande med avseende på egendomen äventyrade sin ellersin familjs välfärd. Som högsta domstolen anmärkte i ett rättsfall från år 1977är innebörden av reformen faktiskt den, att lagstiftaren gett upp tanken, attden enskilde vid behov bör skyddas mot att han på olika sätt eller av skildaanledningar vanvårdar eller rent av ödelägger sin ekonomi. Men även om lagligaförutsättningar föreligger för omyndighetsförklaring, får sådan åtgärd likvälinte tillgripas om hjälpbehovet kan tillgodoses genom att god man förordnas. En konsekvens av lagen - som kan synas paradoxal - är attpersoner som är så handikappade, så åldersdementa att de helt och hållet saknarförmåga till initiativ och självständigt handlande och sålunda befinner sighelt bortom gränsen för rationellt tänkande och handlande icke kan förklarasomyndiga. Är de psykiska störningarna däremot mindre framträdande, ökarutrymmet för sådan omyndighetsförklaring. Den träffande beteckningen"paradoxal" är inte min - den har jag faktiskt hämtat från JO;sämbetsberättelse 1980/81, Att rättsläget är så här beror på risken för kollideranderättshandlingar. Ju mera bortom gränsen för rationellt tänkande och handlandepersonen är, desto mindre är risken för att han företar egna skadligarättshandlingar, som i så fall skulle kunna kollidera med gode mannens, I densituationen anses det därför räcka med godmansförordnande. Den nu beskrivna ordningen har framkaHat kritik. Medanledning av motioner uttalade lagutskottet sålunda enhälligt (1981/82:4) följande: "Mot bakgrund av det anförda anser utskottet att detnu kan vara motiverat med en närmare utvärdering av bestämmelserna i omförmynderskap och godmanskap. Syftet med utvärderingen bör vara att kartläggade problem som yppat sig i tillämpningen av bestämmelserna. Bl, a, börundersökas i vad mån skyddet för sjuka eller handikappade personer kan behövaförstärkas" - jag upprepar ordet förstärkas, "Vad utskottet anförtmed anledning av motionerna bör som sin mening ge regeringen tillkänna." Jag har talat om kollideranderättshandlingar. Står inte statsrådet interpellationssvar i strid medriksdagens enhälliga beslut om att bl. a. skyddet för sjuka och handikappadekunde behöva förstärkas? Jag har för egen del svårt att förstå hur avskaffandeav omyndighetsförklaringarna kan förstärka skyddet för dem som inte kan skyddaspå annat sätt. Tyvärr är livet så grymt att den gamle på sinålders höst blir höggradigt åderförkalkad eller av annan anledning förlorarkontakten med verkligheten. Det är också tyvärr så att det finnsandra -närstående eller inte - som är beredda att samvetslöst utnyttja dengamles Om godmansförordnande i stället för omyndigförklaring Om godmansförordnande i stället för omyndigförklaring försvarslöshet.Lagutskottet har behandlat en motion som gör gällande att "detförekommer ofta att även utåt sett socialt välanpassade personer ställer sig inhos åldringar som de vet inte är barskrapade och med hycklad vänskap lurar dempå pengar och värdeföremål, eller att testamenten skrivs till de nyvunnavännernas förmån", I sådana fall behövs ett skydd för den enskilde. Enhelt annan sak är att se till att skyddsreglerna inte missbrukas. Men det ärnågot som gäHer all lagstiftning. Att däremot skyddet av den gamle här skullestå i strid med den självklara "respekten för varje enskild människa ochtilltron till hennes möjligheter", som det står i interpellationssvaret,är för mig helt obegripligt. Jag skulle vilja ställa frågan: Innebärinterpellationssvaret att justitieministern går ifrån den enhälligariksdagsuppfattningen om behovet av t. o. m, ökat skydd för sjuka ochhandikappade? Jag kan vitsorda att det finns ett behov av att skyddavissa människor mot ohederliga eller ohemula rättshandlingar som kan vidtasgentemot honom eller henne. Jag tror t, o, m, att det är ett betydligt störreantal människor som behöver det skyddet än de som är omyndigförklarade.Men