prot · G90970 · 1985-12-31 00:00:00 — En förutsättning för människorna och framför alltungdomarna att skaffa sig en gruppidentitet, som är sammansatt av bådenationell identitet och klassidentitet, är att de tar del av sitt kulturarv,ett kulturarv som inte är en relik i form av en färggrann nationaldräkt avseddatt plockas fram och dammas av vid högtidliga tillfällen, ett fornminne somappellerar till en förgången och för alltid död tid, utan ett kulturarv som ären kontinuerlig kulturhistorisk utvecklingskedja som leder fram till dagenskultur. Detta är särskilt vikfigt med tanke på den mycket stora och oerhörtsnabba strukturomvandling som det svenska samhället har genomgått. Denna harmedfört stora folkomflyttningar och klassförskjutningar men också tekniskaförändringar med krav på en anpassning till nya processer ocharbetsförhållanden, som har inneburit att hela yrkesgrupper och klasser-1, ex,hantverkarna och bönderna - med sina kulturtraditioner har försvunnit ellerdecimerats. Därför känner sig många människor otrygga. De söker sin identitetoch en fast punkt i tillvaron genom att söka sammanhangen bakåt i tiden. Borgerligheten vill inte inse kulturarvets betydelse förmänniskorna, dess samband med gruppidentiteten och dess klassmässiga aspekter.Det är inte förvånande. Det är snarare en logisk följd av den ideologiskagrundinställning som borgerligheten har och som återspeglas i denkulturpolitik som den allmänt bedriver. Det är en kulturpolitik som syftar tillatt utplåna människornas gruppkänsla och klasstillhörighet, omvandlamänniskorna till enskilda individer utan samband med de reellaklassförhållandena i dagens samhälle och omvandla de klassorättvisor somåterspeglas i människornas situation till individuella problem. Med andra ordvill borgerligheten med sin kulturpolitik slå vakt om de klassintressen denhar. Det förhållandet blir mycket tydligt när man ser på de olika uttryck somden borgerliga kulturpolitiken har tagit sig under olika faser i kapitalismensutveckling. Det är inte någon tillfällighet att 1920-taletsnationalromantik och nationalchauvinistiska punschpatriotism med sin satsningpå familjen är definitivt förbi. Det är inte heller någon tillfällighet i multinationaliseringenstidevarv satsar på ett annat slags individualisfisk kultur. Men man nödgas c' Efterkrigstidens materiella standardförbättringar för densvenska arbetarklassen har inte följts av en alternativ kultursatsningförenlig med arbetarklassens egna värderingar och ideologi. Den svenska arbetarklassenhar inte fått fillräckligt stöd för att utveckla sin egen kultur och sina egnalivsformer. I samband med den materiella standardförbättringen har man ocksåanammat borgerlighetens statussymboler. Med andra ord: När socialdemokratintog på sig ansvaret att förvalta kapitalismen under sitt drygt 40-årigaregeringsinnehav fick man borgerlighetens kultur på köpet. På så sätt harsocialdemokratin medverkat till den svenska arbetarklassens sjunkandeklassmedvetenhet och relativa avideologisering. Med denna utgångspunkt, och i förvissningen om attkulturen aldrig är ideologilös utan en avgörande faktor för en levandeidédebatt och för den ideologiska kampen, anser vpk att kampen för enprogressiv kultur, det svenska arbetande folkets kultur, är en av de primärauppgifterna för arbetarrörelsen och arbetarpartierna. Mot denna bakgrund bör man också se det privatanäringslivet och den kapitalistiska industrins alltmer ökade intresse förkulturen. Det skall ses i första hand som ett försök från kapitalets sida attpåverka den ideologiska debatten genom satsningar på sådana kulturyttringar somsammanfaller med, eller åtminstone inte står i motsättning till, derasvärderingar och intressen. Det skall också ses som ett försök att skapa enallmänt progressiv och posifiv bild, där företagen framstår som en integreraddel av samhället med motsvarande beroendeförhållanden. Man försöker utnyttjakulturen inte bara som reklam eller som ett enkelt marknadsföringsobjekt, utanockså, och framför allt, som