prot · G90970 · 1985-12-31 00:00:00 — Anf.43 () replik; Jag beklagar att inte vill ytterligare diskutera tankenpå en parlamentarisk beredning, men jag hoppas ändå att han tar del av våraargument för en sådan beredning och att vi kan återkomma till den diskussionen. Jagvill gärna ställa en fråga beträffande kultur i boendemiljön. Jag poängteradetidigare värdet i att man över sociala gränser, yrkesgränser och Uknande just iboendemiljön kan diskutera och utveckla gemensamma akfiviteter också påkulturområdet. Detta är oerhört viktigt för den samkänsla som behövs förtrivseln i hyreshusen i de tätbebyggda områdena, inte minst i storstäderna. Närjag är hemma i byn märker jag väldigt mycket av hembygdskänslan i olikaverksamheter i grannskapet. De dagar när jag bor i , i ettsjuvåningshus med 24 övriga familjer, har jag däremot ganska liten chans attdär diskutera just en utveckling av gemensamhetskänsla m. m. Det är därförfarligt att speciaUsera stödet till kulturutbudet alltför mycket. Det bör varagemensamt för just den inriktning som jag har antytt. Minfråga är alltså: Avser regeringen att komma med förslag om utbyggt stöd förkultur i boendemiljön? Anf.44 (vpk) replik: Herr talman! Som jag sade i mitt inläggbefinner vi oss faktiskt i en situation, där kulturlivet står inför en radikaloch omfattande förändring. Kulturministern säger att vi har diskuterat de härsakerna förut. Massmediautvecklingens inverkan på kulturlivet har vi tidigaredebatterat. Visserligen är det sant, men är den nuvarande situationenspeciell. Jag har anfört att genom kabel-TV, satellitsändningar, video osv.,som håller på att utvecklas i en ohämmad takt i landet, serveras vi enkommersiellt massproducerad och framför allt främmande kultur som saknar varjeform av nationellt särdrag. Den vidareförmedlar livsformer och värderingar sominte appellerar till det svenska folkets vardagliga verklighet, inte i förstahand därför att den domineras av amerikansk livsstil, utan därför att den inteär svensk. I den mån detta kulturella utbud dominerar kulturen utgör denfaktiskt ett hot mot yttrandefriheten. Nuhar kulturministern undvikit att ta ställning fill den här frågan genom attåberopa tidigare debatter. Jag hoppas att vi kan få ett svar på frågan. Om inteannat hoppas jag att detta problemkomplex, som ligger utanför de partipolitiskameningsskiljaktigheterna, skall kunna debatteras mer ingående . När det gäller kultur i boendemiljö är detnaturligtvis, , en generell fråga som kan diskuteras i ett mycket brettperspektiv. Det är också fråga om en mycket konkret företeelse, ett projekt somett av våra studieförbund har tagit initiativ till och drivit som enförsöksverksamhet. Vi har möjlighet att diskutera och ta ställning till enrapport om detta, och den rapporten studeras med mycket stort intresse. a. därför och i det stycket kan jag rikta mig ocksåtill . För detta är ju ett sätt att med en riktad insats någrupper och enskilda som man kanske annars inte når, på samma sätt som vi görförsök med kultur i arbetslivet, kultur i skolan och även kultur i vården. Detär olika former av riktade insatser, som människor som är kulturintresseradesöker nå ut till nya grupper med. Allt lyckas inte. Men på samma sätt som jagtycker att vi skall ha generositeten att medge konstnären att målaen tavla som inte är helt lyckad, tycker jag att vi skall medge dem som arbetarmed kultur pä fältet att också få möjlighet att satsa på det somkanske inte är helt lyckat och helt framgångsrikt. I det stycket tycker jag attvi kan vara ganska generösa. Sedan säger att jag undviker att taställning. Det gör jag inte. Jag avvisar inte diskussionen om mediasituationen.Men låt mig säga att få debatter förs så ingående på alla ställen somdiskussionen om media och effekter av nytillkommande media. I det styckettyckte jag det var angeläget att i dagens kulturdebatt, i den allmänpolifiskadebatten, ge några preciseringar av det som är den allmänna kulturpolifiken,vilken annars tyvärr riskerar att sopas undan och bort i en kulturdebatt, somblir fixerad vid om man skall betala sitt TV-tittande på det ena eller andrasättet. 