prop · G9031 · 1985-12-31 00:00:00 — Om en fastighetsägare ansökerom lov lill rivning av l.ex, ell 18 Ersällning lill bostadshus, kankommunen enligt 358 byggnadslägérl meddela förbud fasiigheisägare motrivning under en lid av . Förbudet kan under vissa fömlsätlning- m.m. ar förlängas. Om fastighetsägaren lär lov an riva sill hus, har hanemellcr- 18.2.2 tid inga garantier för atl han därefter får lovatl uppföra ett nytt hus. Den plan som gäller för faslighelen kan vara omodern,vilket kan medföra att kommunen utfärdar nybyggnadsförbud i avvaktan på ändringav planen. Fastighetsägaren mäste dessutom ta med i beräkningen att byggrättenenligt den ändrade planen kan bli betydligt mindre . En fastighetsägare som riversitt hus för atl ersätta det med ett nytt mäste således räkna med att det kanta relativt läng tid innan elt nytt hus kan uppföras. Han har inte heller nägragarantier för att han fär uppföra elt hus som är lika stort som det rivna. När nu ersättningsbestämmelserskall införas för sådana fall dä fastighetsägaren vägras att återuppföra enriven byggnad eller då han vägras att riva byggnaden, bör hans slällning enligtgällande rätt tas till utgångspunkt för bedömningen. Dessutom bör beaktas defördelar PBL innebär för fastighetsägaren i dessa situationer. Fördelarnaligger främsi i att fastighetsägaren inte behöver sväva i ovisshet som f, n. Enligt min mening innebär en rimlig avvägning altfastighetsägaren skall vara skyldig alt tåla värdeminskningar som motsvarar enfemtedel av värdet av den berörda delen av faslighelen. Är skadan större börhan alltså ha rätt lill ersättning, Detla bör gälla ocksä när skyddsbestämmelsermeddelas i en detaljplan för kulturhistoriskt eller miljömässigl värdefullbebyggelse. De mest kännbara effekterna i dessa situationer torde nämligen varaatl fastighetsägaren följd av skyddsbestämmelserna hindras att riva byggnadenoch ersätia den med en ny, 1 vissa fall kanunderhållskostnaderna för en kullurhisloriskl värdefull byggnad vara högre änför en ordinär byggnad, 1 normalfallet sammanfaller den enskildes ochsamhällets önskemål all underhälla byggnaden så all dess kulturhistoriskavärden bevaras. Värdemässigt tar sig detta uttryck genom att kostnadsökningarnaväl kompenseras av det ökade värde byggnaden får just genom att desskulturhistoriska egenart bevaras. Det torde därför vara endasi i absolutaundantagsfall sorh ökade underhällskostnader kan bli så betungande att deutlöser rätt till ersättning. Samma kvalifikationsgräns som nuhar föreslagits beträffande t, ex, skyddsbestämmelser för miljömässigt ellerkulturhistoriskt värdefull bebyggelse bör gälla även i de fall skyddsområdensäkerställs för områden i närhelen av försvarsanläggningar m, m, Lagrådel (yttrandet s, 11 fO har i denna fråga anförtföljande. finns bäde ibyggnadslagstiftningen och i naturvårdslagstiftningen bestämmelser som innebäratl det skall vara fråga om etl någorlunda kvalificerat inträng för atlersättning skall utgä. Ersättning skall, heter del i dessa författningar, utgåendasi om pågående markanvändning "avsevärl försvåras". När dessaersättningsprinciper beslutades uttalade departementschefen (prop,1972: 111, bil, 2 s, 335) att del var naturligt att nägon kvalifikation måsteuppställas. måste vara beredd atl underkasta sig visst inträng av hänsyntill allmänna intressen, Elt bagatdlartat intrång, framhöll han, bör inte grundanågon ersättningsrätt mot det allmänna, 13 1985/86. Prop.1985/86:1 386 Det finns inga entydiga rättsfallsom anger hur stort intrånget mäste vara 18 Ersällning lill för all denpågående markanvändningen skall anses ha avsevärt försvårats, fasiigheisägare Uppnås kvalifikationsgränsen skall emellertid hela skadanersättas. Frågan m. m. behandlades av högsta domstolen i de två rättsfall(NJA 1981 s, 351) som 18.2.2 departementschefen hänvisar till i remissprotokollet(s.307 0. Enligt departementschefen synes dessa rättsfall kunna tydas sä attersättning för inträng som orsakas av beslut enligl naturvårdslagen bör