prop · G903170 · 1985-12-31 00:00:00 — anför att deekonomiska konsekvenserna måsle belysas innan sådana föreskrifter meddelas, Verkelmenar också atl föreskrifterna bör tillämpas restriktivt, och anför atl antalet omkomnavid brandolyckor i offentlig miljö utgör en liten del av det totala antaletomkomna vid brandolyckor och att orsaken härtill bl, a, lorde vara berördabranschorganisationers egna insatser när det gäller att få fram brandsäkraremateriel i lös inredning. Organisationerna hävdar att det inte projekterasnågra nybyggen utan att brandsäkerheten ingående diskuteras mellan beställare,arkitekter, inredare och lokala brandmyndigheter. Mot den bakgrundenifrågasätter organisationerna om det är nödvändigt alt införa ytterligareföreskrifter vars tillämpning sannolikt kommer att medföra mycket slorakostnader. Organisationerna förklarar emellertid alt de inte vill kategorisktavvisa förslaget i den del det avser föreskrifter om brandtåligheten i nyanskaffadlös inredning; begreppet lös inredning måste dock preciseras - avses därmedäven t. ex. teatrarnas dekor och rekvisita? Organisationerna ställer sigdäremot helt avvisande till förslaget atl låta föreskrifterna tillämpas påbefintlig lös egendom. Förutom att förslaget i den delen skulle medföraoerhörda kostnader finns det enligt organisationerna i praktiken ingenmöjlighet atl i efterhand typgodkänna all den lösa inredning som finns ioffentliga miljöer. Förslaget om omvänd bevisbörda fär bland dem som närmareberör förslaget i sina yttranden oreserverat stöd endasl av och kommun. Kommunen delar emellertid inte kommitléns uppfattning att brandfarligt material i inredningen kan tillåtas i lokaler som uppfyller höga krav pä brandsäkerheten i övrigt. Detta kan enligt kommunen leda lill godtyckliga bedömingar. I övrigt framförs olika erinringar mot förslaget. ifrågasätter starkt om omvänd bevisbörda skall tillämpas och menar alt detta ur rättssäkerhetssynpunkt bara bör komma ifråga i undan tagsfall där ingripande är nödvändigt och inga andra verksamma medel i praktiken finns alt tillgå. Verket konstaterar emellertid all så tyvärr är fallet belräffande lös inredning i de lokaler som det här är fråga om. bevisbörderegelnskall kunna accepteras fördas enligt Svenska handels- Prop. 1985/86: 170 kammarförbundeloch handelskammare atl övergångstiderna för införandet av bestämmelsernaom brandsäkerhet görs betydligt längre än som antyds i betänkandet och attbestämmelserna kombineras med ett system för typgodkännande i anslutning tillSvensk Byggnorm. Förbundet anför vidare att ett nära samråd med berördabranschorganisationer bör föregå utfärdandet av tillämpningsföreskrifter tillbestämmelserna i syfte atl finna en lämplig avvägning mellan brandskydd ochekonomi. och anförliknande synpunkler och menar vidare bl, a. att övergångstiden bör motsvaraden ekonomiska livslängden på den befintliga inredningen. Även Svenska Brandförsvarsföreningenförespråkar en läng övergångstid och elt system för typgodkännande. landsling pekar på att man strävar efter"normalisering av boendet" inom flera vårdformer där kommuner ellerlandsting "svarar för verksamheten". nämner som exempelserviceboende för äldre och handikappade, vårdhem och inackorderingshem förutvecklingsstörda m.fl. vårdgrupper. Flertalet av dessa vårdtagare äger självasina möbler och förutsätter alt lagen utformas sä att den enskildesintegritet kan bibehållas och alt ansvaret för huvudmannen inskränks fill att ihuvudsak gälla egna inköp av utrustning. - Samlingslokalernas Samarbeiskommilié,som är en intresseorganisation för över 2 000 föreningar som driver allmännasamlingslokaler eller andra föreningslokaler, däribland omkring 500biograflokaler, anför att förslaget hårt skulle drabba föreningarnas ekonomi. Samarbelskommillénanför vidare atl brandhärdig inredning har funnits på marknaden ibegränsad utsträckning varför nytillkomna och upprustade lokaler endastundantagsvis och endast till viss del har kunnat utrustas med sädan