prop · G903159 · 1985-12-31 00:00:00 — Bedömningen av naturvårdsintresset vid ett markavvattningsföretagkan vara svår. En sådan bedömning innefattar inte bara tekniska frågor utanförutsätter ibland ekologiska kunskaper och en överblick över naturvårdensintressen som den enskilde saknar. Som rådgivare och förrättningsmän vid markavvattningsföretaganlitas i stor utsträckning anställda hos lantbruksverket eller jordbruketsorgan resp. skogsvårdsstyrelserna. De har visserligen att iaktta ävennaturvårdens intressen men är naturligen primärt inriktade på jord- resp.skogsbrukets intressen. Mot denna bakgrund och med hänsyn till kammarkollegietsuppgift att vid markavvattningsföretag företräda allmänna intressen - varmed dåavses intressen som står i motsatsförhållande till exploateringsintresset -harkollegiet inte något att erinra mot en lagstiftning som syftar till ökat skyddåt värdefulla våtmarker. Kollegiet anser sig därför i huvudsak kunna förorda delagförslag som framläggs i promemorian. Inordningen av bestämmelsen om tillståndsplikt inaturvårdslagen har emellertid medfört att av bestämmelsen inte kommer attframgå vad som gäller för tillståndsprövning. Till skillnad frånvattenlagen med sina utförliga regler för tillåtlighetsprövningen innehållerden föreslagna paragrafen 18c ingen vägledning för vare sig sökande ellerlänsstyrelse. Samma förhållande gäller emellertid 18 § naturvårdslagen. 1promemorian hänvisas till 3 § naturvårdslagen, ett stadgande som bara säger attlänsstyrelsen vid sin prövning skall ta tillböriig hänsyn till övriga allmännaoch enskilda intressen, som berörs av frågan. Det på s. 3 i promemorian intagnamotionsförslaget till en ny 18 a § gav från denna synpunkt bättre ledning förtillämpningen. På s. 14 i promemorian diskuteras förhållandet mellannaturvårdsintres sena och andra allmänna intressen i samband med tillstånds prövning. Det förutsätts där att , efter att ha prövat företaget enligt naturvårdslagen, skall kunna ge markägaren besked om de andra intressen än naturvårdsintressena, som berörs av företaget. Ett sådant förfarande innebär påtagliga risker för att andra allmänna intressen blir åsidosatta. Man tycks i promemorian - säkeriigen med fog - utgå från att ett sådant besked i praktiken blir bestämmande för sökandens bedömning, om allmänna intressen kräver prövning även enligt vattenlagen. För att läns- 51 styrelsen skall kunna lämna ett besked, som sålundapraktiskt ersätter Prop. 1985/86: 159 denna prövning, måste krävas attlänsstyrelsen gör en tillfredsställande kontroll av att andra intressen inteföreligger. Sålunda bör uttalande förutsätta att länsstyrelsenhar hört t. ex. vederbörande fiskeri-tjänsteman och att denne inte haft någrayrkanden. Med hänsyn till att denne fiskeritjänsteman regelmässigt får uttalasig när markavvattnings-företaget prövas enligt vattenlagen borde det inteinnebära någon administrativ omgång att också begär yttrande av fiskeritjänsteman-nen.Även företrädare för kulturminnesvården, som ibland kan ha ett väsentligtintresse i ett markavvattningsföretag, måste höras innan lämnarett besked. : Utifrån de synpunkterlänsstyrelsernas organisationsnämnd () har att beakta, har ingenerinran mot förslaget. vill dock peka på en smidigare lösning än den atttillståndsprövning införs. Problemet enligt gällande lag är att - såsom praxishar utvecklats -tolkningen av begreppet arbetsföretag i 20 § natui;vårdslageninnebär att samrådsvis inte kan totalförbjuda ett arbetsföretag.En lösning är att uttryckligen ges möjlighet, enligt 20§, attstoppa ett arbetsföretag samrådsvis. Ett annat alternativ är att begreppet markavvattning,i detta sammanhang, definieras så att den specifika åtgärden inte innebär ettarbetsföretag utan att den endast skall ses som ett led i annat arbetsföretag,exempelvis skogsbruk. : Ett dubbelt prövningsförfarande somförutsättning för tillstånd att vidta en åtgärd eller starta en verksamhet haralltid ansetts betungande, varför en sådan ordning om möjligt borde undvikas.Under