ett språkrör för en med deras intressesammanfallande ideologi, I motsats till de statliga kulturanslagen med sinaövervägande prioriteringar och allsidiga satsningar, som utgår från ett idemokratisk ordning beslutat kulturprogram och som går att påverka, ärkapitalets sponsring i sin ensidighet och målinriktning också ett hot mot denkonstnärliga friheten och yttrandefriheten. Därför anser vpk att det är ytterstvikfigt för arbetarpartierna att utveckla det svenska arbetande folketskultur, som ger människorna möjlighet att känna tillhörighet med den plats påjorden där de själva finns och med de generationer av människor som har levtoch lever just där. Det har rått entämligen bred enighet om att kulturområdet skall skyddas från krav pånedskärningar och krav på statliga besparingar. Ambitionen har i stället - såsom den har avspeglats i motioner till - varit att flyttafram de kulturpolitiska positionerna. Den samsynen på kulturpolitikens uppgifter har varit avmycket stort värde. Riksdagsdebatterna har därmed kommit att präglas av hur vipå olika sätt skall kunna utveckla kulturpolitiken, Meningsskiljaktigheternasom uppstått har oftast berikat debatten genom att uppmuntra till självprövningoch nytänkande, 7Riksdagens protokoll 1985/86:70-71 Betraktar vi utvecklingen över enlängre tid - från de första trevande målformuleringarna ,stora kulturproposi-fion och fram till - ser vi också attresultaten allmänt sett varit mycket goda. De statliga kulturanslagen harstadigt ökat; i realt penningvärde har anslagen sjudubblats.Kommuner och landsting har ökat sina kulturinsatser mycket kraftigt, och denenskilde skattebetalaren ger en större andel av sin inkomst till kulturändamål.Och resultaten är goda. Nya publikgrupper har mött för dem tidigare obekantakulturyttringar, och det har inte minst gällt kulturellt väletablerade, somlärt sig att respektera också en genuint folklig kultur. Jag syftar på t, ex,spelmansstämmor och arbetar-spel. Även den effekten, ,har uppstått. Och den är inte den sämsta när det gäller att väcka respekt förarbetarnas kultur. Självfallet har inte enigheten mellan partierna alltidvarit så kompakt som en så här kort sammanfattning kan ge sken av. Partiernasbedömning av vad som varit mest angeläget har ibland skiftat. Vissa partier harvelat låta somligt stå fillbaka, för att i stället kunna ge förtur åt annat somde tyckt varit mer önskvärt att få genomfört. Huvudintrycket är emellertid att strävandena i hög gradhar varit gemensamma: Ett gott samhälle förutsätter ett rikt kulturliv, och dengemensamma ambitionen har varit att förverkliga det målet, I sin praktiska utformning kan man översiktligt säga attden statliga kulturpolitiken utvecklats längs fyra linjer. Den första linjen har varit att förbättrautbildningsvägarna för konstnärliga yrkesutövare. Tillkomsten avteaterhögskolorna kan ses som exempel på den strävan. Den andra linjen har varit att bygga ut konstnärsstödet.Målet har varit att trygga utkomstmöjligheterna för utövarna av konstnärligayrken, I ett litet land som måste detta vara en nationell uppgift.Skall vi kunna garantera mångfald och variation i kulturlivet, måste dekonstnärliga yrkesutövarna, också de som vänder sig till en smal publik, kunnaverka under drägliga arbetsvillkor. Bidrag till bildkonstnärer kan då, vilket är viktigt attpåminna om, ges inte bara som stipendier och bidrag till enskilda konstnärerutan också som en slant för institutioner och andra att köpa konst för. När manså hånfullt avvisar alla offentliga inköp som gör, månar manverkligen inte om konstnärernas arbetssituation. Den tredje linjen har varit att öka det offentligautnyttjandet av konstnärlig verksamhet. Det har skett genom att stärka denafionella kulturinstitutionerna och genom att berika kulturmiljön, t, ex,genom att sätta upp mål för den konstnärliga utsmyckningen av offentligabyggnader och uppfylla sådana mål - vilket skedde när det gällerenprocentsmålet - eller mer indirekt genom att stödja fria teater-, dans- ochmusik- grupper. Den