det skydd och den hjälp som behövs skall utformas med utgångspunkt irespekten för människors integritet och människovärde och med utgångspunkt imänniskornas förmåga att så långt som möjligt klara sig själva. Omyndigförklaring är förnedrande. Den är dessutompassiviserande och i värsta fall hospitaliserande - det visar all erfarenhet. Vad jag syftar till med de direktiv som jag arbetar medoch skall föreslå regeringen är att man på ett bättre sätt än skalltillvarata de möjligheter till skydd och hjälp som redan finns inom ramen försocialvården och inom ramen för avtalsrätten, där vissa rättshandlingar kanogiltigförklaras. Jag är fuHt medveten om att har begärtöverväganden om ett utökat skydd. Detta har förmynderskapsutredningen fått iuppdrag, och den delen av uppdraget står kvar. Jag kan försäkra att det inte på något sättär fråga om att lämna någon utan hjälp och stöd, utan vad det gäller är attfinna former som präglas av respekt för varje enskild människa och tilltro tillhennes inneboende förmåga och möjHgheter. 5 (); Då ber jag att få uttrycka mintiHfredsställelse med justitieministerns svar. Jag hade inte ställt frågan ominte uttalanden i tidningar och TV gjort mig en aning förbryllad. Men jag ärtill freds med svaret. enhälligaståndpunktstagande står fast. Det är helt i sin ordning. 6HANS (): Vad det handlar om är att man inte skyddar människorgenom att beröva dem deras mänskliga rättigheter. mig i så fall skyddar genom att stödja och hjälpa, och det kan ske genomexempelvis ett godmansförfarande. Överläggningen var härmed avslutad. 4 § Svar på interpellation 1985/86:50 omavgiftsskyldigheten för radiomusik vid landstingens inrättningar har frågat mig om upphovsrättsutredningeninom ramen för sina direktiv kommer att behandla frågan om skyldighet attbetala avgift för radiomusik vid landstingens inrättningar. Han har ocksåfrågat mig om jag i annat fall är beredd att utfärda tilläggsdirektivbeträffande denna fråga. 1 interpellationen behandlas frågan om STlM:s krav motlandstingen om ersättning för framförande av upphovsrättsligt skyddad musik. Utredningsarbetet på upphovsrättsområdet bedrivs inordiskt samarbete och utredningarnas ordförande sammanträffar regelbundet iett arbetsutskott. Vid ett nordiskt ordförandemöte kom man överens omatt en promemoria skall utarbetas som underlag för en diskussion om reglerna i2 kap. upphovsrättslagen som handlar om inskränkningar i upphovsrätten. I dettakapitel ingår bl. a. reglerna i 20 § om de fall då verk får framförasoffentligt utan tillstånd av upphovsmannen. Enligt vad jag har inhämtat frånordföranden i den svenska utredningen' räknar man med att i detta sammanhangockså komma in på de frågor som berörs i interpellationen. Mot denna bakgrund anser jag att det inte behövs någratilläggsdirektiv till utredningen i den fråga som interpellationen tar upp. 8 (): Jag tackar justitieministern för svaret på mininterpellation. Jag menar att det är ett tillfredsställande svar. skall behandla de problem som jaghar berört i interpellationen. Jag hoppas verkligen att utredningen kan finnaen lösning och skapa klarhet i rättsläget i fråga om skyldighet att betalaavgift för lyssnande på radiomusik vid bl. a. landstingens vårdinrättningar. Jag skulle egentligen kunna nöja mig med denna kommentar , men jag finner ändå skäl att därtill foga några synpunkter i självasakfrågan. Som jag har anfört i interpellationen pågår en tvistmellan och några landsting. Tvisten gäller huruvida landstingen ärskyldiga att betala ersättning till för att patienter på landstingensvårdinrättningar lyssnar på musik i radio. För undvikande av alla missförstånd vill jag klartdeklarera att jag anser att det är viktigt och berättigat attupphovsrättsinnehavarna - tonsättare, författare och andra - får en fullgodersättning för utnyttjande av deras verk. Vad frågan nu gäller är inte huruvida denna rätt skallgälla - inte