inredning;i äldre lokaler är förhållandet likarlat. Samarbelskommillén menar att det ärfullkomligt verklighetsfrämmande att man i alla dessa lokaler skulle kunnabyta ut den lösa inredningen . Förslaget skulle enligt samarbelskom-mitténfå lill följd att den övervägande delen av samlingslokalerna, biograferna ochteatersalongerna fick stängas och att således stora delar av landetslokalbestånd för förenings- och kulturliv skulle slås ut, Länsslyrelsen i län ifrågasätter om det är motiveralatt lägga om bevisbördan på det sätl som förslaget innebär. anser att utredningen inte ger några övertygande belägg för del, Förslagel förutsät ter även etl system med typgodkännanden som enligt går rakt emot de förenklingar och den minskade byråkrati som eftersträvats i övrigt inom lagstiftningen , - Även avvisar förslaget om omvänd bevisbörda. Förbun del anför till en början att man bör avvakta effekten av effektivare brand syn och föreskrifter. Enligt förbundet har den metoden tillämpats i andra sammanhang med goda resultat, t.ex, i livsmedels- och hälsovårdslagstiftningen. Förbundel anför vidare alt den föreslagna regeln kommer att tillämpas då man skall avgöra ansvaret för inträffade bränder. Vid brandutredningen hittar man kanske material som inte är typprovat men enligt förbundet år därmed inte sagt att just detta har orsakat eller '72 Men den ansvariges möjligheter att frigöra sig från sitt Prop.1985/86: 170 ansvar blir enligt förbundet mycket ringa. Förbundel menar atlförslaget ger ullryck för en formell syn på ansvarsfrågan. Förbundet anser atluttrycket "den som svarar för verksamhelen" år alltför oprecist ochanför härtill följande. En utåt sett sammanhållen verksamhet kan ha flera ansvariga.Så kan t. ex. den fastighet där rörelsen bedrivs ägas av en privat person, ettbolag, en stiftelse, stat, kommun m.fl. Byggnaden kan förvaltas av en annan änägaren. Företagaren kan vara andrahandshyresgäst. Inventarierna kan ägas avfastighetsägaren, förstahandshyresgästen, ett leasingbolag, leverantören avutrustningen m. fl. Föratt undvika osäkerhet beträffande vem som är ansvarigmåste därför avsevärd möda läggas ned på preciseringen; sårskilt som kommitténi specialmoliveringen påpekaratt bestämmelsen skall gälla alla föreskrifter ombrandsäkerhet, dvs. sådana som rör byggnadsdelar och fasl inredning.Ytterligare oklarhet uppstår genom atl kommittén anser att ett föreläggande kanriktas mol ägaren eller innehavaren av den berörda egendomen eller mol båda. -Förbundet pekar också på ett annat problem, nämligen vad den föreslagna regelnskulle innebära för de gällande hyreskontrakten. Enligt de flesta kontraktsvarar hyresgästen för åtgärder som kan komma att krävas av myndighet förlokalens utnyttjande och om hyresgästen åläggs ett utökat ansvar förändras deekonomiska förutsättningar som förelåg dä hyresavtalet träffades. Särskilt kansvårigheter uppstå i de lokaler som har kulturella värden efiersom ingrepp isädana lokaler - om de alls är möjliga - ofta medför stora kostnader, I den månnya regler om brandlålighel införs skall de enligt förbundel tillämpas förstvid nyanskaffning, De flesta instanser tillstyrker eller lämnar ulan erinran förslagelatt sotningsväsendet skall regleras i särskild lag och förordning. Ett avkommitténs huvudskäl för en särreglering är att det i den föreslag na lagen och förordningen tas in bestämmelser om energisparåtgärder. som inte har något att erinra mot en särreg lering - vänder sig mot att sådana bestämmelser tas in i solningslagslift- ningen, Förbundel anför därvid följande. Förutom alt en sådan lagstiftning skapar förvirring och osäkerhet för inblandade parter kan följande invänd ningar anföras. För det första får det bedömas som orealistiskt att ha tätare tidsintervall för energibesparande rengöringsinsatser än för den ordinarie sotningsverksamheten, varför effekten torde bli mycket begränsad. För det andra kommer kostnadsökningen av sådana åtgärder att medföra att det ej blir någon vinsl för