fjärde linjen, , har varit att skapabetingelser för att nya grupper av befolkningen skall kunna möta och upplevakultur. Det har dels handlat om att motverka rent geografiska hinder för att tadel av kultur. Det har dels gällt att bryta olika slag av sociala hinder somhar begränsat människors möjligheter till kulturupplevelser, I det förstafallet har uppgiften varit att decentraliserakulturverksamheterna, I det senare fallet har det varit naturligt att i höggrad stödja folkbildningens ohka organisafioner och kommuner och landsting. Såhär kan man i ett samfidshistoriskt perspektiv teckna framväxten av denstatliga kulturpoHtiken. I huvudsak har det alltså rått samstämmighet mellanpartierna om att det är efter dessa framgångslinjer som statsmakten bör verka,även om parfierna vart för sig har betonat olika aspekter i den fördapolitiken. Årets budgetförslag på kultursektorn karakteriseras dels av att inganedskärningar gjorts på sektorn som helhet, dels av att, genom vissaomfördelningar, vikfiga förbättringar har kunnat föreslås. Det gäller bl, a,kulturverksamheter i regioner utanför , fria grupper samt vissainstitutioner och deras möjlighet att fullgöra sin uppgift, t, ex, statenskonstmuseer, som föreslås få sitt inköpsanslag kraftigt höjt. Det gäller också,i mycket hög grad, handikappades kulturverksamhet, där mycketbetydelsefulla insatser görs. Kulturpolitiken har också den en klarfördel-ningspolifisk prägel. Samstämmighetenom kulturpolifiken har börjat svikta. På punkt efterpunkt har moderata samlingsparfiets företrädare markerat att de vill bryta medkulturpolitikens huvudinriktning. Detär slående vilket svalg som finns mellan den nyliberala ideologi som moderatasamlingspartiet numera hyllar och det gamla uppfattningar. Detgamla ansåg sig länge ha ett särskilt ansvar för bildning ochkultur, även om det var en i stora stycken konservativ kultursyn som manföreträdde. Någon förståelse för den kulturradikala syn som utgick frånupplysningsfilosofin fanns det föga plats för. Där den senare betonade denoändliga och sig ständigt förändrande kunskapen, valde de konservativa att engång för alla fastlägga kunskapens och kulturens gränser och värden,Högerparfiets företrädare tvivlade aldrig på att kulturen var något som främstangick vad de betecknade som de bildade klasserna, och de tvivlade aldrigheller på att det var de själva som var bäst skickade att förvalta kulturarvet.Denna tradifionellt kulturkonservativa syn blev därför också i regel främmandeför konstnärlig experimentlusta och radikala uttrycksformer. Det är den,, som i hög grad har varit den provinsiella. Detvore dock fel att inte erkänna att det trots dessa begränsningar också fannsett geniiinf och levande kulturintresse i det gamla , som blanddagens moderater beklagligt nog har ersatts med ett snävt marknads-ekonomisktsynsätt. Tror någon att en skulle ha kunnat stå somundertecknare av moderata kulturmofioner? Utanatt tyngas av några besvärande försök till nyansering förs i åretsmoderatmotioner fram påståenden som, för att nämna ett, att det offentligakulturstödet blivit ett hot mot kulturlivets utveckling. Det slås fast som omdet vore ett faktum. För att möta detta hot ägnar sedan mofionärerna en ickeföraktlig möda åt att fundera över hur välsituerade inkomsttagare och företagskall kunna lockas till att subventionera kulturlivet. Tanken att allamedborgare har ett gemensamt ansvar för kulturlivets utveckling ståruppenbarligen inte högt i kurs hos . Jagnoterade att i sitt inlägg här sade; Bort med den offentligakonsten! Konsten skall inte vara i det offentliga livet, utan i hemmen.Ingrid sade fakfiskt; Konsten skall vara i hemmen. Inte skall man köpakonst fill offentligheten! Jag översätter vad hon säger till en annan kulturform ochtar som exempel Volvos satsning på en symfoniorkester i , helst kila hem till och spela i hans bostad,eller får den spela offentligt om den har stöd av ? Det är således ganska följdriktigt att den motion sommoderaternas ledamöter i kulturutskottet