heller nivån på den ersättning som skall utgå. Tvistefrågan är,som jag ser det, vem som skall betala. Om avgiftsskyldigheten för radiomusik vid landstingensinrättningar Om avgiftsskyldigheten för radiomusik vid landstingensinrättningar erlägger ersättning för denupphovsrättsskyddade musik som sänds i radio. Ersättningsbeloppen fastställsgenom förhandlingar, varvid hänsyn tas till bl. a. hur många lyssnare som kannås av sändningarna. Det innebär att man för riksradiosändningar utgår från atthela svenska folket skall kunna ta del av programmen vid sändningstillfället,s. gör emellertid anspråk på ersättning också förlyssnandet i de fall det inte är fråga om enskik bruk. Man grundar sig därvidpå upphovsrättslagens formulering; "Verket göres tillgängligt förallmänheten, då det framföres offentligt." Eftersom kräver ersättning för att patienter påsjukhusen i sina kuddhögtalare eller hörlurar avlyssnar Radiossändningar måste det innebära att sjukhussängen i detta fall betraktas somoffentlig plats. Jag har svårt att acceptera en sådan tolkning. Jag tror inteatt detta är en allmän bedömning som folk gör. Vill man tillspetsa problemet något kan man fråga hur detskall betraktas ur upphovsrättslig synpunkt om patienterna i stället försjukhusets hörlurar utnyttjar en egen freestyle-apparat, alternativt attsjukhuset lånar ut sådana apparater till patienterna. Det är, enligt minmening, inte rimligt att frågan om ersättning till upphovsmännen skall bero påvilken teknisk lösning man väljer för direktöverföring av sändningarna. Det ärväl ändå inte någon som menar att lyssnande på egen radioapparat skall medföraersättningsskyldighet? Inte ens kräver någon avgift för dennyttigheten. Däremot betalar för rätten att få sända musik. Jag vill betona att jag här talar om program idirekt sändning. Frågan om ersättning för musikprogram som spelas in från radioför att åtemtsändas vid ett eller flera andra tillfällen är, menar jag, en heltannan fråga, I sådana fall anser jag att det är självklart att ersättning skallutgå. Sedan den här nämnda tvisten uppstod har jag i olikasammanhang haft tillfälle att diskutera problemet med många som på ett ellerannat sätt är berörda av frågan. Jag har då noterat en nästan samfälldförvåning inför tanken att upphovsrättsersättning i vissa fall skall erläggasför såväl sändning som mottagning av musikprogram. Det rimliga bör ändå varaatt hela ersättningen erläggs i ett sammanhang och då naturligtvis försändningen. Jag vill än en gång uttrycka förhoppningen omen snar lösning av dessa problem, och jag hoppas självfallet attupphovsrättsutredningen kommer fram till den enligt min mening både rimligaoch enkla lösning som jag här kortfattat har tecknat. Med dettavill jag än en gång tacka för svaret. Överläggningenvar härmed avslutad. 5 §Svar på interpellation 1985/86:64 om ändrade sekretessbestämmelser för polisensarbete har i sin interpellation tagit uppmeddelarfrihe-ten inom polisens område. Jag har förstått den fråga han ställerså att han vill veta om jag är beredd att medverka till att dennameddelarfrihet inskränks eller helt slopas. Som har angetts i interpellationen råder normaltmeddelarfrihet inom polisens område. Det betyder att även i och för sigsekretessbelagda uppgifter straffritt kan lämnas till massmedierna, om det skeri publiceringssyfte. Denna ordning stämmer överens med den princip som ställsupp i tryckfrihetsförordningen. Grundlagen tillåter dock att undantag görs frånprincipen om meddelarfrihet. T. ex. inom hälso- och sjukvården och inomsocialtjänsten är meddelarfriheten begränsad i betydande mån. Meddelarfriheten anses utgöra en hörnpelare i den svenskatryckfrihetsrätten. Den bakomliggande tanken är att den enskilde i principinte skall behöva avstå från att bidra till informationen till allmänheten pågrund av rädsla för repressalier eller andra obehag. står det klart att intresset av meddelarfrihetmåste