utgå omskadan överstiger av värdet av den ekonomiska enhet till vilkenskadan relateras. Enligt lagrådets mening kan så långtgående slutsatser intedras av de båda rättsfallen. uttalar nämligen attförhållandena i praktiken torde vara alltför skiftande för atl någon för allafall enhetlig regel belräffande ersättningsgrundande skadenivä - såsom vissbestämd procentandel av värdet av den enhet vartill skadan relateras - skallkunna uppställas. Frågan om en skada i relation till en viss enhet är att ansesom ersäitningsgill får därför, anförde domstolen, bedömas med hänsynstagandetill omständigheterna i det särskilda fallet. Förslaget om en kvalifikationsgränspå tjugo procent av den berörda delen av fastigheten vinner inte stöd vare sigi de uttalanden som gjordes när ersättningsprinciper beslutades eller- vilket inte heller departementschefen synes vilja göra gällande - i praxis.Förslaget innebär enligl lagrådets uppfattning en betydande skärpning gentemotfastighetsägaren. Departementschefen, som vidgår atl gränsen kan uppfattas somen skärpning, för på s. 308 f ett resonemang till stöd för sin mening attfastighetsägaren i de situationer varom är fråga, skall vara skyldig att tåladen angivna värdeminskningen. Resonemangel bygger på atl den slällning enfastighetsägare har enligt gällande lag dä han vägras att återuppföra en rivenbyggnad eller dä han vägras riva en byggnad jämförs med hans ställning enligtPBL i motsvarande situationer, varvid bl. a. pekas pä de fördelar som PBLinnebär för honom, främst atl inte behöva sväva i ovisshet under sä lång tidsom f. n. Resonemangel mynnar ut i alt departementschefen finner att denföreslagna kvalifikationsgränsen innefattar en rimlig avvägning. Såsom departementschefen anförinnebär PBL att fastighetsägarna i de situationer som han hänvisar till fär enbättre ställning än vad de har enligt dagens byggnadslagstiftning. Nuvaranderegler innebär att faslighetsägarna kan drabbas av ett ekonomiskt avbräck somär betydande jämfört med situationen vid vissa liknande myndighetsingrepp t,ex. Det är naturligt att detta rättas till, något som dock ej ärett argument för atl lägga kvalifikationsgränsen på den föreslagna nivån. 1 defall då genom områdesbestämmelser skydds- eller säkerhetsområden säkerställs inärheten av försvarsanläggningar m. m. har över huvud taget inte angetts någotskäl till slöd för den skärpning av kvalifikationsgränsen som förslaget innebäri förhällande till vad som gäller f. n. (83 8 byggnadslagen). Lagrådet vill i detla sammanhangpeka på att kvalifikationsgränsen skall tillämpas även då marklov vägras föråtgärder som motverkar syftet med sädana skydds- och säkerhetsområden som nyssnämnts. Av de åtgärder som kan omfattas av krav pä marklov, nämligenschaktning, fyllning, trädfällning och skogsplantering, kan de tvä sistnämnda reglerasocksä med stöd av bestämmelser i naturvårdslagen (8 8), Ersättning utgår dä omden pågående markanvändningen avsevärt försväras (26 8 naturvårdslagen), dvs,vid en kvalifikationsgräns som torde vara betydligt lägre. Det är enligllagrådets mening värt att uppmärksamma att ingripanden i fråga om Prop.1985/86:1 ,..., 387 älgärder av samma slag blir hell olika iersättningshänseende beroende pä 18 Ersällning till om regleringen skerenligt PBLellervmed stöd av bestärhnhelserna i natur- fasiigheisägarevärdslagen, 1 lagrådsremissen har inte närmare utvecklats om denna olik- m.m. het kan motiveras av skillnader i tyngden hos de samhällsintressensom 18.2.2 resp. lag avser all tillgodose. Oavsett om man när det gällervägrat rivningslov eller vägrat lov atl återuppföra riven eller förstördbyggnad kan finna motiv för en ganska hög kvalifikationsgräns, måste dockifrågasättas om en fastighetsägare skall vara skyldig att tåla skador på tjugoprocent av - i de flesta fall -fastighetens värde. För andra situationer, l.ex,de markreglerande åtgärder som berörts i det föregående, måste i än högre gradifrågasättas om förslaget är förenligt med de allmänna principer som