prop · G9031 · 1985-12-31 00:00:00 — 1 många byggnadsplaneområden -särskiltde som är ianspråktagna för permanentboende utför och bekostar kommunernaväghållningen, medan i andra omräden fastighetsägarna själva får stå förväghållningskostnaderna. I PBL föreslås ett enhetligt planinslilui -detaljplan - som skall ersätta sladsplan och byggnadsplan. Enligt förslaget (6kap, 27 §) skall kommunen inom detaljplaneområden vara huvudman för gator ochandra allmänna platser, om det inte finns särskilda skäl lill annat. Enligtlagrådsremissen (s. 526) bör dock ansvaret för gatu- och väghållning i alltväsentligt fördelas enligl samma principer som , vilket innebär altkommunen bör kunna avsäga sig ansvaret i sådana områden där man använderbyggnadsplan. Skilda regler för väghållningen mellan olika delaljplaneomrädenkommer således alt finnas även efter ett genomförande av PBL, Prop.1985/86:1 '87 Ett stort antal kommuner har påpekat attgatukostnadsreglerna är administrativt betungande med en omfatlande utredningoch utställning för varje särskilt fördelningsområde, 1 många kommuner som harbörjat att tillämpa reglerna har arbetet kommit att ta avsevärda resurser ianspråk. Detta kan vara elt av flera skäl varför endast en tredjedelav kommunerna beslutat att tillämpa gatukostnadsreglerna. Flera kommuner harföreslagit att ett taxesystem i stället borde införas som i stort ansluter tillprincipen för va-taxor. avgav vägutredningen (SOU 1977:12) ochgatukostnadsutredningen (SOU 1977:65) skilda lagförslag som båda hade tillsyfte att tillskapa mer enhetliga regler för den kommunala gatu- ochväghållningen. Väghållningskostnaderna skulle enligt förslagen finansierasgenom avgifter från berörda fastighetsägare enligt en taxa som ansluter tilldel system som lillämpas för va-avgifter. Avgifterna avsägs täcka kostnadernaför anläggning, drift och underhåll av kommunens gatu- och vägnät, Ianslutning till utredningarna gjordes också ell begränsat fullskaleförsök iVästerås. Av den PM som upprättades beträffande försöket framgår bl, a, atlförsöket får anses ha påvisat atl del avgiftssystem som lillämpas för va kanligga till grund för ell motsvarande syslem på gatu- och vägsidan utan atlalltför omfatlande administrativa rutiner behöver tillgripas, -Utredningsförslagen om all införa etl nytt kommunomfattande syslem för denkommunala gatu- och väghållningen samt alt helt eller delvis finansieraväghållningen genom avgifter enligt en taxa avvisades av föredragandeni samband med beslutet om förslag till nya gatukostnadsregler (se prop.1980/81:165 s. 19 ft). Frågan om ett taxesystem för uttag av gatukostnader återbör aktualiseras ligger utanför arbetsgruppens uppdrag, eftersom det stridermot principerna i den nuvarande lagstiftningen. Enligt lämnargatukostnadsreglerna utrymme för skilda tolkningar, vilket kan föranledasubjektiva ställningstaganden hos varje enskild kommun. Reglerna måste enligtförbundet utformas på ett sådant sätt att tillämpningsprinciperna blirenhetliga i samtliga kommuner. Detkan här anmärkas att det är svårt att av det fåtal utredningar som hittillsslutförts dra några säkra slutsatser om tillämpningen. Rättspraxis saknas ännupå tillämpningen av de nya gatukostnadsreglerna. En varierande tillämpningmellan kommunerna är dock ofrånkomlig med nuvarande system för uttag avgatukostnader, 1 vilken utsträckning man vill täcka gatukostnaderna genom uttagfrån fastighetsägarna ankommer på varje enskild kommun att beslämma.Bebyggelseförhållanden varierar naturiigtvis också i hög grad mellankommunerna. Inom resp, kommun styrs dock tillämpningen av den kommunalalikställighetsprincipen, vilken innebär att kommunerna inte får beslämmaavgifter sä atl vissa kommunmedlemmar eller gmpper av kommunmedlemmar gynnaseller missgynnas i förhällande lill andra. Prop.1985/86:1 188 Från och villaägareföreningarnahar påtalats atl det är otillfredsställande atl kommuner beslutar om standardenpå gator och andra allmänna platser samt lar ut full ersättning avfaslighetsägarna utan att