prot · G90911 · 1985-12-31 00:00:00 — Det är klart att detta faktum, att på nytt harunderskott i sina utlandsaffärer, är en allvarlig varningssignal. Det visar attden utlandskon-kurrerande sektorn fortfarande inte är stor nog för att bära uppen samtidig kraftig uppgång i både investeringar och privat konsumtion. Vadvarningssignalen gäller är framför allt vår konkurrenskraft. vidare motfull sysselsättning och varaktig balans i utrikesaffärerna måste näringslivetha ett mycket gott konkurrensläge för att ge underlag för den höga tillväxt somökad sysselsättning kräver. Och i det perspektiv som avtecknar sigbeträffande tillväxten utomlands räcker det inte med bevarad konkurrenskraft.Konkurrenskraften måste förstärkas framöver. Regeringen har för sin del dragit slutsatserna i vadgäller nödvändigheten av att dämpa pris- och kostnadsutvecklingen. Vi hoppasatt samma insikt finns också hos alla andra parter som har inflytande överpris- och lönebildningen i vårt land. Försämringen av bytesbalansen har utlöst en debatt omhuruvida en kraftig eller, som man säger, en drastisk skärpning avfinanspolitiken borde genomföras . Såvitt jag förstår fanns det i detidigare inläggen sympatier för den tanken. Allmänt har man kritiserat denekonomiska politiken genom att säga att finanspolitiken inte är tillräckligtstram, medan penningpolitiken och framför allt räntepolitiken är alltför hård. Jag vill inte avvisa den kritiken som helt oberättigad -detta helt enkelt därför att jag fortfarande anser att det statligabudgetunderskottet är för stort och att räntan i är alldeles för hög.För att inte mina meddebattörer nu skall gripas av en helt obehärskad glädjevill jag säga, att detta uttalande har jag gjort , och jaggjorde det också under hela valrörelsen. Men att konstatera detta och att krävaen drastisk skärpning av finanspolitiken för att rädda bytesbalansen ärfaktiskt två skilda ting, och jag skall förklara varför. Om man snabbt villminska ett underskott i utrikesaffärerna genom att strama åt efterfrågan, såtorde det vara ofrånkomligt att åtstramningen koncentreras till den privatakonsumtionen. Jag utgår från att ingen menar att vi medvetet skall försökahålla nere de investeringar som skall ge oss framtida inkomster ochsysselsättning, eller att vi skall hålla nere den export som hjälper oss attförbättra bytesbalansen. Men om man via budgetpolitiken vill nå snabba ochpåtagliga resultat beträffande bytesbalansen, då måste man vara beredd att tai. Jag vet inte hur långt kritikerna av den ekonomiska politiken syftar medsina krav på åtstramning av finanspolitiken. Men låt oss anta att man anser attden borde ha förts så att den lett till balans i våra utrikesaffärer. Ävenom man då utgår från att en så stor del av en konsumtionsminskning som 50 %leder till minskad import resp. ökad export - dvs. att halva vårkonsumtionsminskning förbättrar vår bytesbalans - skulle det krävas att konsumtioneni skars ner med 20 miljarder för att vi skulle förbättra bytesbalansenmed 10 miljarder. Det skulle kräva en närmast oslagbar kombination avkraftiga skattehöjningar och stora nedskärningar av bidrag och pensioner. Detskulle innebära en påtaglig minskning av hushållens realinkomster och -otvivelaktigt - en kraftig ökning av arbetslösheten, motsvarande ett bortfallav efterfrågan riktad mot svensk produktion på . Uppriktigt sagt, herr talman, tror jag inte att någon häri landet, när det kommer till kritan, är beredd att förorda, ännu mindre taansvaret för en sådan politik. I varje fall för oss socialdemokrater innehåller den härdiskussionen en djupare sanning. Vi har sett alltför många exempel på hurregeringar Prot,1985/86:11 misslyckatsmed s. k, drastisk åtstramningspolitik. De drakoniska huggen har efterlämnatdjupa sår i form av ökad arbetslöshet och ny fattigdom, som sedan lett tillökade statsutgifter och minskade statsinkomster, dvs, en ny försvagning avbudgetpolitiken och den ekonomiska balansen. Huvudtanken i den tredje vägens ekonomiska politik har juvarit att