46 (): Jag skulle gärna vilja ta uppkulturarbetarnas skatteförhållanden, där vissa förbättringar beslöts förraåret. Jag skulle också vilja fråga varför folk som verkligen har råd att skaffabra konst hänger massproducerade verk på väggarna i sina hem. Men fill mittanförande. Ett folk håller på att förlora sitt språk, sitt kulturarv,sin särart, sina seder och värderingar. Huvudorsaken är det främmande nyaspråket, engelskan, som blir alltmer populärt hos de yngre i detta samhälle.Barnen lär sig engelska språket mycket tidigt, och det är i och för sig gottoch väl med språkkunskaper, men de använder också engelskan i sitt umgänge. Detär naturligt, eftersom läraren snart kan det nya språkets texter i sånger ochdikter minst lika bra som sitt modersmål. Artister i detta nordiska land gårfidigt över fill det nya språket, eftersom satsningen på det inhemska språketinte ger det utbyte som krävs för att tjäna pengar och fä berömmelsei det nya språkets område. Det nya språket dominerar i radio och TV. Lokalradion harredan den största delen av sitt musikutbud på det nya språket, i varje fall iStockholm. smyger det in nya ord i detta folks vardagsspråk. I detstora landet, som representerar det nya språket, är man nöjd. kan man ju taen gruvlig revansch på tidigare misslyckanden. T.o.m. ett olyckligt krig kanman bortförklara i filmer och popmusik. Det stora landet ser till att via massmediaprodukterföra in sin syn på världen och livet. Man gör detta planerat och medvetet. Detstora landet i väster, som representerar det nya språket, styr ocksånyhetsmedia, i varje fall till en viss del. I det landet, där man tidigare var stolt över sinatraditioner och sin kultur, håller man på att plagiera det stora landet i allt.Det stora landet, förenta stater, behöver inte anstränga sig. Det maninte lyckas med, det för man in med reklam eller på annat sätt, t. ex. genomatt trycka slogans och slagord och t. o. m. sin flagga på klädesplagg. Mångahar ändå insett i det lilla landet att utvecklingen, om den får fortsätta,hotar landets existens och dess självständighet t.o.m. värre än undervattensbåtareller andra odefinierade föremål. Utvecklingen har gått så långt att i riksdag harnågra kommunister väckt en motion, där man vill slå vakt om den svenskanationella kulturen. En av motionärerna är dessutom invandrare, . Invandrare sorn bor i detta land och som har fått utkämpaen ojämn kamp för att bevara sitt språk och kulturarv ser nu pä sin omgivningmed helt nya ögon. Plötsligt inser de att majoritetsspråkets kultur, som manhela tiden trott vara så stark, är hotad. Invandrarna hade aldrig kunnat drömmaom att några av dem skulle komma pä tanken att försvara majoritetsspråketskulturarv. Men om majoritetsfolkets kulturarv förstörs och går förlorat - vadfinns det då för hopp för landets minoritetsgrupper? Pä innebärdetta en kulturutarmning, ett hot mot landets självständighet. Man kan bara ana vad som håller pä att hända. Många säger:Släpp reklamen fri i TV och radio, reklamen kommer över oss ändå. Men det är juinte sä. Om vi inte ser till att TV är konkurrenskraftig, då tar deninternafionella imperialisfiska massmediakulturen - för att använda ett vpk-ord- över. Man kan tycka att fransmännen är konstiga när defrenetiskt försvarar sitt språk gentemot engelskan. Men jag har börjat förstådem. Jag kan t. ex. nämna att franska radion, inkl. lokalradion, harbestämmelser om att franska språket måste ha viss andel - och den är inte liten- av programutbudet. Det är något att tänka på för dem som styr programutbudeti och TV. En vikfig möjlighet när det gäller att bevara svensk TV:skonkurrenskraft är att vara annorlunda. Dessutom är inte den utländskamassproduktionen avsedd för svensk publik, och det handlar inte enbart omspråket. Men släpper vi dessa krafter lösa, vet vi inget om slutresultatet. Omett par decennier har nation kanske inget