senare år har detta lett till lagstiftningsåtgärder som eliminerattidigare föreskriven tillåtlighetsprövning enligt såväl vattenlagen sommiljöskyddslagen av företag som muddring, fiskodling och värmeutvinningsanlägg-ningar.Det torde i detta läge få krävas särskilda skäl för att beträffande viss typ avvattenföretag införa en dubbelprövning som inte förekommer. - Hovrättenkonstaterar att den motion som ligger till grund för framställningom nu ifrågakommande lagstiftning avstyrkts av så gott som samtliga deinstanser som fått den på remiss, att reservanter i jordbruksutskottet avstyrktmotionen samt att i departementspromemorian inte anförts några skäl utöver deav motionärerna åberopade för att en lagstiftning bör komma till stånd. Det kan mot bakgrund av det anförda till en början varamotiverat att söka bilda sig en uppfattning om / vilken omfattning den framtidamarkav-vattningsverksamheten kan antas komma i konflikt med ett till våtmarkernaknutet naturvårdsintresse. I det utskottsutlåtande som låg till grund för riksdagensframställning underströks att man vid ett ökat utnyttjande av våtmarker måste ägna särskild uppmärksamhet åt möjligheterna att hävda allmänna miljö- och naturvårdsintressen. Det borde prövas i vad mån de formella rättsreglerna på området gav utrymme för det förstärkta skydd av våtmarkerna som 52 framstod som nödvändigt omvåtmarkerna i ökad utsträckning skulle tas i Prop. 1985/86: 159 anspråk fört. ex. ett intensifierat skogsbruk eller utveckling av nya energiformer. Hovrättenär väl medveten om att de synneriigen omfattande markavvattningsföretag för jordbruksändamål,huvudsakligen sjösänkningar, som har förekommit tidigare harinneburit att våtmarker som med nutida betraktelsesätt har ett skyddsvärtmiljövärde har eliminerats eller utarmats. Denna verksamhet hade emellertid iallt väsentligt till syfte att skaffa fram ny . Markavvattningsverksam-heti detta syfte kan numera anses ha upphört. förjordbruksändamål kommer i stället så gott som undantagslöst att beröra enbartredan odlad jord. Endast ett fåtal av dessa företag kan antas beröravåtmarker. De markavvattningsåtgärder som är helt dominerande förjordbruket är rörläggning av öppna diken och rensningar i markavvattningsföretagensavloppsdiken för att företagen skall kunna bibehållas vid avsett djup. Dessa markavvattningarsaknar betydelse för våtmarkerna. Vid organogena jordar kan det dessutom blinödvändigt att fördjupa avloppsdikena samt på sina ställen utförakompletterande invallningar. I båda dessa fall kan skyddsvärda våtmarker tänkasbli berörda men endast perifert. Markavvattningför skogsbruk kan förväntas fortgå i ungefär samma omfattning som förnärvarande och framtida utvinning av torv är knappast tänkbar utan markavvattning.Markavvattningsföretag för skogsbruk torde så gott som alltid påverka våtmarkerliksom utdikning för torvtäkt. Vaddärefter angår de nuvarande rättsliga möjligheterna att beakta skyddsvärda naturvårdsintressen i samband med markavvattning vill hov rätten anföra följande. har i sitt betänkande velat ifrå gasätta om de "formella rättsreglerna på förevarande område" ärtillräck ligt effektiva för att skydda våtmarkerna. Om därmed avses endast proces- suella eller även materiella författningsbestämmelser är ej helt klart. Den nya vattenlagen har emellertid infört en materiell tillåtlighets prövning för dikningsföretag; denna typ av markavvattning ansågs tidi gare så nyttig och ofarlig ur allmän synpunkt att någon tillåtlighetsbedöm ning på grundval av beräknad båtnad och skada eller intrång på allmänt intresse inte behövdes. Vidare måste förutsättas att den mer allsidiga tillåtlighetsbedömningen som i den nya vattenlagen införts för alla typer av markavvattningsföretag ger ökat utrymme för hänsynstagande till all männa intressen som naturvården. När det gäller att freda speciellt skyddsvärda objekt mot markavvattning föreligger redan nu omfat tande rättsliga möjligheter. Våtmarker som redovisats i CW-listan förefal ler lämpligen