försöka styra bort från detta. Den bygger på en successiv åtstramningav finanspolitiken och en nedtagning av budgetunderskottet i takt med atttillväxten och sysselsättningen hålls uppe av ökad produktion och växandeinvesteringar. Det är detta vi har kallat att både arbeta och spara oss ur denekonomiska krisen. Den politiken har obestridligen varit framgångsrik. Dengoda tillväxten har gett ökade statsinkomster vid ett oförändrat skattetryck.Bättre industriklimat och minskad arbetslöshet har sparat stora pengar iindustri- och sysselsättningspolitiken. Och ett hårt och metodisktbesparingsarbete på bred front har hållit nere statsutgifterna, så att de numinskar, realt sett. , när det var borgerligaregeringar i , ökade statsutgifterna realt sett igenomsnitt. har tillväxten varit , realt sett. Om vibortser från ränteutgifterna så har de offentliga utgifterna varit oförändrade,volymmässigt sett. Jag tycker att det är av intresse att konstatera att dennametodik har lett till bättre resultat än som uppnätts i många andra länder, därman har arbetat med ensidig ätstramningspolitik. Den offentliga sektornsunderskott mätt som andel av bruttonationalprodukten har minskat mer i Sverigeän i övriga . Det är längs denna väg vi skall fortsätta under dekommande åren. Vi måste kombinera en politik som främjar tillväxt ochsysselsättning med en fortsatt, konsekvent sänkning av det statligabudgetunderskottet. Frågan är då - och det är den centrala och helt avgörandefrågan för den ekonomiska politiken ; Varifrån skall vihämta växtkraften i svensk ekonomi? skapadesden av devalveringen, av en hygglig utlandskonjunktur och av växandeinvesteringar. har devalveringen gjort sitt jobb - den har kraftigtförbättrat konkurrenskraften i svenskt näringsliv. Men vi vet att den inte kantillföra ytterligare växtkraft åren framöver. Det den måste ersättas av är enfortsatt förstärkning av konkurrenskraften genom att vi dels hanterar pris-ochkostnadsutvecklingen lika bra eller helst bättre än våra konkurrentländer,dels satsar allt vi förmår på teknisk förnyelse och effektivisering avproduktion, marknadsföring osv. Men vi har också en annan tillväxtfaktor som måste sättasi arbete. Jag ger Åsling rätt i att den höga realränta som häller påatt få i och med att inflationstakten sjunker börjar bli ett allvarligt hinderför ökade investeringar, både i näringslivet och pä andra områden, t. ex.beträffande bostäderna. Här blir en fortsatt sänkning av budgetunderskottet detmest verksamma medlet för att minska trycket på penningpolitiken och nå enlägre räntenivå. Det skapar också utrymme för en fortsatt frigörelse av kredit-och kapitalmarknader. Det bör tilläggas att lägre räntor också minskar ett annatproblem av fördelningspolitisk art. har inneburit mångaslag av påfrestningarför den ekonomiska politiken och för medborgarna. En av de tyngstapåfrestningarna var kravet att kraftigt höja vinstnivån inom svenskt näringslivoch lönsamheten på investeringar. Det kunde också genomföras, som HansPetersson i till sin förtrytsamhet konstaterade. Vinsternas andelav nationalinkomsten har mer än fördubblats, medan löneandelen minskat imotsvarande mån. Men vet vi att dessa stora vinster har skapatproblem och fortsätter att skapa problem. Även om de vid dagens räntelägeantagligen är nödvändiga för att högst önskvärda investeringar skall komma tillstånd, råder det ingen tvekan om att både lönepolitiken och denfördelningspolitik som vi socialdemokrater vill driva skulle vara mycketlättare oni lönsamhetskraven kan sänkas och investeringarna ändå fortsätta attöka. Vägen fram till detta är lägre realräntor i . Mot den här bakgrunden kommer budgetarbetet att bedrivasmycket stramt, i syfte att ytterligare reducera budgetunderskottet. En viktigutgångspunkt för arbetet är en fast tillämpning av de riktlinjer för denfortsatta budgetpolitiken som antog . Eftersom så mycket harfrågats om hur regeringen tänker bedriva sin budgetpolitik skall jag bara beatt få erinra om vad den beslöt . Jag