avvägas mot andra intressen, däribland skyddet för den enskildesintegritet. Vid tillkomsten av sekretesslagen ägnades också stor uppmärksamhetåt den avvägning som borde göras meHan insyns- och integritetsintressen närmeddelarfrihe-tens omfattning bestämdes. En omständighet som tillmättes särskild vikt vid dennaavvägning var om en uppgift hade lämnats av en enskild i en förtroendesituationeller om uppgiften hänförde sig till ett ärende om myndighetsutövning, I detförra fallet borde meddelarfrihet normalt vara utesluten. När det gälldeuppgifter av det senare slaget borde däremot meddelarfrihet ofta föreligga, Meddelarfrihet gällde på polisens område också enligt denäldre sekretesslagstiftningen, om man undantar uppgifter om brev som kvarhållspå posten o, d. Erfarenheterna av den dittills rådande ordningen var intesådana att föredragande statsrådet var beredd att förorda några nyainskränkningar i meddelarfriheten. Dock skulle i fortsättningen uppgifter omtelefonavlyssning inte få vidarebefordras till massmedierna. Vid behandlingen i av förslaget till nysekretesslag godtogs i allt väsentligt vad som anförts i propositionen.Konstitutionsutskottet uttalade därvid (KU 1979/80:37 s, 19) bl, a, attutskottets grundläggande inställning var att meddelarfriheten skall sträcka sigså långt det är möjligt. Utskottet ställde sig därför inte främmande för attdet kunde finnas utrymme för en ytterligare utvidgning av meddelarfriheten iförhållande till propositionens förslag. Utskottet kunde emellertid inte bortsefrån risken att den meddelarfrihet som föreslagits i propositionen i vissafall kunde sträcka sig för långt i förhållande till i första hand den enskildesberättigade integritetskrav. Utskottet förutsatte att yttrandefrihetsutredningenskulle komma att göra en noggrann genomgång av de enskildasekretessbestämmelsernas förhållande till meddelarfriheten. Yttrandefrihetsutredningenhar numera i sitt betänkande (SOU 1983:70) Prot,1985/86:42 Om ändrade sekretessbestämmelser för polisens arbete Om ändrade sekretessbestämmelser för polisens arbete Värnayttrandefriheten gjort en sådan genomgång som förutsatte. Kommitténhar bl, a, när det gäller uppgifter om sådana enskilda som är föremål för enmyndighets maktutövning uttalat att den nuvarande regleringen på det helataget framstår som väl avvägd (s, 137), Någon ändring avmeddelarfrihetsreglerna på polisens område har inte föreslagits. Kommitténs förslag bereds inomregeringskansliet med sikte på att en lagrådsremiss med förslag till ettförstärkt grundlagsskydd för yttrandefriheten skall kunna läggas fram våren1986, Jag kommer självfallet att i samband med detberedningsarbetet noga pröva om meddelarfrihetens nuvarande omfattning ärlämplig eller om det finns skäl att föreslå någon ändring. För dagen är jaginte beredd att säga annat än att de grundläggande bedömningar som gjordes vidsekretesslagens tillkomst alltjämt har giltighet, men att detta i och för siginte utesluter vissa justeringar av meddelarfrihetens omfattning. Anf.10 (); Jag tackar justitieministern för detta svar, som slår anen litet bredare ton än den interpellationen innehåller. Justitieministerninbjuder ju faktiskt till en diskussion om polisens meddelarfrihet litet mer iallmänhet än om den fråga jag har angett i interpellationen, nämligen polisensmeddelarfrihet då det gäHer specifikt sjuka människors förhållanden. Vi diskuterar här en av demokratins hörnpelare, och jagtänker läsa upp två stycken ur lagen. Det är en ovanlig åtgärd, men vi haråhörare som lyssnar på oss, och det jag tänker läsa upp är något utomordentligtcentralt för att en demokrati och rättsstat skall fungera. Det är två stycken itryckfrihetsförordningens 1 §, som är värda att läsa upp; det är vackerlagtext och en grundläggande lagtext för en demokrati: "Med tryckfrihet förstås varje svensk medborgaresrätt att, utan några av myndighet eller annat