böra skyddas genom förordnande enligt naturvårdslagen. Ingrepp i dessa liksom i varje annat skyddsvärt objekt kan vidare förbehål las regeringens prövning enligt vattenlagen. - Hovrätten vill här understryka att de nya markavvattningsföretag som berör våtmarker enligt definitionen i departementspromemorian kan förväntas inskränka sig till ett fåtal . Härtill kommer att hotet mot naturvårdsintresset enligt det tidigare anförda i allt väsentligt kommer från markavvattning för 53 5 1985/86. Den förstnämnda typen av företag har undantagits Prop. 1985/86:159 från den nu föreslagna prövningen av , eftersom sådan prövningändå skall ske enligt annan lagstiftning. Att markavvattning för skogsbruk hittillsi betydande omfattning genomförts utan prövning enligt vattenlagen sägersjälvfallet ingenting om möjligheterna att värna om naturvårdsintresset vid enprövning av dessa företag enligt vattenlagen. Idepartementspromemorian ges inget exempel på att naturvårdsintresset i frågaom våtmarker på ett oriktigt sätt fått stå tillbaka för andraintressen vid tillståndsprövning enligt vattenlagen. Hovrätten har inte hellerfrån sin erfarenhet något exempel på att tillåtligheten av ett markavvattningsföretagvarit beroende av vilken vikt man tillmätt våtmarksintresset, annat än i måldär sistnämnda intresse varit knutet till mycket begränsade arealer i periferinav en omfattande våtmark som Kvismaren. Jordbruksutskottethar emellertid uttalat att det är nödvändigt att förstärka det rättsligaskyddet för våtmarkerna om dessa i ökad utsträckning skall tas i anspråk förexempelvis intensifierat skogsbruk eller utveckling av nya energiformer. Enligthovrättens mening måste detta behov bedömas på grundval av den antagligaframtida markavvattningsverksamheten och dess förhållande till våtmarkernasnaturvärden samt de redan nu existerande rättsliga möjligheterna att skyddadessa naturvärden vid markavvattning. Av vad ovan anförts torde framgå atthovrätten ansluter sig till utskottets bedömning att den framtida markavvattningenför skogsbruk och torvtäkt kan medföra risk för naturvårdsintressen ianknytning till våtmarker. I anslutning härtill vill dock hovrätten understrykaatt få andra markavvattningsföretag medför någon sådan risk samt att ytterst fåav de våtmarker som i promemorian bedöms som skyddsvärda lärer komma att berörasav framtida markavvattningsföretag, med undantag för mossar med utvinningsvärdtorv. Hovrätten vill hävda att den av utskottet påtalade nödvändigheten avförstärkt våtmarksskydd egentligen bara föreligger vid markavvattning förskogsbruk. Vid denna typ av markavvattning skulle naturvårdsintressetsäkerligen ha bättre möjligheter att hävda sig, om blott företaget prövadesenligt vattenlagen. Att åstadkomma en ökad frekvens av sådan prövning ligger ilinje med utskottets hemställan om översyn av de "formella"rättsreglerna men har ej upptagits i departementspromemorian. Om nuvarandepraxis att underlåta vattenlagsprövning av markavvattning för skogsbruk tillåtsfortgå, kan självfallet en tillåtlighetsprövning av medföra ettförstärkt skydd för våtmarker. Detkan enligt hovrättens mening inte vara rimligt att införa ett dubbelt prövningsförfarande för alla markavvattningsföretag - även dem som är helt utan betydelse ur nu aktuell naturvårdssynpunkt - bara för att göra det möjligt att påverka tillståndsgivning och utformning av del fåtal markav vattningsföretag som skulle kunna komma i konflikt med verkligt skydds värda våtmarksintressen. Det avsedda skyddet för våtmarkerna kan ernås på ett mer adekvat och enkelt sätt, exempelvis genom skyddsförordnande enligt naturvårdslagen eller förbehåll enligt vattenlagen om regerings prövning beträffande de verkligt skyddsvärda objekten. Under angivna omständigheter framstår den föreslagna dubbelprövningen som onödig och 54 Härtill kommer att länsstyrelsernas resurser inte torde Prop.1985/86: 159 medge någon reell prövning av projekt av någon omfattning. Ensådan prövning fordrar ingående tekniska och ekonomiska