tycker att deriktlinjerna är utomordentligt användbara för det budgetarbete som harbörjat. Vadriksdagen sade var följande; "Dekrav som därvid bör gälla innebär att - endast de allramest angelägna reformerna bör genomföras och omfattningen av dessautgiftsökningar måste hållas nere, som de finansieras genom att andrautgifter minskas. - utgiftsbegränsningarmåste åstadkommas på vissa områden, - arbetet med attbegränsa automatiken i statsutgifternas tillväxt måste fortsätta, - åtgärder måstevidtas för att effektivisera den offentliga verksamheten och i vissa fallförändra dess organisations- och finansieringsformer, - enfortgående omprövning av existerande utgiftsprogram måste göras." Detta är de utgångspunkter som vi har och de riktlinjer som vi kommer att En fråga som ställdes gång på gång i valrörelsen var hursaneringen av statsfinanserna skulle fortsätta - hur vi skulle klara detta utanhöjt skattetryck och utan nedskärningar av den sociala välfärden. .Mitt svar är: hoppas jag att vi skall kunna visa att detta ärmöjligt, när vi lägger fram budgetpropositionen. frågade - och det kan vara en berättigad fråga- vad oförändrat skattetryck är. Först och främst vill jag säga att begreppetfaktiskt har ett än mer påtaglig innebörd för människor än vad göra gällande. Han säger att hushållens skatt höjdes mellan 1982 och1985 med . trots att det totala skattetrycket var oförändrat. Ja, menhushållens inkomster steg också - de steg mer än skatterna höjdes. Det framgårav att realinkomsten efter skatt för de svenska hushällen är högre än1982, vilket betyder att skattetrycket mätt som andel av hushållensrealinkomster inte har ökat. Till slut, herr talman; Regeringen tror att det viktigastejust nu är att med fasthet och konsekvens hålla fast vid den tredje vägenspolitik. Därför avvisar vi krav på drastiska omläggningar eller snabba skifteni den ekonomiska politiken. Det är genom att skapa förtroende för fastheten ochkonsekvensen och resultaten i vår ekonomiska politik som vi kan nå vårahuvudmål - att nå varaktig balans i svensk ekonomi vid full sysselsättning. 8 () replik; Faran med talet om systemskifte är att detskapar uppfattningen att de små reformerna är meningslösa, sade Kjell-OlofFeldt. Jag tror att det är rätt. Men de som talar om systemskifte är jusocialdemokraterna, och det är också de som vill byta samhällssystem genom attinföra fondsocialism. Vi moderater vill i stället sätta in reformer för attförstärka den marknadsekonomi som tyvärr urholkats . Finansministern tyckte att vi skulle vara nöjda med denekonomiska utvecklingen. Men hur ser det egentligen ut? Inflationstakten är påårsbasis högre än i vara viktiga konkurrentländer. Våra utrikesaffärer visarett kraftigt underskott. Vi har bland de högsta räntorna i denindustrialiserade delen av världen. Den totala arbetslösheten har trotskonjunkturförbättringen ökat . Vi har det hårdaste skattetrycket ochde högsta marginalskatterna i världen. Antalet socialhjälpstagare har pä tre årvuxit med 200 000-jag noterade att nu ändå medger att det ärett problem. Statsskulden har ökat av socialdemokratiskt regerandemed lika mycket som av borgerligt styre. Staten tog bara underförsta halvåret upp nya utlandslån på över 22 miljarder, och vi går motden lägsta tillväxttakten bland . Jag hörde ingenkommentar från om de problem som därmed rimligen måste uppståför det långsiktiga saneringsarbetet. före valet frågade vi er socialdemokrater:Vilka skattehöjningar planerar ni eller vilka statliga utgiftsprogram tänkerni dra ned på? Ni lämnade väljarna utan svar. Men måste ni snart i praktiskhandling visa era avsikter. Jag tog i mitt anförande upp treårskalkylerna från ivåras. kan väl inte gärna förneka att t. o. m.balansalternativet förutsätter extra budgetförstärkningar på ca5 miljarder . Och som jag har påvisat följer utvecklingen nureferensalternativet. Därför skulle det behövas ytterligare 15 miljarder kronori extra budgetförstärkningar . Jag förstår att det nu inte lönarsig att fråga vilka åtgärder som planeras. Men jag skulle ändå vilja ha besked.Stämmer det enligt regeringens egna treårskalkyler att vi skulle behöva extraåtstramningar på 20 miljarder, eller betyder dagens utläggning om hur obekvämtdet är att strama åt att regeringen nu trots allt väljer låt-gå-alternativet? 