har ställt sig bakom innehållerförslag på nedskärningar inom kultursektorn på drygt 100 miljoner. De föreslåralltså att de statliga utgifterna inom denna sektor skall minskas med ,Detta är i sig anmärkningsvärt. Anmärkningsvärda är också de mofiveringar somges. När de, för att ta ett enda exempel, kräver att fria teater-, dans- ochmusikgrupper inte skall få de drygt fem miljoner som föreslås heter det attdessa "redan fått sina behov väl tillgodosedda". Det står faktiskt såi motionen. Är det motionärerna alldeles obekant under vilka knappaomständigheter de fria grupperna arbetar, är det alldeles obekant vad dessabetyder för förnyelse och breddning av teater- och musiklivet? Tror IngridSundberg att Orionteatern på , Teater i Gubbängen,Ögonblicksteatern i eller Byteatern i betalar landets högsta gager?Eller tycker att de spelar dålig teater? Har deras föreställningar? Jag har gjort det. Jag skall inte trötta kammarens ledamöter med fler exempelur den moderata repertoaren. Den slutsats som man nödgas dra är att moderatasamlingspartiet är på väg att överge den samsyn som har funnits omkulturpolitikens inriktning. Mot bakgrund av den aggressivt nedrustande kulturpolitiksom vill föra finns det skäl att mycket starkt betona värdet av enregeringspolitik, som har kraft att fullfölja våra ambitioner. Densocialdemokratiska politiken är öppen för samverkan med de partier och degrupper som står fast vid synen på kulturpolitiken som ett viktigt instrumentför att ge medborgarna ökad överblick och kunskap, att reellt öka derasfrihet. 37INGRID () replik: Enligt vad jag har hört har tidigare varit redaktör för , Jag har imin hand ett avdrag där det står; "sviker kulturen," Mankan väl säga att kulturministern i princip har läst upp vad som stod iartikeln. Jag måste ge honom en eloge för att han inte sade att jag var enkrämare. Ordet krämarfilosofi utbyttes i anförande. Man kan naturligtvis fråga sig: Vad är det som begränsarkulturlivet? Om en enda människa, en enda grupp, en endainstitution, är ansvarig för fördelningen av allt stöd i landet är denteatergrupp, den musiker, den kompositör, eller vem det nu är fråga om, sominte beviljas stöd fast, han har inga möjligheter att vända sig till någonannan. Så enkelt är vårt krav: vi vill ha en ökad mångfald, flera människor sombeslutar, för därigenom befrämjas utvecklingen. Jag har inte talat föraktfullt ominstitutionsinköp av konst. I protokollet återfinns vad jag har yttrat. Detfinns konst på alla dessa ställen, men varför inte ihemmen? Jag kan, , säga att den mest nitiske nykterhetsman ändåinte bevistar sin nykterhetsloge så ofta som han är hemma i sitt egetvardagsrum. Det kan inte vara kulturpolitiskt riktigt att vi förmenar honom denutbildningsmässiga möjligheten att skaffa tavlan fill sitt eget hem. Att se påtavlan i nykterhetslogen är utmärkt, men några följder när det gäller konsten ihemmen kan vi inte se. En annan beklaglig utveckhng är, som sagt, attkonstnärerna snart slutar att ägna sig åt marknadsföring gentemot enskilda,därför att staten ensidigt har gynnat institutionernas möjligheter att köpa inkonst. Detta innebär inte något förakt mot att vi har konst vid offentligutsmyckning, och det vet lika väl som jag. Närdet gäller de fria grupperna är det ju självklart, att om man vill förbättrakonstskaparnas villkor - vilket vi gör med vår skattepolitik liksom med vårmotion - kan vi inte expandera på det sätt som kulturministern förväntar sig.Vi har i detta fall gått emot en ytterligare ökning, eftersom vi vill förbättravillkoren för kulturskaparna själva. Men, som sagt, kom inte och säg att vitycker att det är tråkigt med konst i nykterhetslogerna! Anf.38 (vpk) replik: Herr talman! I mitt anförande gav jaguttryck åt en förhoppning om att kunna fästa och kulturministernsuppmärksamhet på de radikala och avgörande förändringar som kulturlivet iSverige står inför genom satellitsändningar, kabel-TV och video samt genom denmassproducerade skräckkultur som väller in över gränser. Jag hysteförhoppningen att denna fara, som hotar kulturlivet och yttrandefriheten iSverige, skulle anses så stor att problemet står över partipolitiskameningsmotsättningar. Jag tror faktiskt att en diskussion som belyser dessaaspekter skulle ur arbetarklassens och det svenska folkets synpunkt vara merintressant än partipolifisk polemik av det slag som förekommer . Jag hoppas att kulturministern i sitt nästa inläggskall kunna beröra detta problem. 