fastighetsägaren. Många fastighetsägare utför för övrigt själva erforderliga energibesparande åtgärder och lillsyn. För det tredje kan det ifrågasättas om skorstensfejaren enligt 8 4 i förordning om sotningsverksamheten skall åläggas att hälla en kompelens som kanske endasl sporadiskt kommer alt efterfrågas. Det torde också uppstå problem med arbetsplaneringen av verksamheten. Skorstensfejaremäs- lares är kritiskt mot förslaget att de obligatoriska arbetsupp gifterna för sotningsväsendet inte skall omfatta anläggningar som eldas '73 Förbundet hänvisar lill statens brandnämnds skrivel- Prop. 1985/86:170 se till regeringen vari nämnden föreslår atl deobligatoriska arbetsuppgifterna skall omfatta sädana anläggningar, biträder föreningens uppfattning och förklarar att verket hartillstyrkt nämndens förslag. har en motsatt uppfattningoch menar alt kommitténs förslag i denna del står i samklang med föreningensuppfattning att rensning av gaseldningsanläggningar inte erfordras eftersomavgaserna genom sin renhet inte ger beläggningar som motiverar rensning. delarkommitténs uppfattning alt de driftsformer som förekommer för sotningsväsendetbör behållas och understryker vikten av att sotningsmonopolel bibehålls i sinnuvarande form. anser att del vore mera konsekvent omkommunerna själva och inte skorslensfejaremästarna fick sotningsmonopolel. Kommitténföreslår atl sotningsfristerna skall bestämmas av räddnings nämnderna. Fristerna skall dock inte bli längre än två är. anges fristerna i den av länsslyrelsen fastställda brandordningen. tar avstånd från förslaget och före slår att fristerna tas in i den föreslagna förordningen eller anges i en annan sårskild författning. Till stöd för sin uppfattning anför förbundel följande, Sotningsfristerna är en svår och omstridd fråga. Detta framhölls av brand- lagsrevisionen i förarbetena till förut gällande brandlag och till brandstad gan (prop. 1962: 12 s 8990, bilaga 4). Trots centralt utfärdade anvisningar med minimikrav om fristernas längd vållade frågorna många motsättningar och en lång rad besvärsärenden hos regeringen vid bestämmelsernas ibruk- tagande och även . har regeringen måst besluta i ett besvärsärende och del förekommer ofta förslag i kommunerna om ändring av fristerna med väsentliga avvikelser från vad som kan godtas av säkerhetsskäl, Sotningsfristerna var även föremål för behandling i sam band med förslaget om slopande av underställningsskyldigheten för brand ordningarna för endast , I prop. 1978/79: 53 refereras förbun dels yttrande i frågan (s 171, bilaga 5) och med hänvisning till att flera remissinstanser anfört samma mening föreslog departementschefen (s 34, bilaga 6) att sotningsfristerna skulle intas i brandstadgan, - Det tekniskt- velenskapliga underiaget för bedömningar i frågan är i stort sett det samma som lidigare, Endasl beträffande anläggningar som eldas uteslutan de med lunnolja har man fält kunskaper, som pekar på alt fristerna kan förlängas om brandskyddsinsatsen från sotningsväsendet kombineras med en eldningskontroll och en inreglering till bästa förbränningsvärden bl.a, med avseende på solbildningen i anläggningen. Detta och övrigt understryker starkt svårigheterna i fristfrägan och pekar pä alt denna måste lösas genom centralt utfärdade bestämmelser. Det saknas varje som helst förutsättning för att man i räddningsnämnderna skall kunna avgöra vilka sotningsfrister som från tekniskt-vetenskapliga synpunkter är de riktiga. Genom opinionsbildningar kan nämnderna förledas att besluta om längre frister än vad som anvisas i de allmänna råden från och detta kommer i sin tur att leda lill besvärsärenden av sannolikt stor 174 Om del får förutsättas alt de anvisadefristerna är minimifrister Prop, 1985/86: 170 och att kommun inte frivilligtantar kortare frister, framstår också ett beslut i räddningsnämnden omfristerna som en chimär av självbestämmanderätt, - Kommitténs förslagkommer, om det skulle genomföras, otvivelaktigt att leda till olikheter mellankommunerna