allmänt organ i förväg lagdahinder, utgiva skrifter, att sedermera endast inför laglig domstol kunnatilltalas för deras innehåll, och att icke i annat fall kunna straffas därför,än om detta innehåll strider mot tydlig lag, given att bevara allmänt lugn,utan att återhålla allmän upplysning, I överensstämmelse med de i första stycket angivnagrunderna för en allmän tryckfrihet och till säkerställande av ett frittmeningsutbyte och en allsidig upplysning skall det stå varje svensk medborgarefritt att, med iakttagande av de bestämmelser som äro i denna förordningmeddelade till skydd för enskild rätt och allmän säkerhet, i tryckt skriftyttra sina tankar och åsikter, offentliggöra allmänna handlingar samt meddelauppgifter och underrättelser i vad ämne som helst," Detta är en helt grundläggande, mycket central text, somblott långtgående andra intressen får rubba, 14 § tryckfrihetsförordningen anges en intressanttolkningsregel, som har syfte på det som vi nu diskuterar, nämligen att den somskall döma i ett tryckfrihetsmål alltid skall "fästa sin uppmärksamhetmera på ämnets och tankens än på uttryckets lagstridighet" och på syftetmera än på framställningssättet. Jag har väckt frågan om det finns något intresse som gårutöver detta grundläggande tryckfrihetsintresse och måste ta över det, Isekretesslagens 7 kap, har vi ett sådantområde, nämligen hänsynen till en sjuk människas integritet. Hon skall intebehöva riskera att informationen om hennes sjukdom lämnas ut.Justitieombudsmannen har i sin granskning av ett domstolsärende iakttagit attdet finns ett öppet hål i detta skydd, nämligen om polisen av någon anledningfår att syssla med en sjuk människas förhållanden. Då inträder plötsligtmeddelarfrihet för polismyndigheten, som alltså fritt kan berätta för pressenom denna sjuka människas förhållanden. Det var vad som hade skett, Ijustitieministerns svar finns det en mening som egentligen är viktigare än denförsta delen av citatet ur KU:s betänkande /80, nämHgen följandemening: "Utskottet kunde emellertid inte bortse från risken att denmeddelarfrihet som föreslagits i propositionen i vissa fall kunde sträcka sigför långt i förhållande till i första hand den enskildes berättigadeintegritetskrav," Detsom har hänt /80 är ganska dramatiskt. Vi har fått ett mycket merutpräglat informationssamhälle än det vi hade då. Vi har fått mycket aktivamassmedia, visserligen massmedia som arbetar med självsanering och egna reglerför hur man skall skydda den enskilde, men också massmedia som visar ettlångtgående intresse för enskilda människor. Det kommer till uttryck i allsorts press. Det är för den skull jag frågar mig: Är justitieministernverkligen inte beredd att tala om för folk att den utvecklingen intefår fortsätta? Detfinns områden där tryckfriheten inte får gälla över andra intressen, Ett av deområdena är hänsynen till sjuka människor. Nusäger justitieministern i interpellationssvaret att han inte utesluter vissajusteringar av meddelarfrihetens omfattning. Men är det då verkligen inteangeläget att nu i massmedietiden säga ifrån? Kan inte justitieministern sägaatt han är beredd att ingripa om självsaneringen hos opinionsbildande massmediaoch även andra massmedia inte är tillräcklig? Jagvill i detta sammanhang gärna hänvisa till yttrandefrihetsutredningen, där manvar inne på att stifta en långtgående lag i detta avseende. Man säger följande:Den som om annans privata angelägenheter lämnar uppgifter som är ägnade attmedföra skada eller lidande för denne, dömes för kränkning av privatlivetsfred. Ärinte detta just ett bevis för att stämningen i samhället är på väg attförändras? Vi måste alltså ta större hänsyn än vi gjort till denenskilde. Finns det inte skäl, justitieminister , att ge oss som följerden här frågan den signalen att justitieministern är beredd att inte barabevaka frågan som sådan utan också att göra det till skydd för den enskilde?