eget kulturliv kvar. Jag vetatt detta är dramatiskt uttryckt, men det finns tillräckligt med negafivasignaler för det. Jag upprepar vad jag har sagt tidigare; Värnar man inte omdet svenska språkets ställning finns det allvarliga risker för att de i Sverigeboende invandrarna inte får det stöd de måste ha för att kunna hävda sinakulturella behov, dvs. språklig utveckling bäde i sitt hemspråk och i svenskaspråket. Men det råder lyckligtvis inte någon total kulturellsolförmörkelse i . Kulturbudgeten kommer att klara sig bra. Jag säger"klara sig", eftersom det finns många som ger upp när det gäller attförsvara kulturens ställning. Vi har en bra socialdemokratisk kulturpolitik; den kan blibättre. Vi har en Prot. 1985/86:70 bra kulturminister. Det finns tydligenmånga i oppositionen som har insett att det finns en faraför att det svenska kulturarvet utarmas. Jag ser ändå opfimistiskt päframtiden. 47GUNNAR (): Den offentliga sektorn är stor i Sverige.Inget annat väsfland satsar så mycket av sina resurser i offentliga sektorn somSverige. Den offentliga sektorns utgiftsandel av BNP är , och antaletanställda i den offentliga sektorn motsvarar av antalet sysselsattamänniskor i . Det är 1,6 miljoner människor som därigenom har sinanställning i den offentliga sektorn - det är en fantastisk resurs av mänskligkompetens och kreafivitet, som jag menar förvaltas dåligt i dagens . Denoffentliga sektorn motsvarar nämligen inte de krav som både medborgare ochanställda har rätt att ställa. Inom några av de viktigaste områdena vikermedborgarnas förtroende för den offentliga sektorn, som man inomandra områden betraktar det offentliga med en direkt misstro ochmisstänksamhet. Trots detta har de offentliganställda små möjligheter att gemedborgarna den service de egentligen vill ha. För de anställda innebär den offentliga sektorns byråkratioch monopolställning ofta hinder för att utveckla nya idéer och för att fäuflopp för kreafivitet och förmåga. De idéer och de initiativ som derasyrkeskunskap skulle kunna leda fill stryps i regelnätet och frånvaron avkonkurrens. Mängden av lagar och regler begränsar dessutom deras förmåga atthjälpa den enskilde och tvingar dem i stället in i en kontrollerandeöverhetsfunktion. Den offenfliga sektorns expansion över flerasamhällsområden har dessutom lett till att resurserna inom de områden där detoffenfliga ensamt kan ta ansvaret är bristande. Det är, herr talman, inteunderligt att många offentliganställda upplever den egna vardagen som grå ochfrustrerande och gärna söker sig fill den privata sektorn. Medborgarnas förtroende för det offentliga har knappastväxt i takt med den offentliga sektorns expansion - snarare tvärtom. Mångamänniskor identifierar den offentliga sektorn med överhet i stället för service,med långa korridorer i stället för vänlighet och med byråkrafi och kontroll istället för vilja och förmåga att hjälpa. Socialdemokraternas ambition att ständigtlåta den offenfliga sektorn växa, att reglera och lagstifta inom varje område därproblem dyker upp och ambitionen att ge myndigheter mer makt genom nya lagarhar inte bara kommit att underminera medborgarnas förtroende för viktiga delarav den offentliga sektorn utan har också lett till att man förvaltar demänskliga resurserna i den offenfliga sektorn på ett dåligt sätt. I takt med den offentliga sektorns rekordtillväxt hardärför produktiviteten halkat efter. Tillväxten av nya resurser har knappastmotsvarats av en fillväxt i resultat. Sjukvården är kanske det mest slåendeexemplet. I en rapport fill expertgruppen för studier i offentlig ekonomi.Produktions-, kostnads- och produktivitetsutveckling inom offentligt bedrivensjukvård 1960-1980, konstateras t. ex. följande; "Totalt för den offentliga sjukvården har vi skattaten genomsnittlig produktivitetsförsämring på ärligen över hela perioden.Det finns dock betydande skillnader mellan de olika vårdformernas bidrag. Detär framför allt sjukhusens slutenvärd som bidrar till den uppmätta