i fristhänseende. Fristerna skulle komma att bestämmas utan sakliggrund och avvikelserna kan förväntas få en snöbollseffekt. Det föreliggerbetydande risker för godtycke och för eftergifter till opinionsbildningargrundade på ovidkommande skäl. Resultatet härav torde också få allvariigakonsekvenser för sysselsättningen inom facket och därmed för arbetstrygghelen. anför att tidsfristbegreppet börförtydligas och skrivas in i den föreslagna förordningen sä alt den längstamöjliga fristen inte blir en allmän regel. När det gäller rätlen att meddela förelägganden och förbudanser länsslyrelsen i att det ej skall vara möjligt förräddningsnämnden atl till skorstensfejarmästaren delegera frågor omförelägganden och förbud vid vite. anser vidare att frågan omutdömande av vite bör handläggas av allmän domstol och ej av länsstyrelse. Isistnämnda åsikt instämmer länsslyrelsen i län. Förebyggande åtgärder mot andra olyckor än bränder Förslaget att räddningsorganen skall påtala förhållanden,som kan leda till andra olyckshändelser ån brand finner kommun utmärkt.Enligt kommunen ställer del emellertid stora krav på vidsynihet och kunnandesom måsle beaktas i utbildningsammanhang. Även arbelarskyddstyrelsen och tillstyrker förslaget. i finner atl det är angelägetmed en central samordning och samverkan av del förebyggande skyddsarbetet ochbiträder kommitténs förslag i denna del. pekar på all verketfr, o, m, den har huvudmannaskapet för fiällsäkerheten. Verketanser att fjällsäkerhet, som till skillnad frän räddningstjänst syftar till attförebygga olyckor, bör särskiljas frän fjällräddning och avslyrker därför atträddningsverket ges uppgifter på fjällsäkerhetens område. Verket har sammauppfattning ifråga om sjösäkerheten. När det gäller information och utbildning pekarkonsumentverket pä att de kommunala konsumenlvägledarna är en värdefull resurs i det förebyg gande arbetet för ökad säkerhet och alt del inom mänga kommuner före kommer elt väl etablerat samarbete t, ex, med brandförsvaret i samband med informations- och utställningskampanjer. anser att verket bör vara det naturliga centrala kontaktorganet för den kommunala konsumentverksamheten även när del gäller del förebyggande säkerhets arbetet på konsumenlsidan. - framhåller att infor mation och utbildning är av avgörande betydelse för den förebyggande verksamhelen och att det därför är viktigt atl denna verksamhei samord nas av och ges ökad uppmärksamhet. Nämnden delar uppfattningen att verksamheten så långt som möjligt decentraliseras och alt verket utnyttjar frivilliga organisationer. och uttalar sig positivt om Prop, 1985/86: 170kommitténs förslag i denna del. förklarar alt det inte har något att erinra mot förslaget attSvenska brandförsvarsföreningen skaU få ställning som samhälleligtinformations- och utbildningsorgan inom räddningstjänsten. tar upp kommitténs förslag om föreningensinformationsansvar. Förslaget innebär att ansvarel begränsas lill brandskyddsåtgärder.Föreningen anser att den bör få ansvaret för informationen om det förebyggandeskyddet över hela räddningstjänstområdet och alt samordningen får lösas isamråd med räddningsljänstverket. Som förebild hänvisar föreningen tillinformationen i trafiksäkerhetsfrägor där NTF svarar för pläderande informationoch trafiksäkerhetsverket för information kring lagar och bestämmelser. Tillden del brandförsvarsföreningens verksamhei finaniseras med statliga medelaccepterar föreningen etl bestämmande inflytande från vederbörande myndighetbeträffande medlens användning. Föreningen anser emellertid att det inte fårråda någon Ivekan om att föreningen har beslutanderätten dä den svarar förfinansieringen av brandskyddsinformationen med egna medel eller med medel frånföreningens intressenter. Brandförsvarsföreningenberör också någol brandsförsvarets information om förebyggande åtgärder motbrand. Föreningen konstaterar atl förslaget härom i 2 8 tredje stycketförordningen om samhällets räddningstjänst i stort är likalydande