utredningar, av mark-avvattningskunnigpersonal, av den art som framtas vid markavvattningsförrättningar enligtvattenlagen. Med den i departementspromemorian förutsattahandläggningsordningen skulle denna utredning göras först sedan länsstyrelsenträffat sitt avgörande. Hovrätten kan inte heller ansluta sig till en värderingsom sätter intresset av att bevara våtmarker framför varje annat legaltsamhällsintresse att utnyttja dessa. Vid en markavvattningförrättning enligtvattenlagen, liksom vid företagets eventuella fortsatta prövning i domstol, göresen avvägning mellan olika intressen. Härvid kan ifrågakomma att av hänsyn tillnaturvårdsintresset förklara företaget otillåtligt men även att av samma skälge det ett från ansökan inskränkt eller på annat sätt modifierat utförande. Entillståndsprövning av i enlighet med departementsförslagetdäremot skulle uttryckligen ha till syfte att tillvarata naturvårdsintressetoch kan förutsättas komma att ensidigt beakta detta intresse på andraintressens bekostnad. Hovrätten vill ifrågasätta om en sådan prioritering avnaturvårdsintresset verkligen åsyftas. För hovrätten framstår den somomotiverad och medförande risk för sakligt obefogade inskränkningar imöjligheten att på mest ändamålsenligt sätt utnyttja våtmarkerna. Under hänvisning till det anförda avstyrker hovrättendepartementsförslaget om att införa en tillståndsprövning av förmarkavvattningsföretag. I andra hand föreslår hovrätten att en sådan prövningbegränsas till att avse markavvattning för skogsbruk. : våtmarker är entillgång för olika slag av användning likaväl som andra markslag. Mångavåtmarker har som kategori kommit att skattas särskilt högt som skyddsvärdanaturvårdsobjekt. De har därigenom också tilldelats ett lämpligt skydd. Enförutsättning för att skyddsvärdet skall kunna bedömas är, att de olikaobjekten är väl kända och karakteriserade. är detta endastdelvis fallet. En förstärkning av naturskyddet på detta område är därför mestbetjänt av en starkt utökad, systematisk inventering av landets våta marker.Det förslag till komplettering av NVL som föreslås har föga effekt så längekunskaperna om våtmarkernas kvalité är så tunn som . Förslagetinnebär i huvudsak bara en ökning av det regelsystem som redan är i funktion,utan att skapa någon nämnvärd förstärkning av naturskyddet. Med den måttligaomfattning som dikning har inom jord- och skogsbruk, särskiltrörande objekt som omfattas av VL: s bestämmelser, är det ingen orsak attpåskynda införandet av ytterligare regleringar. Det är väsentligare att följaoch värdera effekterna av redan gällande förordningar. SLU anser att den föreslagna dubbelprövningen av markavvattningsfö-retagenej är förenlig med ett rationellt handläggningsförfarande. I första hand börresultaten av de lagskärpningar som genomförts på området inom ramenför vattenlagen och lagen om skötsel av jordbruksmark utvärderas. Om det trots allt bedöms angeläget att ytteriigare stärkalänsstyrelsernas 55 möjligheter att bevaka skador på naturmiljön kan dettalämpligen ske Prop. 1985/86: 159 genom att införa generell skyldighet att tilllänsstyrelsen anmäla planerad markavvattning. med undantag för detaljdräneringgenom täckdikning, om det föreligger sannolika skäl att företaget ej leder tillskador på naturmiljön. Lämpligen kan detta ske genom tillägg inaturvårdslagens 20§. får därmed kännedom om all markavvattningoch har möjlighet att fungera som rådgivande rörande naturmiljön. Länsstyrelsenkan då också meddela föreläggande om prövning enligt vattenlagen om de anserdetta erforderligt. Tillståndsprövningen kan på så sätt ske i ett sammanhanginom vattenlagens ram och med beaktande av alla berörda intressen.Länsstyrelsen slipper ifrån den övergripande bedömning som entillståndsprövning enligt 3 § naturvårdslagen medför enligt det framlagdaförslaget. Markavvattningsföretag kan vara komplicerade och kräva omfattandesakkunskap och tekniskt utredningsunderlag om ett avvägt beslut skall kunnafattas. Om naturmiljön trots den skärpta