de betalande har haft någon reell möjlighet atlpåverka standard val, fördelning m, m. Eftersom fastighersägarna genom de nyagatukostnadsreglerna i stort sett ensamma fält kostnadsansvaret, måste derasmöjligheter till inflytande förbättras. Det har därvid ifrågasatts om inte eftopinionsvillkor motsvarande det i 7 § anläggningslagen borde vara uppfylltinnan förändringar i gatunätet och uttag av gatukostnader kan ske. Med hänsyntill sambandet mellan planslandard och galukostnader har hävdals atl de nyagatukostnadsreglerna endast bör gälla där stadsplaner antagits efter de nyareglernas ikraftträdande. Vidare har påtalats att informationen från kommunentill fastighetsägarna varit bristfällig i många fall. Gatukostnaderna hänger intimt samman med hurstadsplanen utformats för områdel, Avgränsningen av fördelningsområdet,exploateringsgraden saml standarden på gator och parker, som har slor betydelseför gatukostnadernas storlek, styrs i stor utsträckning av planen. Det bördock anmärkas att bredden på en gata i planen endast anger ett maximalt områdeoch att den bredd som sedan verkligen byggs ut kan avvika från detta, Iprop, 1980/81: 165 s. 46 f anförs bl, a. följande: "Så snart beslut skall fattas om en nysladsplan eller om ändring av en befintlig plan. utgör de ekonomiska konsekvenserna för kommunen av planläggningen en avgörande faktor i sammanhanget. Inte minst gäller detta kostnaderna för gator och andra allmänna platser. 1 normalfallet kommer därför ulredningen härom att göras i ell tidigt skede av planerings arbetet. Även för de berörda faslighetsägarna är del naturligtvis av stor belydelse alt dessa frågor klarläggs . Det bör framhål las atl gatukostnadsfrågor kan aktualiseras även ulan samband med anta gande eller ändring av en plan, Om förslagen (gatukostnadsfrågan) ärföranledda av att en stadsplan skall anlas eller ändras torde det som regelvara lämpligl att kommunen anordnar samtidig utställning av dessa förslag ochav planförslaget," När en stadsplan skall upprättas åligger det enligt14§ BS planförfattaren att under planutredningen samråda rned bl, a.sammanslutningar och enskilda personer, som kan ha elt väsentligt intresse avfrågan. Vidare skall enligl 17 § BS planförslaget under minst tre veckorslällas ul till granskning, varvid sakägarna kan framställa anmärkningar motplanförslaget. Av 25 § BS framgår aft förslag tillgatukoslnadsutlag enligt 56 § BL (områdesvis fördelning) skall ställas ut förgranskning under minst tre veckor,medan fastighetsägarna vid förslag till kostnadsuttag enligt 57 § BL(ersättning för gatudel) skall beredas tillfälle att yttra sig. Någon motsvarighetlill reglerna om samrådsförfarande i planfrågor finns inte beträffandegalukostnadsulredning, Av enkätundersökningen framgår all sladsplane- ochgatukostnadsul-ställningama samordnats i slor utsträckning där sä varitmöjligt. Det bör dock noteras att elt stort antal av de slutfördautredningarna grundar sig pä stadsplaner som antagits före de nyagatukostnadsreglernas ikraftträdande. Vidare framgår att kommunerna i slorutsträckning samrått med fastighetsägare och fastighetsägareföreningar underutredningarnas bedrivande och att synpunkter från fastighetsägarna medförtrevideringar av ulredningsförslagen i ett flertal fall. Såsom uttalats i propositionen är det naturliglvisav väsentlig betydelse alt gatukoslnadsfrågorna klarläggs så tidigt som möjligtoch all plan- och gatukoslnadsutredningarna samordnas när sä kan ske.Utställningarna av resp. förslag bör också samordnas. Eftersom uttag avgatukostnader för t, ex, förbättringsåtgärder kan aktualiseras utan samband medantagande eller ändring av stadsplan, kan dock en sådan samordning inte skeregelmässigt. Man lorde dock kunna ulgä ifrån att kommunerna i framtidenkommer att samordna utställningarna av sladsplane- och gatukostnadsförslag närdetla är möjligt. Ett förbud mot att tillämpa de nyagatukostnadsreglema där stadsplaner antagils före de nya reglernasikraftträdande skulle i många fall utesluta möjligheten