prop · G903170 · 1985-12-31 00:00:00 — En instans menar att det är bättreatt - som i brandlagen - ta in en föreskrift om en generell skyldighel menbegränsa skyldigheten till nödvändig utrustning eller den utrustning som behövsmed hänsyn till byggnadens, lokalens eller anläggningens karaktär. Sammainstans anser alt skyldigheten att vidta ålgärder bör gälla varje ägare ellerinnehavare av byggnad, lokal eller anläggning. Skälenför mitt förslag: Enligt 14 § brandlagen är ägare eller innehavare av byggnad,upplag eller annan anläggning skyldig att anskaffa och underhålla nödvändigaredskap för släckning och livräddning vid brand samt att i övrigt vidtaga deåtgärder som behövs för att förebygga och bekämpa brand. I likhet med kommitténanserjag atl denna skyldighet skall vara kvar. Vid vissa anläggningar såsombadplatser, simhallar och andra fritidsanläggningar, behövs det ocksäutrustning för livräddning vid andra olyckshändelser än brand. Jag delarkommitténs uppfattning alt skyldigheten att hålla utrustning även bör avsesådan utrustning. Närdet gäller skyldigheten att vidta förebyggande åtgärder, anserjag att dennainte enbart skall avse åtgärder som hindrar att brand uppkommer eller sprids.Det är även viktigt att vidta åtgärder så att skador till följd av brandhindras eller begränsas. En viktig sådan åtgärd är givetvis att bekämpabranden. En annan vikfig åtgärd är att bringa människor i säkerhet. Ianläggningar där många människor vistas är det av slor betydelse alt den ianläggningen verksamma personalen på förhand har fått lämplig utbildning i hurdelta skall gå till. Även sådana åtgärder bör omfattas av skyldigheten attvidta förebyggande åtgärder. Reglernaom den nu berörda skyldigheten att hålla utrustning och att vidta åtgärder skall liggatill grund för brandsyneverksamheten. Krav på åtgärder som kan bli resultatetav en brandsyn skall också grunda sig på dessa regler. Detta gäller såväl denregelbundna brandsynen som den särskilda brandsyn som kan förrättas med hänsynlill omständigheterna i det enskilda fallet. Vad jag nu har sagt gäller ävenden brandtekniska kontroll som utförs i samband med sotning. Mot bakgrund häravanserjag att skyldigheten att hålla utrustning och att vidta åtgärder inte börbegränsas till vissa uppräknade byggnader och anläggningar. Skyldigheten måstegivetvis vara olika från fall till fall beroende på den verksamhet som bedrivsi byggnaden eller anläggningen. Detta bör komma till uttryck i lagen pä så sättatt skyldigheten att hålla utrustning och alt vidta ålgärder skall gälla iskälig omfattning. 2.5.4Anläggningar där verksamheten innebär särskild fara Mitt förslag:Ägaren eller innehavaren av en anläggning där verksamheten innebär fara föratt en olyckshändelse skall orsaka allvarliga skador på människor eller imiljön skall vara skyldig att i skälig omfattning hålla eller bekosta beredskapmed personal och egendom som behövs för atl hindra eller begränsa sådanaskador. Detta skall även gälla allmänna flygplatser och större flygplatser förenskilt bruk. Kommitténs förslag: Enägare eller innehavare av en anläggning vid vilken särskilt riskfylldverksamhet bedrivs eller där det av annan anledning finns särskild risk föratl en brand skall vålla avsevärda skador på människor, djur, egendom eller imiljön är skyldig alt hålla den utrustning och beredskap med personal sombehövs för alt hindra eller begränsa skada som kan uppkomma lill följd avolyckshändelse i den riskfyllda verksamhelen eller på grund av brand ianläggningen. - kan ålägga den som bedriver sådan särskiltriskfylld verksamhei att ersätta kommunen eller, i fräga om statligräddningstjänst, staten dess kostnader för räddningstjänst i anledning avolyckshändelse eller fara därför som har uppstått till följd av verksamheten.Sådant åläggande får avse även den som svarar för transport lill lands av oljaeller andra skadliga ämnen, - För omedelbar undsättning pä eller i närheten aven godkänd flygplats skall finnas en räddningsstyrka av den storlek ochräddningsutrustning