vattenlagen anses försvagt hävdad, bör lagreglerna i den antagna vattenlagen skärpas. i : gjorde den30 en framställning till regeringen om handläggningen av ärendenrörande våtmarksdikningen för virkesproduktion. Bakgrunden till framställningenvar främst att de nuvarande bestämmelserna rörande våtmarksdikning förvirkesproduktion uppfattades som orationella av både ochlänsstyrelsen. Därför föreslogs vissa åtgärder beträffande bl. a.regelsystemet, så att våtmarksdikning i skogsmark så långt möjligt skulle kunnaprövas ur såväl skogsvårds- som naturvårdssynpunkt enligt skogsvårdslagstiftningen. anser i konsekvens därmed att markavvattningsföretagsom endast berör skogsmark enligt skogsvårdslagens definition bör kunna undantasfrån tillståndsplikten. Anmälningsskyldigheten till skulledock kvarstå beträffande sådana företag. Detta system leder till avsevärt färretillståndsärenden för , särskilt på , jämfört med detremitterade förslaget. Vad gäller markavvattningsföretag för jordbruksändamålbedömer att endast ett fåtal kommer att utföras utan prövningäven enligt vattenlagen, eftersom de oftast berör även enskilda intressen. Detföreslagna systemet bör därför knappast innebära någon nackdel ur rationalitetssynpunkt,eftersom ändå i regel måste ta ställning i dessa ärenden redannu. För markavvattningsföretag, som berör våtmark som inte äratt hänföra till skogsmark eller jordbruksmark, bör tillståndsplikt enliglnaturvårdslagen införas. I dessa ärenden, som med den av länsstyrelsenföreslagna ansvarsfördelningen skulle bli ganska få, skulle handläggningen bliavsevärt effektivare än vad som är möjligt med nuvarande bestämmelser. anser sammanfattningsvis att det nuvaranderegelsystemet för markavvattningsföretag inte fungerar bra och förändringar avdet slag som framförs i det remitterade förslaget tillstyrks därför. föreslår dock, i likhet med vad som tidigareframförts, att 56 markavvattningsföretag iren skogsmark undantas från tillståndsplikten. 1985/86: 159Skogsvårdslagen bör därför ändras så att dessa företag kan hanteras somanmälningsärenden enligt skogsvårdslagstiftningen och att därvid skogsvårdslagen21 § om naturvårdshänsyn kommer att tillämpas. Länsstyrelseni : har ingen erinran mot den slutliga utformningenav den föreslagna regleringen om tillståndsprövning av markavvattningsföretag.Lagförslaget tillstyrkes därför. Länsstyrelsenvill dock föreslå att ett tillägg görs i 25 S naturvårdsförordningen så attparagrafen (första stycket) även gäller markavvattningsföretag. Länsstyrelseni : Att med de alltmer begränsade personella resurser som i dagstår till buds behöva förordna om reservat i skyddsvärdavåtmarker är orealistiskt. Förordnande kan endast bli förbehållet de allramest skyddsvärda objekten. Ettstort antal i och för sig skyddsvärda våtmarksområden löper därmed risk attnegativt påverkas. Motbakgrund härav anser förslaget i föreliggande promemoria välbetänktoch motiverat. 1promemorian föreslås att skyddsdikning inte skall omfattas av regler omtillståndsplikt. delar denna uppfattning men vill pekapå att skyddsdikning i anslutning till översilningsmark, sumpskog, mosslaggetc. kan utgöra ett hot mot höga bevarandevärden. Länsstyrelseni : tillstyrker införandet av en förprövning av markavvattningsföretagi huvudsak i enlighet med föreliggande förslag. skyddsdikning föreslår en mindre justering av förslaget ienlighet med följande. Degemensamma erfarenheter och i Västerbottenslän har av samråd enligt 20§ NVL om våtmarksdikning förskogsproduktion är att det i många fall är svårt att dra skarpa gränser mellan skyddsdikningoch produktionshöjande skogsdikning. Det har också visat sig att effekterna pånedströms liggande våtmarker, sjöar och vattendrag vid skyddsdikning i stortsett är av samma slag som de som uppkommer vid produktionshöjande dikningsföretag. Länsstyrelsenföreslår med hänsyn till vad som ovan anförts att även gesmöjlighet att föreskriva tillståndsprövning enligt I8c§ NVL för skyddsdikning ide fall "det föreligger sannolika