medmotsvarande föreskrift i nuvarande lagstiftning och att denna har tolkats såatt brandförsvaret har haft skyldighet att ge råd och besvara frågor vidförfrågan. Några krav på mer aktiv information finns inte vilket enligtföreningen kan komma alt åberopas som skäl för atl i ett trängt läge läggainformationsaktiviteterna åt sidan till förmån för lagbundna åtgärder. Medtanke på andan i kommitténs förslag anser föreningen att del i paragrafen böranges att informationen skall bedrivas aktivt. Åtgärder mot olyckor vid landtransport av farligt gods(13) Kemikontorelanser att vad kommittén anför om omfattningen och utveck lingen av transporter av farligt gods på väg och järnväg speglar både motsägelser och felaktigheter. Som exempel nämner Kemikontorel att kommittén frarnhåller att det är angeläget att samla rnycket detaljinforma tion och att kornmittén å andra sidan framhåller att sådan information inte har någon avgörande betydelse för övervägandena om beredskapen mol olyckor med kernikalier. Vidare pekar Kemikontorel på påståendet atl användningen av kemiska produkter nu är mellan tre och fyra gånger större än för omkring . Detta är enligt Kemikontorel en grov överskattning; snarare ligger sanningen vid en volymmässig ökning om . Kemikontoret menar ocksä att del är en grov överdrift att påstå att redan den nuvarande transportvolymen och de brister i säker heten som föreligger inger oro. Kommitténs uttalande härom grundar sig enligt Kemikontoret på bristfälliga kunskaper. Även antalet och arten av olyckor visar att situationen inte rimligen kan inge någon oro menar 176 Kemikontoretsom dock anser att en effektiv räddningstjänst måsle finnas Prop. 1985/86:170 lill hands vid det fåtal lillfällen kemiska produkter är inblandade i irans-portolyckoreller tillbud. Kemikontoret vänder sig också mot de uppgifter somkommittén lämnar om antalet olyckor med farligt gods. Uppgifterna ger enligt Kemikontorelsannolikt en helt felaktig bild av verkligheten. Det sägs i betänkandet att 46 iransportolyckorinträffat med "andra kemikalier". 1 enfotnot anges atl därmed avses främst ammoniak, svavelsyra och klor. Som ettexempel på graden av den ovederhäftighet som Kemikontoret anser föreligga,nämner Kemikontoret att det inte inträffade nägontransportolycka med klor. Enligt Kemikontoret har det inte inträffalen enda transporlolycka med klor där personskada uppstått och överhuvudlagetingen transportolycka trots att del årligentransporteras flera hundra tusen ton. Verkligheten rimmar således enligtKemikontoret illa med utredningens påstående om "slor oro och brister isäkerheten". Kemikontoret är positivt inställt lill en utförlig ochnyanserad statistik rörande olyckor vid transport av fariigt gods och anser attdet föreslagna räddningstjänstverket skulle kunna fä till uppgift atlsammanställa och redovisa sådan statistik. Kemikontoret vänder sig vidare mot påståendet atttransporter av fariigt gods som regel innebår stora risker. Enligt Kemikontorelsyftar hela regelsystemet till att neutralisera de inneboende egenskaper somde olika ämnena har och reglerna är så avpassade att en rått utförd transportav farligt gods inte är farligare än andra transporter. Kemikontoret anförvidare alt kommitténs förslag om myndigheternas handläggning av vägvalsfrågorhelt präglas av vad som skall göras efler en olyckshändelse. Kemikontoret anserall man rimligen måsle lägga tyngdpunkten på åtgärder som syftar till atlförebygga olyckor. Räddningstjänstaspekterna skall givetvis beakias men de börenligt Kemikontoret ges rimliga proportioner. och länsslyrelsen i länser positivt på förslaget om vägvalsslyrning, Förslagel om länsstyrelsernas planläggning förvägvalsstyrningen i länen finner omständligt, inteminst för kommunernas del. Förbundet anser alt man bör åstadkomma förbättringarinom del nuvarande systemet istället för ytterligare byråkratisering. understryker vikten av altlänsstyrelserna samråder med berörda kommuner då planerna upprättas. Enskyldighet att