i den omfattning som fastställs av luftfartsverket medhänsyn till förekommande flygtrafik. För denna styrka och utrustning svararinnehavaren av flygplatsen (22 § tredje stycket och 39 och 81 §§ förslagettill lag om samhällets räddningstjänst). Remissinstansernahar i allmänhet inga erinringar mot förslaget i fråga om beredskap medutrustning och personal. När det gäller den föreslagna ersättningsskyldigheten,anser flera remissinstanser atl det av lagtexten bör framgå attersättningsskyldigheten endast kan komma i fråga dä verksamhelen har bedrivitspå ett vårdslöst sätt eller ett föreläggande inte har Någraremissinstanser ifrågasätter om bör ges Prop. 1985/86: 170behörighet att fatta beslut om såväl ersättningsskyldigheten som ersättningensstorlek. Skälenför mitt förslag: I många industrier bedrivs verksamhet som innebär särskildarisker i den meningen alt en olyckshändelse kan orsaka allvarliga skador påmänniskor eller i miljön. Jag delar kommitténs uppfattning att den som driversådan verksamhet skall vara skyldig alt i skälig omfattning hålla särskildberedskap med personal och egendom och i övrigt vidta de åtgärder som behövsför att hindra eller begränsa sådana skador. Föreskrifter härom bör las in iden nya lagen. De bör utformas som en direkt skyldighet för innehavaren ellerägaren av anläggningen och inte, som är fallet, en rätt förlänsstyrelsen att ålägga honom att vidta beredskapsåtgärderna. Det får blitillsynsmyndigheternas sak att se till att skyldigheten iakttas. Vilka krav somskall ställas får givetvis bli beroende av förhållandena i det enskilda fallet.Allmänt kan sägas att kraven på åtgärder måste framstå som skäliga med hänsyntill riskerna och kostnaderna för åtgärderna. Enlämplig ordning när det gäller atl uppfylla kraven på beredskap med personaloch egendom kan vara att anläggningens ägare eller innehavare träffar avlal omatt kommunen mot ersättning svarar för beredskapen. Bestämmelserna bör utformasså att detta blir möjligt. Jaggår nu över till att behandla frågan om skyldighet atl ersätta kostnader förräddningstjänst i anledning av olyckshändelser i riskfylld verksamhet. Dennafråga bör ses mol bakgrund av atl det är en grundläggande ulgångspunkt alt densom bedriver en verksamhei som kan orsaka skada på hälsa, miljö eller egendomskall ha kostnadsansvaret såväl för förebyggande åtgärder som för denersättning eller de skadelindrande åtgärder som kan bli aktuella efter enskada. Olyckshändelseri sådan verksamhet som jag har beskrivit i det föregående kan vålla sloraskador. Själva räddningstjänslkoslnaderna torde emellertid i allmänhet varabegränsade i sammanhanget. Som kommittén anför lorde kostnaderna för saneringoch andra äterställningsåtgärder i de flesta fall väsentligt överstigakostnaderna för räddningstjänsten. Sädana kostnader torde i allmänhet ingå i deskadeståndskrav som följer på en olyckshändelse eller på annat sätt kommer alt belastaskadevåUaren. När det gäller räddningstjänsten i dessa fall är det i ställetberedskapen som normalt drar den stora kostnaden. Genom den skyldighet atthålla eller bekosta beredskap med personal och egendom som jag har föreslagit idet föregående kommer dessa kostnader till mycket stor del alt åvila den somdriver riskfylld verksamhet. Som jag lidigare nämnt, är det en viktigtillsynsuppgift att se till att den som bedriver riskfylld verksamhet iakttarsin beredskapsskyldighet. Jag anser därför atl motiven till att införa enersättningsskyldighet i dessa fall inte är så starka. Jag vill också peka påsvårigheterna att särskilja de eventuellt ersättningsgilla kostnaderna frånandra kostnader för räddningstjänsten som inte har med den riskfyllda verksamhetensom sådan att göra. Mot bakgrund av vad jag nuhar anfört ärjag inte nu beredd att förorda att det införs en skyldighet att betala ersättning för kostnader för rädd- 50 ningstjänsti anledning av olyckshändelse eller fara därför som har uppstått i enanläggning där verksamheten är särskilt riskfylld. När del gäller kostnaderför räddningstjänst