gäller förägarens rätt till ersättning. Delta gäller även för det fall dä den berördadelen utgör ett begränsat område av fastigheten. Förslagets vittgående innebördger anledning alt ta upp frågan om förslaget är förenligt med regeringsformenoch med åtaganden på grund av ratifikationen av Europeiska konventionenangående skydd för de mänskliga rätUgheterna och de grundläggande friheternasamt av del första tilläggsprotokollet till konventionen, 1 regeringsformen finnsbeslämmelser om egendomsskydd i 2kap, 185, Paragrafen föreskriver att varjemedborgare vilkens egendom tas i anspråk genom expropriation eller annat sådantförfogande skall vara tillförsäkrad ersättning för förlusten enligl grunder sombestäms i lag. Vad som menas med "annat sådant förfogande" är intehelt klart. Av uttalanden i förarbetena till grundlagsreformen framgår atl mandärmed avsett bl, a, ingripanden i egendomsrätten enligt bestämmelser irekvisitions- och föriogandela-gar. Vidare har klart uttalats (prop, 1973:90s.237) att paragrafen inte omfattar bestämmelser i planlagsliftning eller inaturvårds- och miljöskyddslagstiftning om begränsning i möjligheterna attanvända fast egendom. Sådana begränsningar brukar benämnasrådighetsinskränkningar eller användningsregleringar. De situationer där det krävs attskadan skall överskrida den angivna kvalifikationsgränsen för atl ersättningskall utgå har upptagits i 14 kap. 8 5 PBL. Det rör sig i samtliga fall områdighetsinskränkningar. Eftersom sådana rådighetsinskränkningar fallei"utanför tillämpningsområdet för 2kap. 18 8 RF strider bestämmelserna inte motgrundlagen. I sammanhanget kan det vara värt att notera att lagstiftaren genomatt låta en föreskrift om ingrepp i användningen av en fastighet få formen aven inskränkning i rådighelen över fastigheten i stället för att föreskriva atten särskild rätt, l.ex. ett servitut, får tillskapas till förmån för en annanfastighet, kan åstadkomma att den drabbade fastighetsägarens rätt tillersättning märkbart försämras. Som exempel kan anföras sådana skydds- ochsäkerhels-bestämmelser som avses i 14 kap. 8 5 punkt 4 och som berörts i detföregående. Förbud enligt nämnda bestämmelser meddelas till förmån för viktigastatliga anläggningar, l.ex, befästningar, men också för betydelsefullaenskilda anläggningar, t, ex, kärnreaktorer. Om skyddet i stället hadeutformats som ett negativt servitut hade expropriationslagens frikostigarevärderingsregler blivit tillämpliga. Det må dock framhållas att motsvarandebestämmelser i gällande räll (81 och 82 88 byggnadslagen) också är utformadesom rådighetsinskränkningar. När det gäller förevarandebestämmelsers förhållande till är det artikel 1 i förstatilläggsprotokollet som är av intresse. Eftersom det inte är fråga omäganderättsövergång är det första meningen i Prop.1985/86:1 388 första siycket av artikeln som kan vara tillämplig. 1denna mening före- 18 Ersättning lill skrivs alt envar fysisk ellerjuridisk persons rätt lill sin egendom skall fasiigheisägare lämnasokränkl. Enligt andra siycket i artikeln inskränker bestämmelsen m.iii.likväl inte en stals rätt att genomföra sådan lagstiftning som statenfinner 18.2.2 erforderlig för att reglera nyttjandet av viss egendom iöverensstämmelse med det allmännas intresse, Rådighetsinskränkningar av detslag varom är fräga är således inte oförenliga med ordalydelsen i artikeln.Artikeln liksom hela konventionen bygger emellertid pä förutsättningen att enrimlig avvägning skall göras mellan samhällets iniressen och kravet på skydd avden enskildes grundläggande rättigheter (dom den 23september 1982 punkt 69 i Sporrong-och Lönnrothmålet), Vid en sådan avvägningär det naturligt atl ocksä beakta storleken av den ersättning som utgår tillden som drabbas av rådighetsinskränkningar. Med hänsyn till att del iEuropadomstolen föreligger endast få avgöranden i hithörande frågor råder detosäkerhet om hur domstolen kan tänkas se på förevarande bestämmelsersförenlighet med artikel 1 i första tilläggsprotokollet. Lagrådet