9BJÖRN () replik; Finansministern återgick i sitt anförande till den litet öppnare och mer självkritiska attityd som bl. a. prägladeden omdiskuterade intervjuboken tidigare men som var litet försvunnen undervalrörelsen. har en lockelse att beskriva sinekonomiska politik som framgångsrik genom att hänvisa till att den på en gånglett till lägre inflation och lägre arbetslöshet. sadefinansministern att det var unikt, och var ett av de få ländersomlyckats med att på en gång minska inflationen och arbetslösheten. Men det är ändå så att inflationstakten har varit på vägneråt över hela världen ända . Och vi har inte i nedbringatinflationstakten särskilt mycket snabbare än i andra länder. Vid en jämförelsemed de nordiska länderna finner man att vi har haft en högreinflation i än i något av våra nordiska grannländer.Inflationsbekämpningen har alltså inte varit så framgångsrik. Jag tror att finansministern och jag är ense om att dettalägre budgetunderskott har åstadkommits genom ökade statsutgifter på grund avlönehöjningar som man inte förutsåg. Däremot har man inte gjort någrabesparingar i egentlig mening. Finansministern säger att vi har en sjunkande dollarkursoch en sjunkande ränta och att det inverkar positivt på budgetsaldot. Det ärnaturligtvis alldeles riktigt, men det är ju inte regeringens förtjänst. Detfaktum att budgetunderskottet för det innevarande budgetåret nu sjunker är ickeresultatet av några medvetna åtgärder från regeringens sida. Jag menar att detfortfarande krävs åtgärder för att långsiktigt bringa ned det strukturellaunderskottet i statsbudgeten och att det bör ske genom besparingar. Den uppgång i den privata konsumtionen som har skett i åroch som späddes på med skatterabatten har naturligtvis varit till glädje för deenskilda konsumenterna, men den har tveklöst inneburit en belastning påSveriges externa balans, och det är därför nödvändigt att inrikta denekonomiska politiken på en lägre ökning, en mycket liten ökning, av den privatakonsumtionen. Detta kommer naturligtvis att få ett genomslag i form av en lägreinhemsk efterfrågan, vilket leder till lägre tillväxt och till i varje falllägre ökningstakt i fråga om investeringarna. Det är ofrånkomligt. Men då menarjag att det är viktigt att man utan skygglappar använder sig av deekonomisk-politiska instrument som står till förfogande när det gäller attdämpa ökningen i den privata konsumtionen. Dit hör besparingar också när detgäller transfereringar i hushållen. Jag har litet svårt att förstå vad Sverigeskulle tjäna på att man väntar med att använda det instrumentet till nästa år.Vi skulle mycket väl genom besparingar i vad avser transfereringarna tillhushållen kunna dämpa den enligt vår gemensamma uppfattning nu alltför högaprivata konsumtionen. Jag har litet svårt att förstå varför finansministernsäger att vi kan vänta till januari. 10 . ÅSLING (c) replik: Det var ett viktigt erkännande somfinansministern gav när han sade att finanspolitiken varit för passiv, om manser till de penningspolitiska konsekvenserna. Det var också ett viktigterkännande att realräntan har långtgående skadeverkningar i samhället. Jagtackar för detta - det var ett viktigt bidrag till sakligheten i debatten. Men heltborta från valrörelsens lyriska utsvävningar var inte finansminis- Närhan kom in på inflationen sade han att den hade halverats. Men SPK:s siffrorsäger ju att inflationen var 7,och 7,2%.Det är en minskning . Att påstå att det är en halveringär alltså en överdrift. Men det kunde man kanske tolerera, om man hosfinansministern i samma svep mötte en vilja att ta upp det som jag menar är detväsentliga i dagens ekonomiska debatt: Vilka förutsättningar hararbetsmarknaden att se fram emot i sina