negativaproduktivi-tetsutveckUngen." Orsaken fill detta är inte att de som jobbar inomsjukvården skulle vara mindre effektiva än andra, utan orsaken är i stället attderas utrymme, Uksom utrymmet för andra i den offentliga sektorn, för egnainifiafiv och nytänkande är begränsat. Detsamma gäller deras möjligheter attanpassa sig efter medborgarnas önskemål. Byråkratin motverkar helt enkelteffektiviteten. Resultatet är att mänga människor får stå i kö föroperationer som är avgörande för deras förmåga att leva ett normalt liv,Samfidigt är det allmänt omvittnat hur svårt det kan vara att komma fram tillläkare för enklare sjukdomar. Byråkratin motverkar helt enkelt de anställdasmöjligheter att göra ett bra jobb, Samfidigt som många offentliganställda därför känner sigmissnöjda och upplever att de inte har något stöd i sitt svåra arbete minskarallmänhetens förtroende för det offentliga, inte därför att den offentligasektorn är för liten utan därför att den är för stor. Vi moderater vill ha en stark men begränsadstat. Den skall vara stark så att den kan garantera medborgarnas trygghet, menbegränsad så att den inte styr deras välfärd. Den skall vara stark när detgäller att skydda rättssäkerheten, men begränsad så att den enskildes frihetoch integritet inte kränks. Den skall vara begränsad så att den därigenom blirstark och kan ge medborgarna förtroende för den och dess möjligheter att klarasina mest grundläggande uppgifter. Och den skall vara begränsad så att de somjobbar inom den har de resurser och den lagstiftning som krävs för att kunnautföra ett bra jobb utan att bindas upp av en övermäkfig byråkrafi. Den skallhelt enkelt vara stark men begränsad för att de skall känna att deras insats ärnödvändig och uppskattad. Det är mot den bakgrunden, herr talman, som jag vill pekapå några områden, där den offentliga sektorn fungerar dåligt, men där detstår över all diskussion att den borde vara stark. Det första är integriteten. Den socialdemokratiskavälfärdspolitiken har lett till ett beroende hos medborgarna, som i sin tur harberett vägen för ett uppgiftslämnande som inte har någon motsvarighet i någotannat fritt land. Svenskarna tillhör de mest registrerade folken i världen.Detta har inte passerat medborgarna förbi, utan det upplever och känner demycket starkt, I en SCB-undersökning, som presenterades ,uppgav sig av de tillfrågade vara skrämda av myndigheternas möjligheteratt med hjälp av datatekniken kontrollera dem. Det är, herr talman, ett dåligtbetyg över hur datalagen tillämpas i dagens . Enligt den är det nämligenden enskildes uppfattning om vad som är otillbörligt intrång i privatlivet somskall styra tillståndsprövningen. Det är emellertid inte datainspektionens fel att dét hargått sä här. Inte heller ligger felet hos dem som jobbar där. De har gjort vadde har kunnat. Men datainspektionen - och datalagen - har inte varittillräckligt stark. harbegränsat myndigheternas uppgiftsinsamlande fillräckligt, I stället sprider ettflertal myndigheter genom försäljning aktivt de uppgifter som de har insamlatför medborgarna i sin egenskap av myndighet. Ett flertal myndigheter fördessutom register, som de egentligen saknar lagligt tillstånd fill. Till detta kommer att regeringen vid ett flertaltillfällen gått emot datainspektionen, när man prövat besvär över dess beslut.Man har tagit ringa hänsyn till datainspektionens hållning i frågor som berörden enskildes integritet. Vi ser nu ett exempel på hur de som arbetar inom denoffentliga sektorn upplever sin vardag som frustrerande, när de inte fårtillräckligt stöd från politikerna. Ett antal ledande befattningshavare harlämnat datainspektionen. De har knappast känt något stöd från regering ochriksdag utan snarare upplevt vanmakt inför sin uppgift. Datainspektionen har inte varit stark. Det offentligasanspråk på information om medborgarna har däremot varit obegränsat. Omcivilministern haft tillfälle att vara här, vilket jag kan förstå att han harsvårt att vara, eftersom den här diskussionen