atl la ut kostnader förförbättringsåtgärder. Etl sådani förbud skulle därigenom medföra likställighetsprobjem. Mot bakgmnd av att kommunerna inomstadsplaneområden har en skyldighel att iordningställa och upplåta gator ochandra allmänna platser till allmänt begagnande samt alt därvid geanläggningarna viss standard (se 49-52 §§ BL) är det inte möjligt att gefastighetsägarna ett så avgörande inflytande som ett opinionsvillkor skullemedföra. Enligt enkätundersökningen synes mänga kommuner haen positiv inställning till en tidig dialog med fastighetsägarna omgatukostnaderna och de har uppenbarligen bemödat sig atl slulligen ulformaulredningsförslagen så att de kan uppfattas som rimliga av fastighetsägarna, Åandra sidan har från flera villaägareföreningar påtalats atl informationen frånkommunen har varit bristfällig. Enligt arbetsgruppens mening är det önskvärt attett planförslags konsekvenser för ev, kommande gatukostnader redovisas ochdiskuteras redan under samrådsfasen i planhandläggningen. Enligt nuvaranderegler finns ingen skyldighet för kommunen att samråda med de enskildafastighets- Prop.1985/86:1 190 ägarna,sammanslutningar av fastighetsägare, hyresgästorganisationer m.fl, undergatukostnadsutredningens bedrivande. En motsvarighet till den samrådsskyldighetsom föreligger beträffande planulredning borde enligt gruppens uppfattningövervägas också för galukostnadsutredningens del. Härigenom skullefastighetsägarna och berörda organisationer alltid tillförsäkras tidiginformation och påverkansmöjligheter beträffande kommande uttag av gatukostnader.Samrådsförfarandena i plan- och gatukostnadsfrågan bör naturligtvis samordnasi de fall uttaget av gatukostnader föranleds av ny stadsplan för området. samråd under en galukostnadsulredning kan också diskuteras i vilkenuisträckning det är rimligt att en äldre stadsplan genomföres, Från ett flertal villaägareföreningar har hävdatsatt kommunerna valt en alltför hög standard på gator m. m,, vilket orsakat attonödigt höga anläggningskostnader debiterats fastighetsägarna, Enliglföreningarna har gatorna i många fall gjorts onödigt breda, bl, a. beroende påintressen som legat utanför de aktuella bebyggelseområdena. Vidare har hävdatsatl gatube-läggning saml gängbanor och parker givits en standard som överstigitbehoven för den aktuella bebyggelsen i områdena, - Villaägareförbundel ochflera villaägareföreningar har hävdat att gatubelysning och parker skallskaltefinansieras, dä dessa anläggningar betingas av trafiksäkerhet resp,rekreation och nytta för kommunens samtliga invånare. harvidare hävdat att anläggningar i förtätningsområden delvis börskaltefinansieras, eftersom det ofta är kommunalekonomiskt fördelaktigt attförtäta i befintliga bostadsområden i stället för att exploatera nya områden. Från fastighetsägarhåll har ifrågasatts omkostnaderna för anläggning och förbättring av torg, parker och gågator isamhällets centmm skall bekostas av ägarna till de kringliggande fastigheterna.Det har därvid hävdats att sådana anläggningar är en angelägenhet för helakommunen och att kostnaderna därför bör tas ut över kommunalskatten, Av lagstiftningen (se 56§ I st, BLjfr prop,1980/81:165 s, 26 ff) framgår att det endast är kostnaderna för sådana åtgärdersom är avsedda att tillgodose elt visst områdes behov som skall belalas avägarna till fastigheterna inom området. Galor och and:ra allmänna plalserskall därför anpassas till behoven för den berörda bebyggelsen. Om en gata gesen störte bredd eller en högre standard än vad som kan anses normalt för denomgivande bebyggelsen, kan man tnte kräva att denna bebyggelse skall svara förhela gatukostnaden, DeUa kan gälla bl. a. genomfartsleder av Prop.1985/86:1 191 Ocksä torg, parker, större parkeringsytor och liknande platser kan kommaatt dimensioneras för ett vidare användningssätt än som betingas av denomgivande bebyggelsen. Om kostnaden för anläggningen överstiger vad som kananses nödvändigt för bebyggelsen inom fördelningsområdet, kan man inte helleri ett