har därförsvårt att bedöma om domstolen vid en eventuell prövning skulle anse det varaoförenligt med artikeln att en skada på tjugo procent av en fastighets värdetill följd av inskränkningar i rådigheten över fastigheten inte ärersäitningsgill. Även om bestämmelsen i 14 kap, 8 8om en tjugoproceniig kvalifikationsgräns inte strider mot 2kap, 18 8 RF måsteifrågasättas om den är förenlig med rättsordningen i övrigt. Lagrådet harvarken i praxis eller doktrin kunnat finna exempel på att en skadelidande underi övrigi jämförbara förhållanden själv fått bära en skada på tjugo procent avdet skadade föremålets värde. Den föreslagna kvalifikationsgränsen får därföranses stå i mindre god överensstämmelse med i rättsordningen hittillstillämpade ersättningsprinciper. Med hänsyn härtill och dä departementschefensmotivering för en tjugoproceniig kvalifikationsgräns - såsom framgår av vadsom anförts i det föregående - inte är invändningsfri kan del enligt lagrådetsuppfattning med fog sättas i fråga om en fastighetsägare, som genom kommunalabeslut drabbas av inskränkningar i rådighelen över sin faslighet, skall behövatåla en härigenom uppkommen skada pä en femtedel av - i de flesta fall -fastighetens värde. Utredningen har (SOU 1979:66 s,575) funnit en rimlig avvägning mellan allmänna och enskilda intressen vara attden enskilde utan rätt till kompensation bör tåla en ekonomisk skada sommotsvarar av fastighetens eller fastighetsdelens värde vidsädana rådighetsinskränkningar varom är fräga. Mindre förändringar i värdetkan i praktiken ofta vara svåra att påvisa, anför utredningen, som ocksåframhåller att den med sitt förslag inte åsyftat nägon förändring av gällandepraxis. Lagrådet finner för sin del att en kvalifikationsgräns på ide skadesituationer varom är fråga inte kan anses oförenlig med vad somtidigare i lagstiftning och praxis ansetts godtagbart. Med denna nivå påkvalifikationsgränsen synes ocksä de i det föregående uttalade betänkligheternarörande förenligheten med artikel 1 i första tilläggsprotokollet kunna vika. Det må framhållas att de i detföregående berörda olikheterna i PBL: s och naturvårdslagens ersättningsreglersåvitt avser vissa markreglerande åtgärder kvarstår även omkvalifikationsgränsen besläms till . Olikheterna blir emellertidmindre med lagrådets förslag, 1 detta sammanhang vill lagrådet peka påmöjligheten att i PBL låta kvalifikationsgränsen i fräga om ingrepp ianvändningen av marken för annal ändamål än bebyg- 1985/86:1 ., 389 gelse ligga pä en lägre nivä än gränsen förbebyggelsereglerande ingrepp, 18 Ersättning till Lagrådet kan inte bedöma otri-.ea.sädandifferentieringfiiy lämplig och fastighetsägare lägger därför inte fram något förslag i detla hänseende, m. m. Med anledning av vad lagrådet har anförtvidhåller jag inte längre förslaget om en kvalifikationsgräns på tjugo procenti de nu avhandlade fallen. Jag är emellertid inte beredd att ansluta mig tilllagrådets förslag om en kvalifikationsgräns på , 1 stället vill jagta fasta på lagrådets påpekande angående möjligheten att låtakvalifikationsgränsen i fråga om ingrepp i användningen av marken för annatändamål än bebyggelse ligga pä en lägre nivä än gränsen förbebyggelsereglerande ingrepp. Jag vill till att börja med ta uppfrågan om kvalifikationsgränsen när det gäller markreglerande bestämmelser.Därefter kommer jag alt behandla kvalifikationsgränsen som rör debebyggelsereglerande beslämmelserna. De markreglerande bestämmelsernaavser i första hand sådana åtgärder som berörs i de av mig åberopaderättsfallen (NJA 1981 s, 351). I lagrådsremissen drog jag den slutsatsen avrättsfallen att de synes kunna tydas så att ersällning för intrång som orsakasav beslut enligt naturvårdslagen bör utgå om skadan överstiger ca tio procentav värdet av den ekonomiska enhet lill vilken skadan relateras. Mot dettainvänder lagrådet atl man inie kan dra sä långtgående slutsatser av rättsfalleneftersom högsia domstolen påpekar att man - på grund av att förhållanden kan