vid olyckshändelser i samband med landtransporter av oljaeller andra skadliga ämnen vill jag peka på att lagen (1973: 1198) omansvarighet för oljeskada till sjöss ålägger ett fartygs ägare alt ersättaoljeskada även om varken han eller någon för vilken han svarar har varitvållande till skadan. Ersättningsskyldigheten omfattar bl. a. kostnader föråtgärder för atl förhindra eller begränsa oljeskada genom förorening och somvidtagits efter det att en olycka har inträffat, dvs. räddningstjänstkostnader.Det är enligt min uppfattning mycket som talar för att etl ersättningsansvarborde införas även för räddningstjänstkostnader som föranleds av olyckshändelservid transporter på land av olja eller andra skadliga ämnen. Sådanaolyckshändelser kan i princip inträffa var som helst där transporterna ägerrum. Möjligheterna att bygga upp en särskild beredskap mot sådanaolyckshändelser är därför inte lika stora som i fråga om beredskapen motolyckshändelser i fasta anläggningar. Frågan är emellertid komplicerad, bl.a.med hänsyn till reglerna om trafikskadeersättning. Vilka följder en sådanersättningsskyldighet skulle medföra har kommittén inte närmare gått in på.Jag anser därför alt frågan måste övervägas ytterligare. I det sammanhanget börockså beakias det arbete som pågår inom , , med att utarbeta en konvention som avser attreglera bl. a. frågor av detta slag. 1985/86: 170 2.5.5Typgodkännande av lös inredning Mitt förslag: Omdet behövs för att förebygga atl människor skadas på grund av brand, skallregeringen få föreskriva atl material får användas i lös inredning i byggnadereller andra anläggningar endast efter godkännande (typgodkännande).Typgodkännande skall meddelas av den myndighet som regeringen besiämmer. Harsådana föreskrifter meddelats, skall den som svarar för verksamhelen ibyggnaden eller anläggningen kunna visa atl den lösa inredningen består avtypgodkänt material. Kommitténs förslag:Regeringen eller efter regeringens bestämmande statens räddningstjänstverk fårmeddela föreskrifter beträffande brandtåligheten hos material i lös inredningsom används i hotell, skolor, vårdanläggningar, samlingslokaler eller andraliknande anläggningar som är upplåtna för allmänheten eller som utnyttjas avmånga människor. Den som svarar för verksamheten i en sådan anläggning skallkunna visa alt inredningen och övriga anordningar i anläggningen uppfyllergällande föreskrifter om brandsäkerhet (Betänkandet s. 445-447), Remissinstanserna gerförslaget ett blandat mottagande. När det gäller föreskrifter om brandtålighettillstyrks förslagel av statens planverk, . nalarbetareförbundet.Svenska arbetsgivareföreningen och Indu- Prop. 1985/86: 170striförbund ifrågasätter om det är nödvändigl atl införa ytterligare föreskriftervars tillämpning sannolikt kommer att medföra mycket stora kostnader. Manförklarar emellertid atl man inte kategoriskt vill avvisa förslagel i den deldet avser föreskrifter om brandlåligheten i nyanskaffad lös inredning.Förslaget om skyldighel alt visa att inredning och övriga anordningar uppfyllergällande föreskrifter om brandsäkerhet fär bland de remissinstanser somnärmare berör förslagel oreserverat stöd endast av och enkommun. ifrågasätter starkt om en sådan regel om omvändbevisbörda skall införas och menar att en sådan skall användas bara iundantagsfall där ingripande är nödvändigl och inga andra verksamma medel ipraktiken finns att tillgå. Verket konstaterar emellerfid att så tyvärr ärfallet beträffande lös inredning i de lokaler som det här är fråga om. och anför att en förutsättningför att en sädan regel skall kunna accepteras är atl övergångstiderna förinförandet av bestämmelserna om brandtålighet görs långa och att bestämmelsernakombineras med ett system med typgodkännande. Skälenför mitt förslag: har i och utomlands inträffatbränder som har aktualiserat frågan om brandtåligheten av lös inredning iframför allt s, k. offentliga lokaler. Det kan gälla lokaler där allmänhetenbrukar vistas men också vårdinrättningar av olika slag. Det