skäl att företaget leder till skador pånaturmiljön". Länsstyrelseni län: finner att det förslag till tillståndsplikt som nuutarbetats på uppdrag är ändamålsenligt utformat för att uppnå måletmed ett förbättrat skydd för våtmarkerna utan alltför komplicerad prövningeller onödig dubbelprövning. Enligtlänsstyrelsens uppfattning bör handläggningen av tillståndsären dena enligt naturvårdslagen kunna belysa även andra allmänna intressen 57 på ett sådant sätt att den sökande skall kunna bedöma omprövningsplikt Prop. 1985/86: 159 enligt vattenlagen föreligger eller ej. I detstora flertalet fall kommer det sannolikt endast att erfordras prövning enligtnaturvårdslagen om det inte finns motstående enskilda intressen. Eftersomprövning enligt naturvårdslagen förutsätts kunna ske under enklare former ochtidigare i planeringsprocessen än enligt vattenlagen, kan därigenom enförenkling uppnås som naturvårdens möjligheter att bevaka de oskadadeoch värdefulla våtmarkerna förbättras. tillstyrker att förprövning av vattenavledningsföretaginförs i naturvårdslagen i enlighet med framlagt förslag. : LRF konstaterar att Sverigeomfattar betydande våtmarksarealer. Enligt riksskogstaxeringen är arealendrygt . I statens naturvårdsverks våtmarksinventering utpekas3 600 våtmarksområden såsom skyddsvärda, omfattande . Cirka 300 avdessa områden är särskilt skyddsvärda. Enligt förbundets bedömning kommer under 1980-taletSveriges åkerareal att hållas i stort sett oförändrad. Marginellt kan skenyodling för att erhålla bättre arronderingsförhållanden. Torrläggning avvåtmarker för att erhålla utökat produktionsunderlag för livsmedel erfordrasinte. Däremot behövs ständigt ett underhåll och en förbättring av markavvattningenför att hålla landets nuvarande åkerareal i god hävd. Härvid berörs främstvåtmarker i anslutning till åkermarker inom samlade jordbruksområden. LRF villunderstryka det angelägna i att inte erforderliga torrläggningsåtgärderavseende befintlig onödigtvis försvåras. Dikning av våtmarker för skogsproduktion har sedan längepågått i . Härigenom har åstadkommits en angelägen ökning av skogsarealenävensom av tillgången till vedråvaror. a. medutgångspunkt från virkesförsörjningsutredningen upprättat ett långsiktigtprogram för dikning inom skogsbruket. Härvid har naturvårdsintresset beaktats. I samband med att 1979 antog ny skogsvårdslag(1979:429) beslutade regeringen om generell skyldighet att viaskogsvårdsstyrelsen anmäla våtmarksdikning till samråd enligt 20 §naturvårdslagen och 23 § naturvårdsförordningen. Dikning bör, enligtskogsstyrelsens tillämpningsföreskrifter, helt eller delvis undvikas på sådanavåtmarker som är särskilt skyddsvärda. För sådana våtmarker utgår heller ingetstatsbidrag för skogsdikning. LRF konstaterar mot bakgrund av det sagda att välfungerande rutiner för samråd mellan och länsstyrelsernatillskapats och även vinner tillämpning så vitt gäller markavvattningsåtgärderinom skogsbruket. Enligt förbundets förmenande är rådande ordning ur allmänsynpunkt fullt tillfredsställande. Någon motsvarighet till samrådet enligt 23 §naturvårdsförordningen finns inte vid markavvattning för jordbruksändamål. Genom de ändringar som företagits i lagen (1979:425) om skötsel av jordbruksmark (skötsellagen), har emellertid lantbruksnämnderna fått ett ökat ansvar för frågor om naturvårdshänsyn inom jordbruket. Vattenlagens prövnings regler och lantbruksnämndernas rådgivande verksamhet torde vara till- 58 räckligtskydd för de allmänna intressena härvidlag. LRF vill i samman- Prop. 1985/86:159 hanget peka på den tillståndsplikt för vattenföretag som återfinns igällande vattenlag. 1 vattendomstols prövning ingår att naturvårdsintressenskall beaktas. Den föreslagna tillståndspliktsregeln enligt naturvårdslageninnebär att man inför en dubbelprövning av markavvattningsföretag. Det blirhär fråga om en verklig dubbelprövning eftersom verkningarna av ett och sammaföretag från naturvårdssynpunkt skall bedömas både enligt vattenlagen ochnaturvårdslagen.