varasä skiftande i olika situationer - inte kan tillämpa någon fast procentsats.Jag godtar lagrådets bedömning i detta avseende och vidhåller därför inte mittförslag i det remitterade lagförslaget att ange en fast procentsats förkvalifikationsgränsen beträffande de markreglerande bestämmelserna. Eftersom de markreglerandebeslämmelserna i PBL till stor del liknar de restriktioner som kan utfärdas medstöd av naturvårdslagen, föreslår jag -mot bakgrund av det anförda - attnuvarande ersättningsbestämmelser för dessa fall i byggnadslagen i sakoförändrade förs över , Om sålunda föreskrifter meddelas iområdesbestämmelser om vegetation m, m, inom omräden som är avsedda förbebyggelse eller inom skydds- eller säkerhetsområden eller om marklov vägrasinom sädana omräden, skall fastighetsägare ha rätt till ersättning om denpågående markanvändningen avsevärt försvåras. Denna kvalifikationsgräns överensstämmeralltså med den som finns i naturvårdslagen, Jag övergår nu lill att behandlakvalifikationsgränsens utformning i sådana fall dä fastighetsägaren'vägras atlåteruppföra en riven byggnad eller vägras rivningslov eller dä hans faslighetav kulturhistoriska eller miljömässiga skäl omfattas av skyddsbestämmelser. Prop.1985/86:1 390 m. in. De skador som kan uppkomma i dessasituationer kan naturliglvis vara lill olika till sin karaktär.Gemensamt för de tre situationerna är emellertid att Jasiighelsägarefastighetsägaren alltid kan uppskatta vilket värde fastigheten skulle ha om hanefler en rivning fick uppföra en i huvudsak likadan byggnad. Om del värdet ärhögre än det som fastigheten har i nuvarande skick med det för honom belastandekommunala beslutet, kan han konstatera all en ekonomisk skada har uppkommillill följd av beslutet. Om skyddsbestämmelser meddelas fören kullurhisloriskl värdefull byggnad, kan naturligtvis skador också uppkommagenom att underhållet blir väsentligt fördyrat. Eftersom sådana skadoremellertid ofta kan uppvägas av all fastigheten fär ett ökat värde just genomatt den kulturhistoriska särarten bevaras, torde även i dessa fall en reellskada uppkomma endast om alternativet med rivning och nybyggnad ter sigväsentligt mera förmånligt för fastighetsägaren. Jag kommer därför i det följandeatt uppehålla mig särskill vid sådana skador som kan uppkomma genom attfastighetsägaren efter rivning inte fär återuppföra en i huvudsak likadanbyggnad. Resonemanget är säledes relevant för alla de tre situationer som avhandlas. Jag vill som en bakgrund till miltförslag erinra om att det under den lid då rivning och nybyggnad sågs som eltnaturligt och rationellt sått alt lösa förnyelse- och saneringsproblementillkom många orealistiska detaljplaner med bl. a. byggrätter som med dagenssynsätt är orimligt stora. Mycket arbete har därför pä senare är lagts ner påatt revidera dessa planer. I många fall har revideringarna syftat till attbevara befintlig bebyggelse av hänsyn till miljömässiga eller kulturhistoriskavärden. 1 andra fall har man med de nya planerna velat skapa garantier för attny bebyggelse blir bällre miljöanpassad än den befinlliga. 1 båda dessasiiualioner har den reviderade planen mänga gånger inneburit en sänkning avden tidigare medgivna byggrätten. Även frän fastighetsägarhåll tordeman vara väl medveten om all man efter en eventuell rivning inte alllid kanpåräkna att få uppföra en likadan byggnad eller en byggnad i enlighet med dengamla detaljplanen. Enligt förslaget i lagrådsremissenskall som nämnts fastighetsägaren ha rätt ersättning om han efter t, ex. enrivning inte får uppföra en i huvudsak likadan byggnad. Denna s,k.