39 ()replik: Jag tycker att det var en intressant historisk tillbakablick somkulturministern gav. Det låg mycken tanke bakom vad han sade om värdet av attfå till stånd en politisk samstämmighet av det slag som kom fill uttryck i 1974års beslut. Medtanke på den position som icke minst försöker inta i detkulturpolitiska livet vill jag fråga kulturministern: det inte önskvärtändå att kunna acceptera den tanke som vi framfört både och om enparlamentarisk beredning för att verkligen pröva hur stor samstämmighet vi ävendenna gång, , kan få när det gäller kulturpolitikens inriktning förframtiden? Jag är medveten om att förutsättningarna kanske inte är lika godanu, men jag vill ändå mycket klart deklarera, att skall man gå framåt är detväldigt viktigt att man kan göra det med gemensamma ansträngningar, så långtdet nu är möjligt, och så att det kan vara samma inriktning på alla nivåer isamhället. Jag vill därutöverunderstryka det viktiga i att man prioriterar vissa grupper, vissa ting, pådet sätt som också skett. Jag tycker att t. ex. anslaget till kultur i skolanvar utomordentligt angeläget. Jag hoppas att dessa pengar även i den nya formsom de nu går ut i skall användas med samma inriktning som . Vidarevill jag understryka kulturministerns uttalande att den i åretsbudgetproposition föreslagna förstärkningen till handikapporganisationernasverksamhet är väsentlig. Menmin fråga är alltså; Vore det inte rimligt, , att försöka samlaföreträdare för olika uppfattningar i en parlamentarisk utredning och se eftervilka framkomstvägar som går att hitta? Anf.40 () replik: I mitt anförande tog jag huvudsakligenupp frågan om konstnärernas villkor, men kulturministern berörde inte den sakeni någon större utsträckning. Det finns emellertid anledning att återkomma filldetta senare , och alla partier som vill stödja förslag påden här sidan har ju möjlighet att göra det. tycker att jag utförligare borde ha tagit upp frågan omkonstnärernas situation. Vi får naturligtvis tillfälle att i vår ytterligarediskutera den frågan. Jag vill bara peka på att jag i mitt inlägg erinrade omatt det för konstnärerna också har en viss betydelse att man köper deras tavlor- genom de offentliga inköpen. Jag tror att det är viktigt, när vi diskuterarkonstnärernas och kulturarbetarnas arbetsförutsättningar, att vi också ser påde samlade stöden. En höjning av bidraget till fria grupper ger naturligtvis påsamma sätt arbetstillfällen och är ett bidrag fill de yrkesverksammakonstnärerna. KarlBoo frågar om synen på en beredning för att pröva samstämmigheten och prövakulturpolitikens effekter. Jag har inte sett det som nödvändigt att i denparlamentariska beredningens form göra en sådan översyn. Däremot tror jag, motbakgrund av de motioner som föreligger , att vi har all anledning att föraen debatt om dessa frågor och att vi inte skall utgå ifrån att kulturpolitikenär något perifert som i stort sett alla är överens om - för uppenbarligen ärden inte det. Fråganom de effekter som en ny mediakultursituation kan få för medborgarna har viockså haft uppe fill diskussion fidigare, och vi kommer att få tillfälle att taupp den i olika sammanhang. Av naturliga skäl är ju denna allmänpolitiskadebatt i hög grad ett möte mellan regering och opposition, där vi får tillfälleatt föra fram företrädesvis andra bedömningar. Jag har ingenting emot att taupp och utveckla resonemang också på det här området, som är utomordentligtcentralt och avgörande för kulturpolitikens utformning i ett längreperspektiv. Sedanmärker jag att jag uppenbarligen mycket starkt har sårat medmitt