kommit litet snabbare änberäknat, skulle jag ha frågat honom vad socialdemokraterna vill göra för attåterskapa respekten för den enskildes integritet. Motsvarande utveckling - hur medborgarnas förtroende fördet offentliga viker, som de som arbetar inom den offentliga sektornkänner sig alltmer frustrerade - ser vi inom rättssäkerhetens område, Alla desom när de kommer hem från semestern möter en vandaliserad våning vet attsannolikheten att inbrottet skall upp är mycket liten, 1962 klarades av samtliga brott upp, medan motsvarande siffra var , JustitieministerSten har förklarat att en uppklarningsprocent på för bostadsinbrotti är en siffra vi måste leva med. Det är inte underligt att medborgarnas förtroende för detoffentliga naggas i kanten när man kan skåda en sådan här utveckling. Poliserna,som har det tunga jobbet att bäde försöka ta itu med inbrotten och att mötaallmänheten, upplever det givetvis som frustrerande att inte få resurser ochmöjligheter ätt klara upp brotten, Lika frustrerande är det när brottslingaromedelbart friges eller släpps efter halva strafftiden med möjlighet att begånya brott. Självklart gör detta att många poliser känner sig frustrerade införsina uppgifter. kunde vi i tidningarna se ett exempelpå vad som hänt inom ett annat av rättssäkerhetens områden. Ett företag gickomkull efter det att den allmänna åklagaren åtalat företagsägarna föromfattande skattebrott. De häktades i hemmet eller i sin frånvaro, påaffärsresa i utlandet. Kronofogden tog hus och kapitalvaror. De tre ägarna tvingadesi personlig konkurs. friades de helt. Då var deras livsönderslagna och företaget borta. En statssekreterare på justitiedepartementethar förklarat att rättssamhället här har fungerat. De blev ju frikända, sadehan. Åklagaren som har agerat i fallet är därernot inte likanöjd med rättssamhället. Han känner sig heller inte nöjd med sitt arbete ochdet sätt som han på grund av lagar tvingas utföra det på. Jag citerar någrauttalanden, återgivna i massmedia: "Viåklagare såg ekonomiska brottslingar i varje buske. förrättsväsendet häller pä att urholkas, jag ångrar att jag valde åklagaryrket. ----- Detre direktörerna har tyvärr blivit orättvist behandlade. lagt oss iär jag övertygad om att företaget varit lysande och arbetstillfällena kvar.----- Vårtskatte- och rättssystem håller sakta men säkert på att gå under.Politikerna som har det högsta ansvaret skyller på fogdarna. Det är det mestomoraliska jag vet." Människors förtroende för det offentligasförmåga att upprätthälla rättssäkerheten är helt naturiigt mot denna bakgrundvikande. Och de som jobbar inom det offentliga mår dåligt. Lagar och reglerhindrar dem från att göra det som de själva tycker skulle vara ettbra jobb. Motsvarande kan sägas om försvaret. De anställda därupplever ett bristande förtroende för försvarets förmåga att fullgöra sinauppgifter. Inom sjukvården finns motsvarande misstro hos de anställda mot demöjligheter som finns att förverkliga de krav som ställs på en. Pä sjukhuet här i - ett av Sverigesfinaste sjukhus -tvingas man stänga avdelningar, som landstingetgenom att monopolisera öppensjukvården använder stora pengar till dyrbarverksamhet, som på ett betydligt bättre sätt skulle kunna utföras inom denprivata sektorn. Motsvarande kan sägas i fråga om dem som jobbar inombarnomsorgen och inom skolan. Mängden av byråkrati och regler och frånvaron avkonkurrens gör det svårare för dem att tillämpa sin yrkeskunskap på ett sättsom skulle kunna vara viktigt för deras egen kärisla av att göra ett bra jobb menockså för medborgarnas service. Det är bl. a. mot den bakgrunden man skall se regeringenstal om förnyelse av den offentliga sektorn. Egenfligen är det ingenting annatän ett uttryck för att man har upplevt kritiken mot den offentliga sektornssätt att fungera som sä pass stark att man på något sätt rnäste refirera. Detgör man genom att i praktiken erkänna att kritikerna har rätt, men eftersom maninte är beredd att rucka på de socialdemokratiska