återuppföranderätt kopplades till den befintliga byggnaden med hänsyn till attdetaljplaner enligt PBL inte kan väntas få samma varaktighet som dagens stads-och byggnadsplaner. På grund av att denna principiella återuppföranderätt fåranses vara en väsenllig förstärkning av fastighetsägarens ställning iförhållande till samt att dagens nybyggnadsförbud försvinner, ansåg jagdet skäligl med en kvalifikationsgräns på tjugo procent. Enligt lagrådel kan nuvarandeförhållanden inte läggas till grund för etl förslag om en kvalifikationsgränspå tjugo procent. Prop.1985/86:1 391 m. m. bär atl kvalifikationsgränsen - med bibehållande av denprincipiella äter- 18 Ersättning lill uppföranderätten - bestäms tilllio procent, ' fastighetsägare Jag kan som jag tidigare nämndeinte ansluta mig till lagrådets förslag i denna del. Ett genomförande avförslaget skulle försvåra arbetet med bevarande av miljömässigt ellerkulturhistoriskt värdefull bebyggelse och försämra möjligheterna att efterrivning kräva att ny bebyggelse anpassas till den befintliga miljön. Jag äremellertid beredd atl något jämka mitt förslag i lagrådsremissen och anslutamig till lagrådets tanke om en särskild kvalifikationsgräns för debebyggelsereglerande bestämmelserna. Som jag har nämnt i det föregående och ilagrådsremissen är ju avsikten att faslig-hetsägarens ställning i de nu berördasituationerna inte nämnvärt bör förändras när PBL införs. Med hänsyn till attsituationerna enligt PBL inte är direkt jämförbara och med hänsyn till attgällande rätt inte är helt entydig, föreslår jag nu ett mer nyanserat synsätt.Någon bestämd procentsats för kvalifikationsgränsen bör därför inte anges ilagtexten, 1 stället bör föreskrivas att fastighetsägare i de nu avseddasituationerna - dvs, om äleruppförande vägras, rivningslov vägras ellerskyddsbestämmelser meddelas - bör vara berättigade lill ersättning endast omskadan är betydande i förhållande lill värdet av berörda delar av fastigheten.Vägledande för bedömningen av vad som skall anses utgöra en betydande skadaskall alllsä vara vad fastighetsägaren enligl dagens praxis anses skyldig atttåla när del gäller begränsningar i byggrälten. Mänga stads- och byggnadsplaneranger - som jag nämnde - en betydligt lägre byggrätt än den som denbefintliga byggnaden representerar. Dessa planer kommer atl fortsätta attgälla som detaljplaner när PBL träder i kraft. Efter rivning av den befintligabyggnaden kan således fastig-helsägaren inte räkna med alt få utnyttja störrebyggrätt än som anges i planen. Mot bakgrund av det resonemang som jag nyssförde kan han normalt heller inte räkna med nägon räll lill ersättning i dennasituation. Den begränsning av byggrätten som planen innebär har ju gjortsenligt nuvarande bestämmelser i byggnadslagen. Om skadan är så allvariig an detuppkommer synnerligt men vid användningen av fastigheten, dvs, att fastighetenblir i hög grad onyttig för fastighetsägaren, bör denne ha rält att kräva attkommunen löser fastigheten, 77// vilken enhet skall skadan relateras? Utredningen har föreslagit attkvalifikationsgränsen skall anges i förhällande till den berörda delen avfaslighelen, I det remitterade lagförslaget har jag anslutit mig tillutredningens förslag bäde när det gäller markreglerande bestämmelser och närdet gäller bebyggelsereglerande bestämmelser. Förslaget innebär en förändringi förhållande till nuvarande bestämmelser, 1 tvä rättsfall (NJA 1981 s. 351) bekräftas utredningensuppfattning att det 1985/86:1 392 m. m. är ett relativt betraktelsesätt som anläggs när manbedömer om rätt till 18 Ersällning lill ersättning föreligger eller inte. Deltainnebär atl skadan skall relateras till Jasiighelsägare värdet av en viss enhetoch att ersättning skall betalas, om skadan uppgår till en viss del av dennaenhets värde. Däremot synes rättsfallen lyda på att skadan enligl gällande bestämmelserskall relateras lill hela den berörda fasligheten, sådan den definieras iexpropriationslagen vid tillämpning av reglerna om delexpropriation (jfr SOU1969:50, s, 145, 178-179, prop, 1971: 122, s, 191, 254 och 264), Det innebärall man inte behöver vara strikt bunden lill den gällandefastighetsindelningen. Om flera fasligheter tillsammans bildar en ekonomiskenhet, t, ex, en beslående brukningsenhet, bör man vid prövningen utgå fråndenna enhet. Motsvarande gäller om en del av en registeriästighet utgör ensjälvständig ekonomisk enhet.