kan också gällalokaler och tält där det mer eller mindre tillfälligt ordnas olika slag avfillställningar för allmänheten. När det gäller byggnader och fast inredningkan krav på brandtålighet ställas med stöd av byggnadslagstiftningen. Men förlös inredning finns inga motsvarande regler. Visserligen har enbrandsyneförrättare vid en brandsyn rätt alt kontrollera den lösa inredningensbeskaffenhet. Eftersom det saknas brandsäkerhetsnormer för lös inredning äremellertid sädana undersökningar i praktiken ytterst svåra att utföra. Ävenom jag har förståelse för de farhågor som anförs över kommitléns förslag iremissbehandlingen anserjag all erfarenheterna under senare lid visar att detfinns ett behov av brandskyddsbestämmelser för lös inredning i byggnader ochlokaler där många människor normalt vistas. Ett system med obligatoriskttypgodkännande och en effektivare brandsyneverksamhet är enligt min mening denbästa vägen att gå för att öka brandskyddet i sådana byggnader ochanläggningar. Jagförordar därför att får i uppdrag att pröva vilkamaterial som kan godtas ur brandtålighetssynpunkt. Det bör sedan ligga iregeringens hand att avgöra i vilka fall typgodkännande skall krävas. Härigenomskapas en garanti för atl kravet på typgodkännande begränsas till de fall därdetla är motiverat till skydd mot allvariiga risker för liv och hälsa. 1985/86: 170 Mittförslag: När det behövs skall var och en som under kalenderåret fyller artoneller högsl vara skyldig att på anmodan av räddningsledarenmedverka i räddningstjänst i den mån hans kunskaper, hälsa och kroppskraftertillåter det. Bland de tjänsteplik-liga skall räddningsnämnden få ta utlämpliga personer för ijänst i räddningsvärnet. Kommitténsförslag överensstämmer i huvudsak med mitt förslag med den skiUnaden atttjänsteplikten även uttryckligen skall omfatta sjuktransporter i anslutningtill räddningstjänst. Kommittén föreslår dessulom alt regeringen skall fåmöjlighet att förordna om civilförsvarsplikt enligt civilförsvarslagen (1960;74) när det är nödvändigt med hänsyn till beredskapen mol omfattandeolyckshändelser eller allvarliga störningar i vikliga samhällsfunktioner ifred (42, 43 och 44 §§ förslaget till lag om samhällets räddningstjänst). Remissinstansernalämnar förslaget i stort sett utan erinringar. Skälen för mitt förslag:Bestämmelser om tjänsteplikt i samband med räddningstjänst finns i brandlagenoch atomskyddslagen. Tjänstgöringsskyldigheten är i mitt förslag av sammaomfattning som i nämnda lagstiftning. Kommittén har som motiv till förslagetom att tjänsteplikten även skall omfatta sjuktransporter i anslutning tillräddningstjänst pekat på behovet av personal för sjuktransporter i terrängen.Med den ställning jag tagit till frågan om sjuktransporter följer allsjuktransporter i terrängen ingår i räddningstjänsten. Någon särskildföreskrift om tjänsteplikt i sådana fall behövs därför inte. Föratt en räddningsinsats skall ha förutsättningar att genomföras effektivtfordras att den som leder insatsen har rätt att bestämma om fullgörande avtjänstgöringsskyldigheten. Jag delar därför kommitténs uppfattning atträddningsledaren skall ha denna befogenhet. I likhet med kommitténanserjag att det är värdefullt atl civilförsvarets personal utnyttjas iräddningstjänsten. Förutsättningarna för detta kommer att bli bättre dåkommunerna övertar ansvaret för ledningen av civilför-svarsverksamhelen pålokalnivå den Ijanuari 1987, Enligt min uppfattning bör det vara möjligt att förtjänst i räddningsvärnet ta ut lämpliga personer ur civilförsvarsorganisationeni kommunen. Jag anser därför att det inte är nödvändigt attcivilförsvarsplikten utvidgas på det sätt som kommittén har föreslagit. 