sådant fall kräva att fastighetsä-gama i området skall svara för helakostnaden. Sådana anordningar som mäste betraktas som mera speciellatrafiksäkerhetsanordningar, t, ex, trafiksignaler, och som inte hör direktsamman med bebyggelsens funkiion bör finansieras på annat sätt än genomfastighetsanknulna avgifter. Andra anordningar, bl. a. gatubelysning, får dockingå i kostnadsunderlaget. Omen fastighetsägare skulle debileras gatukostnader som är oskäligt höga ellerkostnader för älgärder som har en omfattning eller etl utförande som betydligtöversiiger vad som kan anses normalt med hänsyn lill den användning som ärtillåten för hans fastighet, har denne enligt 58 § BL rätt atl fåersättningsbeloppet jämkat, (Vid omrädesvis fördelning får fastighetsägarnabevaka alt kommunfullmäktiges beslut om kostnadsunderlag för fördelningen inteinrymmer kostnader för åigärder som inte behövs för området,) a, med hänsyn lill att någon rättspraxis ännuinte finns, saknar arbetsgmppen möjlighet alt dra några säkra slutsatser om hurde ovannämnda principerna för standard och koslnadsultag tilllämpats av kommunerna.Av enkätundersökningen framgår dock att tillämpningen av de nyagatukoslnadsreglerna medfört standarddiskussioner i kommunerna, vilket av flerakommuner upplevts som positivt. Standarden på gator och andra anläggningar hari många fall sänkts under utredningarnas bedrivande och då pä önskemål frånfastighetsägarna, I en kommun. , har debiteringen av gatukostnaderstoppats i avvaktan pä resultatet av en utredning om gatustandard i kommunen, Det är givetvis positivt att en diskussion omrimlig standard på gator och andra anläggningar pågår i kommunerna. Det ärviktigt att gator, parker m.m, anpassas efter områdets behov och att enjämkning av gatukostnaderna sker i de fall anläggningarna utformas för envidare användning inom kommunen, l.ex. genomfartsleder, störte parker, gågatoroch centrumanläggningar. Den omständigheten att man i jämkningsbestämmelsen i58 § BL lalar om ati ersättningen skall jämkas om den avser åtgärder som har enomfattning eller ett utförande som betydligt överstiger vad som kan ansesnormalt med hänsyn till en fastighets användning, kan naturiigtvis inte få ledatill att kommunerna i koslnadsunderiaget tar med åtgärder som ligger utanförett områdes behov av anläggningar. Prop,1985/86:1 192 Kommunerna bör vara observanta på att beslul förohka områden om vilka anläggningar som skall ingå i kostnadsunderlaget inteskiljer sig på ett sätt som medför likställighelsproblem. Så kan t. ex, blifallet om man i ett område tar ul kostnaderna för ett flertal anläggningar bl.a, gatubelysning men i ett annat område där gatubelysning anläggs som endaåtgärd inte vill ta ut kostnaderna av administrativa skäl. Det bör anmärkas all det belräffande gatuslandardenföreligger speciella avvägningsproblem och en inbyggd intressekonflikt. Omgatorna görs alltför smala kan problem uppstå vid bl. a. renhållning ochsnöröjning. Vidare kan en "billigare" gatubeläggning orsaka tätareunderhållsåtgärder. En lägre standard pä gatorna kan därför föranleda ökadedrifts- och underhållskostnader för kommunen, som inte kan täckas genomkostnadsuttag från de enskilda fastighetsägarna. Målsättningen mäste givetvisvara att den totala kostnaden för anläggning, drift och underhåll blir så lågsom möjligl. Vid tillämpningen av gatukostnadsreglerna måsle dock beaktas attendast koslnaderna för en normal gatustandard för området i fråga kan tas ut avfaslighetsägarna. Detta innebär bl, a, att en höjning av standarden somuteslulande sker för att nedbringa drifts- och underhållskostnader inte kan läckasgenom koslnadsultag. Som riktlinje för val av gatustandard utgavVägverket och gemensamt är 1973 "Riktlinjer för gatorsgeometriska utformning" (RIGU), RIGU var främsi avsedd att användas förval av gatustandard vid nyexploatering och inte i den typ av förnyelseområdensom i allmänhet är aktuella när gatukostnadsbestämmelserna tillämpas. För valav gatustandard i sådana områden saknas det riktlinjer