doktrinerna ommonopolställning för den offentliga sektorn går man i stället till offensivunder parollen Förnyelse av den offentliga sektorn. I realiteten har det intekommit att innebära någonfing särskilt, och det är inte underligt eftersom maninte är beredd att ändra på den avgörande förutsättningen genom att öppnamöjlighet för enskilda att etablera nya, fristående alternativ. Detta är tragiskt. Oavsett vilket parfi somskall styra kommer nämligen den offentliga sektorn att fåkänna av nödvändiga besparingar. Det ser vi om inte annat exempel pä närregeringen nu föreslår indragningar i kommunernas ekonomi. Men det mesttragiska är att man inte tillåter nya möjligheter att öppnas inom denprivata sektorn. Det drabbar dem som jobbar inom den offentliga sektornoch som kanske skulle vilja och skulle kunna förverkliga idéer och alternativsom de tror på och känner engagemang för. Det drabbar dem som i praktikenär hänvisade till enbart en arbetsgivare. Och för de enskilda medborgarna märksdet i form av att de inte har någon valfrihet utan får möta långa vårdköer. Det är motdenna bakgrund det skulle ha varit angeläget att i stället diskuteradet som regeringen kallar en förnyelse av den offentliga sektorn medutgångspunkten hur det offentliga skall kunna återupprätta respekten förrättssäkerheten och de enskilda människornas integritet, hur det offentligaskall kunna garantera en förnyelse av det svenska samhället inte genom att iförsta hand förnya den offentliga sektorn utan genom att se till att det skapasförutsättningar för förnyelse av tjänstesektorn. Det skulle ge nyamöjligheter, och det skulle vara bra inte bara för medborgarna i allmänhet utanockså för de anställda inom den offentliga sektorn. 48MARGITTA (); presenterade regeringen sittprogram för den offentliga sektorns förnyelse. Den gjorde det i form av enskrivelse. Sedan har kommit två propositioner, den ena om denstatliga ADB-politiken och den andra om den statliga personalpolitiken. I åretsbudgetproposition lovar civilministern att propositioner skall komma allteftersomde pågående utredningarna blir färdiga och remissarbetet är avklarat. Vi är ju överens om att den offentliga sektorn inte längrekan förnyas genom expansion. Det är slut på tiderna då det fanns pengar tillnya, pigga idéer och projekt. Vi folkpartister är övertygade om att den offentligasektorn kan utvecklas, förändras och förnyas även i ett bistert ekonomisktklimat. Den allra viktigaste resursen är det ju ingen brist på: människor,intresserade och kunniga, idérika och engagerade. Med hjälp av dessa mänskliga resurser kan vi finna nyavägar för de tjänster som utförs av kommun och stat och nya metoder föratt finansiera nya idéer och nya projekt. I skrivelsen om den offentliga sektorns förnyelse redogörcivilministern inte för hur den offentliga sektorns produktion kaneffekfiviseras. Visserligen tar man avstånd från detaljreglering av kommunalverksamhet, och vissa förslag lämnas även för förändringar av annan politik.Däremot nämns mycket litet om t. ex. vilka sektorer som skall prioriteras ochvar kostnadsbesparingar kan göras, hur en bestående förnyelsekraft kan skapasinom den offentliga sektorn och vilka de ekonomiska förutsättningarna är förett ökat utbud och för en bättre kvalitet. Bättre kan vi. Byråkratiska blockeringar måste brytas upp,utrymmet vidgas för experiment och personliga initiativ på alla nivåer.Organisationer och verksamhetsformer måste utvecklas. Det behövs mer utrymmeför konkurrens och variationer inom den offentliga sektorn, men det behövsockså konkurrens utifrån. Många uppfattar privatisering som ett hot, andra ser densom en mirakelmedicin. Vi liberaler ser den som en intressant möjlighet, men vihar verkligen ögonen öppna för dess begränsningar. Det finns inte ett enda sätt att förnya den offentligasektorn. Förnyelsen måste drivas frän olika håll och på olika sätt - inifrån,uppifrån och utifrån! Förnyelsen inifrån handlar om att ge ett spelrum för deanställdas idéer och ambitioner.