2.5.7Ingrepp i annans rätt Prop.1985/86: 170 Mittförslag: Bestämmelserna om ingrepp i annans rätt i brandlagen ochalomskyddslagen skall tas in i räddningstjänstlagen utan några sakligaändringar och göras tillämpliga pä all räddningstjänst. Det skall vararäddningsledaren som har befogenheten att göra ingreppen. Brandlagensbestämmelser om ersättning för ianspråktagande av egendom för räddningstjänstskall också tas in i räddningstjänstlagen och göras tillämpliga på allräddningstjänst. Kommitténs förslag överensstämmer i huvudsak med mittförslag. Kommittén föreslår dessutom alt samhället även skall betalaersättning till den som lider skada eller förlust till följd av andra ingrepp ihans rätt än som gäller ianspråktagande av egendom för räddningstjänst (45, 47,50 och 76 §§ samt 77 § andra stycket och 79 § förslaget lill lag om samhälletsräddningstjänst). Remissinstanserna har få synpunkter på förslaget. Enkommun anser att storleken av den ersättning som skall lämnas för ingrepp sominte avser ianspråktagande av egendom måste kunna bli föremål för enskälighetsbedömning. Skälen för mitt förslag: För att en räddningsinsats skallbli effektiv fordras atl räddningsledaren har rätt att göra ingrepp i annansrätt. Del kan vara fråga om åtgärder som innebär förfogande av materiel ellerutrustning för att användas i räddningsinsatsen. Det kan också vara ätgärdersom innebär att egendom förstörs eller går förlorad utan att detta innebärnågon komplettering av räddningsorganets räddningsutrustning. Såväl brandlagensom atomskyddslagen innehåller bestämmelser som innebär långtgåendebefogenheter att göra ingrepp i annans rätt i båda dessa hänseenden (11 §brandlagen och 5 § atomskyddslagen). I likhet med kommittén anser jag attbestämmelser av samma innebörd bör tas in i räddningsljänstlagen och görastillämpliga på all räddningstjänst. I 2 kap, 18 § regeringsformen föreskrivs atl varjemedborgare vilkens egendom tas i anspråk genom expropriation eller annat sådantförfogande skall vara tillförsäkrad ersättning för förlusten enligt grunder sombestäms i lag. För de ingrepp i annans rätt som innebär att egendom tas ianspråk för användning för räddningsinsatser finns f. n. bestämmelser omersättning i 19 § andra stycket och 22 § brandlagen samt 8 § tredje stycketalomskyddslagen. Kommittén föreslär atl dessa ersättningsregler skall förasöver till räddningsljänstlagen. Enligt min mening är ett ianspråktagande av egendom föranvändning för räddningsinsatser att anse som sådant förfogande som avses i 2kap. 18 § regeringsformen. Härav följer att räddningstjänstlagen måsteinnehålla bestämmelser som tillförsäkrar den som tvingas tillhandahålla egendomersättning. Jag delar således kommitténs uppfattning att räddningsljänstlagenbör innehålla regler av samma innebörd som brandlagen och atomskyddslagen. I fråga om andra ingrepp iannans rätt anser kommittén mot bakgrund av Prop. 1985/86: 170 de principersom ligger bakom bestämmelsen i 2 kap. 18 § regeringsformen atl det är rimligtalt den som utsätts för ingreppet tillförsäkras rätt till ersättning för skadaeller förlust till följd av ingreppet. Avsiktenmed den av kommittén föreslagna regeln är att den som lider skada men inte harnågon nytta av räddningsinsatsen skall få ersättning för ingreppet. Vid enräddningsinsats vidtas ofta åtgärder för att förhindra ytterligare skador i enbyggnad. Som exempel kan nämnas att det vid brand ofta gäller att förhindra atlelden sprids. I detta arbete kan det bli nödvändigt att vidla åtgärder som kaninnebära ingrepp i annans rätl. Uppenbarligen kan det uppstå svårigheter attavgöra i vilka fall och i vilken utsträckning som räddningsinsatsen har hindratatt branden sprids till omkringliggande byggnader och därmed varit till nyttaför ägare av dessa. Den föreslagna ersättningsregeln innebär alltså avsevärdatillämpningssvårigheter. har frågan om den skadelidandes ersättning i sådana fall inte reglerats ilag på annat sätl än att det allmänna svarar för otillåtna sådana ingrepp sominnebär fel eller försummelse i myndighetsutövning. Enligt allmännarättsgrundsatser skall kostnaden för tillåtna ingrepp i princip bäras av dentill vars förmån ingreppet sker. Ersättningskraven ingår i den skada som dennehar drabbats av. Han har i sin tur möjlighet att föra skadeståndstalan mol densom har vållat olyckshändelsen. Har