som är förankrade påriksnivå. Vad som är lämplig standard har fått avgöras lokalt inom varjeenskild kommun. har det ocksä skett ensuccessiv omprövning av vad som inom gatu- och trafiksektorn anses vara rimligstandard, 1960-talets höga och ofta rigida standardkrav har i flertaletkommuner ersatts av en mer dämpad ambitionsnivå, 1980-talets praxis är bättreanpassad till de begränsade resurser som står till förfogande och till vad somanses miljömässigl acceptabelt. Valet av lämplig gatustandard i förnyelseomräden ärdock fortfarande en grannlaga uppgift för kommunerna. inleddes enrevidering av RIGU i en arbetsgrupp med representanter från ,och , Representanter frän ,och kommer att inbjudasatt ingå i en referensgrupp. Arbetet, som beräknas vara klart vid årsskiftet1985/86, omfaltar även val av gatustandard i förnyelseomräden.Resultatet planeras att publiceras som allmänna räd och kan förväntas gekommunerna en betydligt fastare grund aU stå på vid val av standard än man hari dag. Prop.1985/86:1 193 , Fastighetsägareförbundet ochvillaägareföreningarna har gjort gällande att den befintliga bebyggelsen inomförtätnings- och förnyelseområden helt bör befrias från gatukostnader eller altden i vart fall bör debileras lägre gatukostnadsersättning än den tillkommandebebyggelsen. Som argument för en sådan differentiering har de anfört ihuvudsak följande omständigheter. Standarden på det befintliga gatunätet harofta varil fullt tillräcklig för den tidigare exploateringsgraden i området.Behovet av uppmstning och nyanläggning av gator m, m, har förorsakats avförtätningen och utbyggnaden i området och nyttan av dessa åtgärder har oftavarit ytterst marginell för den befintliga bebyggelsen. Många fastighetsägarehar dessutom genom egna arbetsinsatser och genom bidrag till vägsamfällighelbekostat anläggning och underhåll av det befintliga gatunätet. Ägarna av denbefinlliga bebyggelsen har också sämre möjligheter atl finansieragatukostnaderna. Kostnaderna uppkommer för dem ofta ofömtsett och till skillnadfrån nybebyggelsen kan de inte få förmånliga slatliga bostadslån fillkoslnaderna. Av enkätundersökningen framgår altkostnadsfördelningen mellan befintlig och tillkommande bebyggelse upplevs somett mycket svårt problem av kommunerna. Uppenbarligen finns en stor osäkerhethos kommunerna om i vilken utsträckning del är tillåtet atl ha enfördelningsnorm som medför lägre avgifier för de befintliga fastigheterna änför de tillkommande. Enligt56 och 57 §§ BL skall gatukostnaderna fördelas mellan fastigheterna efterskälig och rättvis grund, I prop, 1980/81:165 s, 28 ff och 40 f anförs bl, a,följande. Grunden för alt belasta fastighetsägarna med avgifter förgatukostnader är alt gatorna och övriga anläggningar är till särskild nytta förfastigheterna. Ersättning för kostnader som överstiger nyttan får inte tas uti denna ordning och kostnadema skall bäras av de fastigheter som har nytta avanordningarna i fråga. Inom förtätnings- och förnyelseområden kan förekommadels fastigheter, vars tillåtna användning inte förändras genom tillkommandebebyggelse, dels fastigheter som efler delning fär utnyttjas förnyexploatering. Inom elt sådant fördelningsområde kan betydande kostnader avseelt antal nyullkomna gator med nya tomter, varvid måste beaktas att befintligafastigheter som regel har betalat ersättning för de äldre gatorna. Del tordedärför ofta vara naturiigl att fördela kostnaderna för nyanläggning ochförbättring av mindre gator enbart mellan de fastigheter som ligger ianslutning till gatorna. Detta kan då beaktas när fördelningsnormer fastställs.I de fall där anläggningsarbeten utförts enbart för 13 1985/86. 