avtalsförhandlingar? Jag är ledsen attinte finansministern vill ta chansen till en saklig diskussion om detta.Diskussionen om budgetprinciperna i all ära, men närmast framför oss har vifaktiskt en avtalsrörelse, där det är ytterst angeläget att man ger klarabesked från regeringens sida om hur man ser på förutsättningarna. Jag vill självfallet inte förbjuda centrala förhandlingar- att påstå något sådant är rent nonsens. Jag ville i mitt inlägg peka på detförstelnade system som vi har när det gäller avtalsförhandlingar och att detfrån regeringens sida inte har getts entydiga signaler. När isin påpekade att man väntar på klara besked från regeringen om denekonomiska politiken, så att man har en grund att stå på iavtalsförhandlingarna, hade det uppenbart sin förankring i en stor del avlöntagarvärlden. Det är ingen tvekan om att det förstelnade system vi har harlett till en frånvaro av den anpassning till lokala och branschmässigaförhållanden som är en förutsättning inte bara för den tekniska utvecklingenhär i landet utan också för den nödvändiga hänsynen till regionala skillnader -inte så, , att jag menar att man skall sänka lönerna iskogsbygden, men det finns ju faktiskt olika former av näringsverksamhet, medolika betalningsförmåga. Där grundar jag min teori på att regeringen själv harsagt att överdrifter i löneförhandlingarna får negativa konsekvenser försysselsättningen. Det gäller alltså att ha ett löneförhandlingssystem som gördet möjligt att hålla så många människor som möjligt med ett fast och säkertarbete. Det har också sina regionalpolitiska konsekvenser. 11HANS i (vpk) replik: Herr talman! När jag för min deltalade om åtstramningspolitiken diskuterade jag den och dess förutsättningar -om det över huvud taget är möjligt att föra en strikt åtstramningspolitik ochanvända den som ett politiskt instrument i ett litet längre perspektiv. Då gavjag också en liten framtidsvy över vad internationalisering och koncentrationav kapital betyder för en liten stat som . Finansministern sade att jagmed förtrytelse konstaterar att man lyckats få fram stora vinster. Jag tyckeratt det är bra om företag går med vinst. Det skulle de göra också i detsocialistiska , om jag fick vara med och styra. Men frågan är hur mananvänder vinsterna. har det ju lagrats upp en enorm likviditet i företagensamtidigt som det behövs investeringar, som det behövs en bättrefördelning för att människor skall få det bättre, som det behövs nyajobb. Det är utifrån den fördelningspolitiken som jag skulle vilja diskuteravinsterna. De reallöneförluster som människor har gjort - dockinte enligt statistiken - har ju tillkommit samtidigtsom det har förekommit en väldig vinstökning och förmögenhetsökning i bolagen.En spegelbildav det förhållandet att det har skett en stor omfördelning från de arbetande människornatill kapitalet är ju dessa 500 000 människor som behöver socialt bistånd försitt liv, något som ju också var bekymrad över. När Kjell-OlofFeldt då säger att man måste föra en politik för rättvisa och utjämning hållerjag med om det och pekar på att det inte bara är inkomsterna som visar om manlever bra eller dåligt. Utbildningsnivåer, hälsotillstånd, sjukskrivning,dödlighet, bostadsförhållanden - allt detta tyder på att håller på attbli ett, förstärkt klassamhälle. har man från fackligt håll - från både LOoch TCO - krävt något slags levnadsnivåkommitté för att reda ut hurförhållandena är. Vi har för vår del krävt en ny låginkomstutredning ellerlevnadsnivåundersökning för att man på basis av den skulle kunna lägga framförslag till en riktig fördelningspolitik. säger att man måste hanterakostnadsutveckHngen på ett bra sätt. Med "hantera" menar han att manskall försöka hålla kostnadsutvecklingen tillbaka, förstår jag, eftersom det ärså man diskuterar. har löneministern sagt att det inte finns någotutrymme för löneökningar och att staten kanske kan komma med andra saker. Jag skulle vilja fråga finansministern: Vad är det förandra saker som kan ställas i utsikt? Är