inlägg. Det kan jag i och för sig känna ledsnad över. Men jag vill ändåklargöra att jag har blivit så häpen över den mofion som redovisats frånmoderaterna , där man egentligen alldeles känslolöst bara skalar bortbidrag. Jag tog som exempel de fria teatergrupperna, eftersom jag Jag ser en heldel av deras föreställningar, och jag ser dem också när de kommer upp till mittbesöksrum och presenterar sin ekonomiska situation, Att då bara säga att de harfått sina behov tillgodosedda - det tyckte jag var litet kallt, och det gjordemig ganska överraskad och bestört. Därav min häftiga reakfion. Vihar uppenbarligen olika uppfattningar om vad offentlig konst syftar till ~ omkonsten i den offentliga samlingslokalen är till för att man skall se den närman inte har råd att ha den hemma. Skall vi fillämpa samma filosofi påriksdagshuset? Det finns ganska mycket konst i det här huset. De som sitter idenna kammare och har möjlighet att se den konsten har antagligen mera konst isina hem än flertalet av dem som sitter uppe på åhörarläktaren och som intehar tillgång till alla de rum i detta hus där det finns konst. Attha konst i offentliga samlingslokaler där allmänheten kan ha tillträde fullt uttycker jag alltså är en mycket viktig uppgift. Det är nämligen inte bara frågaom att möjliggöra för den enskilde medborgaren att se på en tavla när han harlust till det. Det har framför allt - och då kommer jag till det som AlexanderChrisopoulos pekade på - att göra med yttrandefriheten. Det är fråga om attmöjliggöra för den enskilde konstnären att möta en större publik, att mötaockså andra än den som råkade köpa hans tavla - om nu någon råkade köpa den.Det är i det sammanhanget som den offentliga utsmyckningen, den offentligakonsten, spelar en så stor roll. Den är en del av det offenfliga samtalet i endemokrati. Annarsskall jag gärna erkänna, att flifig som jag är när det gäller att vara nykterså ser jag naturligtvis mera konst på min nykterhetsförening än vad min kvotrimligen borde tillåta mig att göra. IngridSundberg avslutar med att ironisera över samstämmiga formuleringar i en ledarei och i mitt anförande, och hon drar slutsatsen att jag ickehar formulerat det jag säger. Jag skall inte gå in på en detaljdiskussion omdet, utan jag konstaterar bara att jag står för det jag säger. Av ironin iIngrid yttrande drar jag slutsatsen att hon har skrivit det som ståri den moderata motionen, och det beklagar jag. 42 () replik; Jag hade i det förra inlägget inte tid att bemöta den kritik som kommerfram såväl i som i anförande här motmoderaternas historik när det gäller kulturpolifiken. När oss för att ha svikit våra gamla ideal, finns det orsak att setillbaka på socialdemokraternas kulturella historik. Viär båda gamla nog för att minnas den tidens Folkets hus-föreningar,föreläsningsföreningar och studiecirklar - många av dem just inom arbetarrörelsen.Jag vågar påstå att det har skett en stor förändring också när det gällerFolkets hus-aktiviteterna , och det måste nog erkänna. Jagär förvånad över att kulturministern inte vågar ta krifik, inte vågar sesanningen i ögonen. Han tror fortfarande att det är storleken på ett stöd somavgör kultureffekten av satsningen, men det är det faktiskt inte. Vi kankonstatera att - utvärdering efter utvärdering, också i bokform, visar detta -mycketav detta stöd har varit missriktat, när människor inte har kunnat ta emotaktiviteterna. Vadsom skiljer oss moderater från socialdemokraterna - jag sade det också i mitthuvudanförande - är att det viktigaste är att få människor att efterfrågakultur. Jag kan se en utveckling, , som innebär att det ärenormt tätt med konst i de offentliga lokalerna men att ingen har råd,möjlighet, lust eller förmåga att pryda sina hem. Det är den utvecklingen somvi har kunnat förmärka under de senare decennierna. En förhållandevis mindredel av svenska folket har satsat på bokinköp och på konst. När det däremotgäller musiken har vi märkt ett starkt ökat intresse, och det tror jag att bådeBengt och jag glädjer oss åt.