1985/86:1 194 attett visst antal fastigheter skall delas i flera byggbara fasligheter kan detfinnas skäl att ta ut hela kostnaden av ägarna till de delbara fastigheterna.Det torde vara omöjligt att exakt beräkna varje fastighets andel av den totalanyttan av olika anläggningar för fastigheterna i området. Vad det gäller är attfinna sädana normer som ger en kostnadsfördelning som kan uppfattas som rimligav de fastighetsägare som skall betala, Särskill vikiigi är naturligtvis attjämförbara fastigheter inte behandlas olika. Av enkätundersökningen framgår att differentieringskett i ett flertal fall, 1 knappt hälften av fallen har"nedsältningen" belräffande befintlig bebyggelse skallefinansierats.Som motiv för en differentiering har i utredningarna anförts bl. a, atl debefintliga fastigheterna inte har behov av utbyggnader och standardförbättringarav den utsträckning som är nödvändig när ytlerligare bebyggelse tillkommer iområdel (marginalnyltoargument), alt ägarna av dessa fastigheter bekostatanläggning och underhåll av befintligt gatunät samt att ägarna av de befintligabebyggda fastigheterna har sämre möjligheter atl finansiera gatukostnciderna änägarna till nybebyggelsen. Vissa kommuner har avvisat en differenfiering avgalukoslnadsutlaget mellan befintlig och tillkommande bebyggelse. De har därvidhävdat bJ.a, atl en sädan fördelning skulle stå i strid mot 56 § BL ochkommunallagens likställighetsprincip. Värdet av befinlliga tillfarter och gatorär oftast obefintligt när gatorna byggs ut i enlighet med en ny stadsplan,vilket enligt dessa kommuner innebär all den befintliga bebyggelsen och dentillkommande bör behandlas lika. Ett lägre kostnadsuttag för befintligbebyggelse kan enligt dem endast motiveras om viss anläggning erfordrasuteslutande för den tillkommande bebyggelsen, Enligt arbetsgruppens mening har kommunerna mednuvarande lagstiftning vida ramar när det gäller att finna en rimligkostnadsfördelning mellan befintlig och tillkommande bebyggelse inom etlområde. Som uttalals i propositionen kan det i vissa fall vara befogat alt heltbefria de befinlliga fastigheterna från gatukostnadsuitag. I andra fall kannyanläggning och uppmstning tillföra de befintliga fastigheterna sådananyttigheter att de bör bidra till kostnaderna. Om l.ex, ell fritidshusomrädehar förvandlats till permanentbosättningsområde och detta föranlederstadsplaneläggning och uppmstning av gatunätet finns kanske inte anledning attdifferentiera avgifter mellan olika fastigheter på samma sätt som vidförtätning av områden med ursprunglig permanentbosättning. Eftersomförhållandena varierar starkl mellan olika områden, går del inte alt tillämpanågra generella principer, I många fall kan del vara befogat med en vissdifferentiering mellan befintlig och tillkommande bebyggelse, medan kostnadernai andra fall bör fördelas jämnt. Det kan därvid vara av iniresse att jämföramed Prop.1985/86:1 195 vilkenupprustning och nyanläggning som hade varit befogad i området för del fallingen förtätning eller nyexploatering hade varit aktuell. Det är således fullt lagenligt och i många fallbefogat att fördela gatukostnaderna mellan befintlig och tillkommandebebyggelse utifrån den marginella nytta som tillförs de skilda fastigheterna iområdet. En sådan differentiering kan inte anses stå i slrid mot den kommunalalikställighetsprincipen. Däremot bör de sämre finansieringsmöjligheterna förden befintliga bebyggelsen inte föranleda att en slörre andel avgatukostnaderna läggs pä den Ullkommande bebyggelsen. Finansieringsfrågornakommer att behandlas i följande avsniU, I de fall en differentiering avkostnadsuttaget är befogad kan detta ske antingen genom att man tillämpar olikafördelnings-områden för skilda anläggningar eller genom en differentieradfördelningsnorm. Om kommunen vill finansiera en"kostnadsnedsättning" för befintlig bebyggelse med skattemedel givetvis frihet att göra så. Gatukostnadsbestämmelserna ger ju kommunenendast en möjlighet och inte en skyldighel alt täcka galukostnadema genom uttagfrån fastighetsägarna. Det bör dock beaktas alt en sådan skattefinansiering,liksom en generell nedsättning av täckningsgraden, innebär att andrakommuninvånare kommer atl bidra lill de aktuella gatukostnaderna och attkommunen p. g, a, den kommunala likställighetsprincipen torde hasvårt att la ut en högre kostnadstäckning i elt jämförbart område.