det sänkt matmoms, lägre hyror ellerarbete åt alla, vilket skulle betyda mycket för landets totala utveckling? Vadär det man har i tankarna, när man å ena sidan säger att man skall strama åtoch å andra sidan säger att man skall föra en politik för rättvisa och utjämning? Vi vet alla vid det här laget att moderaternainte längre vill höra talas om ordet systemskifte, i varje fall intesammankopplat med deras politik. Men det är uppenbart att svenska folketupplevde politik som innebärande en väsentlig förändring av detsvenska samhällssystemet. Det var ju det radikala, det fina i det hela, somdet beskrevs när hade sina jubelartade stämmor här i vintras.Varför annars de våldsamma angreppen på det man kallade för den svenskamodellen? Varför talade Adelsohn om rivstarter? Varför dödförklarade man KeynesstabiHse-ringspolifik? Allt detta var ju uttryck för att man ville ändra påmycket av det som hade byggts upp i . Såvitt jag förstår var det ju detsom bar fram en stor del av den entusiasm som de moderata leden präglades avunder våren fram till dess att man upptäckte att folk fick reda på för mycketom vad det där innebar. Däremot spelar det med tanke en ganskaliten roll vad vi kallar politik. Står ni fast vid er politik vetsvenska folket vad den innebär. är ju fullmäktig iriksgäldskontoret och bör därför veta vad som har hänt med den svenskautiandsskulden. Han sade att utlandsskulden har ökat med 12 miljarder kronor.Men han vet också att 11 av dessa 12 miljarder är placerade i vår valutareserv,dvs. vår nettoställning gentemot utiandet har knappast påverkats. Det var enmedveten politik från och sida att på detta sättbygga upp en större buffert mot de påfrestningar som kunde väntas i samband medvalrörelse och val. Så upplevde vi situationen 1982 när inga buffertar hadebyggts upp, varför vi tvingades till mycket snabba åtgärder så snartregeringsskiftet var ett faktum. 3 protokoll 1985/86:11-12 Prot,1985/86:11 har här föreläst mycket om den s, k,3-årskalkylen, Jag vill bara svara honom att vi inte anser att det stämmer attnågra extra åtstramningar på skall behöva göras 1986.Däremot blir det ingen låt-gå-politik 1986 utan, som jag har sagt ,inriktning på en fortsatt minskning av budgetunderskottet. Både och uppehöll sig vid detfaktum att inflationen i visserligen minskar, men att den inte minskarlika mycket som i omvärlden, där den har minskat . Därförskulle det inte vara någon särskild prestation av att ta ned sininflation. Det är riktigt, , att inflationstakten har varit på vägnedåt i hela världen under ett par , men arbetslösheten har varit på väguppåt i hela världen . När det gäller uppgickarbetslösheten, om jag minns rätt, till 1982.1 dag är 33miljoner människor arbetslösa. I detta område, som omfattar de rikasteindustriländerna, har alltså arbetslösheten ökat med 11 miljoner människor. Denstora skillnaden är ju den att arbetslösheten har minskat i under denhär perioden. säger - och det tillhör ju den politiska retoriken- att det inte är regeringens förtjänst att dollarn blir svagare och att räntansjunker i . Nej, det är möjligt, även om det var som fattadebeslutet att sänka räntan . Däremot minns jag att det var regeringens felnär dollarn steg i värde och importpriserna drevs upp. Då stod ni alla och sadeatt detta visar att regeringen och finansministern har misslyckats medinflationsbekämpningen. Då var det vårt fel att dollarn steg. Minsann fick jaghöra att det var mitt och regeringens fel att räntan måste höjas . Men denanklagelsen får jag väl leva med. Det som är gott är andras förtjänst, och detsom går på tok är regeringens fel. Sedan måste vi försöka att klara ut en sak, som kan habetydelse med tanke på den fortsatta debatten och arbetet med budgeten i vår.Om jag inte misstolkar , och kanske också ,menar ni att borde ingripa med åtgärder riktade mot hushållens realinkomster.Vi borde skära ned, så att hushållen får mindre med pengar. Han tyckte att borde fatta beslut om ennedskärning av transfereringar till hushållen.