samråda bör enligt verket framgå av författningen.Erfarenheterna av den försöksverksamhet som verket har bedrivit beträffandevägvisning för fordon med last av farligt gods är sådana alt verket är berettatt föreslå att regeringen fastställer det vägmärke som används vid försöken. Kommitténs förslag atl handläggningen av ärenden omlandtransporter av farligt gods hos LFG-enheten vid och sjöfarlsinspeklio-' nens behandling av ärenden som gäller sjötransporter av farligt gods skallflyttas över lill räddningstjänstverket kritiseras av , ,, och . Vad först beträffar landtransporter av fariigt godshänvisar sjöfartsver ket till förarbetena till lagen (1982:821) om transport av fariigt gods. 12 1985/86. dessakan man enligt verket utläsa alt skälen för LFG-enhetens placering Prop.1985/86: 170 hos är att den offentliga regleringen avtransporter av fariigt gods skall ge rimlig säkerhet åt människor, miljö ochegendom som regleringen skall göra det möjligt att bedriva ettinternationellt anpassat transportorienterat arbete. Verket anför vidare attsäkerhetsarbete brukar vara verksamhetsorienterat och att det därför fordraskunskaper om de tekniskt-konstruktiva och tekniskt-operaliva elementen iverksamheten samt kännedom om kunskapsnivån hos de personer som sysslar medverksamheten och de administrativa krav som gäller för dem. Med hänsyn tillSveriges geografiska läge fordras enligt verket också kunskaper ominternationellt samarbete. Verket anser att förslaget skulle medföra enförändring av perspektivet i arbetet; det skulle orienteras mot skador ochskadetyper och inriktas för mycket på de direkta och indirekta skador som kanuppstå. Säkerhetsarbetet förutsätter kunskaper om hela transportverksamhelenoch det har verket i fråga om sjötransporter och genom LFG-enhetenockså när det gäller transporter. Kemikontoretförmodar att förslagel bottnar i att kommittén ej riktigt har förstått LFG-enhetensarbetsuppgifter. Närdet sedan gäller sjötransporter av fariigt gods finner att detär häpnadsväckande alt kommittén anser atl sambandet mellan frågorna omtransporter av fariigt gods på land och till sjöss samt räddningstjänstensberedskap kommer att bli starkare än sambandet mellan frågorna om farligt godsvid sjötransporter och sjösäkerhetsfrågorna i övrigi. De två sistnämndafrågorna är enligt verkels mening oupplösligt förenade och det gårinte atl bryta ut dessa frågor ur verkets verksamhet. Det skulle enligt verkelleda till dubbelarbete och förvirring vid utarbetandet av säkerhetsföreskrifteroch tillsynsarbetet, en förvirring som med all säkerhet skulle leda till en lägresäkerhetsnivå. framhåller vidare bl, a, att ett genomförande avförslaget skulle medföra andra konsekvenser beträffande personal än de somredovisats i Cesam-kommilléns betänkande och att ändringarskulle behöva göras i lagen (1965:719) om säkerheten på fartyg, lagen(1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg och lagen (1982:821) omtransport av farligt gods. Verket noterar emellertid att det inte redovisatsnågra sådana ändringsförslag, uttalar att det i begreppet säkerhet vid land- transport och sjötransport av farligt gods ligger mer än vad som berörts i kommitténs förslag som enligt föreningen endast går ul på att vidta åtgär der vid eller efter en olyckshändelse med farligt gods, I begreppet säker transport av farligt gods ligger enligt föreningens mening främst de preven tiva ätgärder som måste till för att förhindra att olyckor med farligt gods överhuvudtaget kan inträffa. Föreningen anför vidare att transporter av farligt gods till sjöss vanligtvis börjar och avslutas med landtransporier som sker antingen på landsväg eller järnväg varför det är viktigt att en avsändare och transportör av fariigt gods känner till de bestämmelser som gäller för de olika transportsätten. Enligt föreningen visar detta betydelsen av att land- och sjötransportmyndigheterna för farligt gods är nära sam manknutna. Föreningen har tidigare förordat att frågorna om land- och '78