ingreppet gjorts för att tillgodose ettallmänt inlresse såsom skydd av miljön torde del allmänna vara skyldigt atllämna ersättning till den skadelidande (se vidare lagrådets yttrande överförslaget till brandlag, prop. 1973:185, s. 218-219). Rättsläget synes vara attingrepp av det här slaget inte är att betrakta som ett sådant förfogande somavses i 2 kap. 18 § regeringsformen. Motbakgrund av vad jag nu har anfört har jag stannat för alt inte förorda enersättningsregel av det slag som kommittén föreslår. I16 § första stycket brandlagen och 5 a § atomskyddslagen finns ocksåbestämmelser som gör det möjligt alt på annans mark placera anordningar somvaraktigt behövs för räddningstjänsten. Det kan gälla brandskåp, brandposter,larmanläggningar, mätinstrument och skyltar av olika slag. Som kommitténföreslår bör dessa bestämmelser tas in i räddningsljänstlagen och görastillämpliga på all räddningstjänsl. Föreskrifterna bör dock utformas så alt detinte kan bli fråga om allvarliga ingrepp. För åtgärder som får någon störrebetydelse för egendomens användningssätt och därigenom minskar egendomensvärde bör i stället expropriationsvägen anlitas. För åtgärder som vidtasenligt räddningstjänstlagen bör ersättning lämnas för förlorad avkastning ochnytta. Prop.1985/86: 170 Mitt förslag: När en räddningsinsats är avslutad, skallräddningsledaren underrätta ägaren eller innehavaren till den egendomrädd-ningsätgärderna har avsett om behovet av bevakning, restvärdeskydd,sanering och återställning. Omdet behövs bevakning med hänsyn till risken för nya olyckshändelser ochbevakningen inte kommer till stånd, skall räddningsledaren ha rätl alt ulförabevakningen på ägarens eller innehavarens bekoslnad. Kommitténsförslag överensstämmer i huvudsak med mitt förslag med den skillnaden attkommitténs förslag även innehåller en uttrycklig föreskrift om att en ägareeller innehavare av en faslighet. byggnad, upplag eller annan anläggning skallsvara för tillsyn av egendomen efter vidtagna räddningsåtgärder och atträddningsledaren skall pröva behovel av sådan tillsyn (Betänkandet s, 248-251och 51 och 52 §§ förslaget till lag om samhällets räddningstjänst). Remissinstanserna har inga erinringar mot förslaget. Skälen förmitt förslag: En huvudprincip inom räddningstjänsten är att en räddningsinsatsskall pågå tills det inte föreligger fara för ytteriigare skada eller fara för atten inträffad skada förvärras. Del måste vara räddningsledarens sak att bedömanär räddningsinsatsen skall avslutas. När så har skell återstår i allmänhet ettbehov av restvärdeskydd, sanering, återställningsarbeten och tillsyn ochbevakning av skadeplatsen. Gränsdragningen mellan räddningstjänst och sädanaåtgärder är svär. Detta gäller särskilt sanering dvs., rengöring efter utflödenav olja eller andra skadliga ämnen. I princip har del inte ansetts ankomma påräddningsorganen att vidta ålgärder efter del ätten räddningsinsats äravslutad. Det främsta skälet härför är att räddningsorganens beredskap skulleäventyras om. de skulle binda personal och utrustning påsamma skadeplats. Jag delar kommitténs uppfattning att detta motiv fortfarandehar bärkraft. och försäkringsgivarna har träffat en överenskommelse omrestvärdeskydd i samband med brand. och försäkringsgivarna harvidare inlett ett samarbete om restvärdeinsatser vid andra olyckshändelser änbrand. finns del också flera saneringsföretag som åtar sig att ulförasaneringsarbeten. Mot bakgrund härav delar jag kommitténs uppfattning att detinte finns någon anledning att ålägga räddningsorganen att svara för saneringoch återställning efter en räddningsinsats. Som kommittén föreslär böremellertid räddningsledaren vara skyldig alt underrätta ägaren ellerinnehavaren av den egendom som räddningsåtgärderna har avsett om behovel avåtgärder för reslvärdeskydd och sanering. Enligt min uppfattning är detsjälvklart att ansvaret för tillsyn och bevakning i första hand ligger påegendomens ägare eller innehavare. Någon särskild föreskrift om detta anserjagdärför inte behövs.