prop · G903170 · 1985-12-31 00:00:00 — Attansvaret för sjöräddningstjänsten på detta sätt läggs på en statlig myndighet inverkar i och för sig inte på enskildas deltagande i sjöräddning en. medverkan i bör som ske helt på frivillighetens grund. Det är alltså inte meningen att sällskapets fartyg skall underordnas räddningsledaren i andra fall än då detta följer av en överenskommelse mellan sällskapet och den ansvariga myndigheten eller då fartygsbefälhavaren i det enskilda fallet bedömer att det är nödvän- 39 1 likhetmed kommittén anser jag att det inte bör inrättas någon ny myndighet försjöräddningstjänsten. Kommitténs förslag utgick från att ochtullverkets kustbevakningsorganisation skulle ha slagits samman till enmyndighet. Slutlig ställning till sammanslagningen har ännu inte tagits, Iavvaktan härpå anserjag att någon ändring i den nuvarande ansvarsfördelningeninte bör göras. Det innebär attjag förordar att kustbevakningsorganisationenfår ansvaret för bekämpning av olja och andra skadliga ämnen medansjöfartsverket får ansvaret för övriga sjöräddningsinsatser. I fråga omsjöräddningstjänsten har jag samrått med cheferna för kommunikations- ochfinansdepartementen. 1985/86: 170 2.3.4 vid utsläpp av radioaktiva ämnen Mittförslag: Föreskrifterna i atomskyddslagen tas in i räddningstjänstlagen utannågra större sakliga ändringar. Det innebär att det även i fortsättningen ärlänsstyrelsen som skall svara för räddningstjänsten om radioaktiva ämnensläpps ut från en kärnteknisk anläggning i sådan omfattning att särskildaåtgärder krävs för att skydda allmänheten eller det föreligger överhängandefara för ett sådant utsläpp. ansvar skall inte begränsas tillutsläpp från anläggningar inom landet. Kommunernas skyldighet att medverka vidberedskapsåtgärder begränsas dock liksom till befarade utsläpp fränanläggningar inom landet. Kommitténsförslag avviker från mitt förslag på följande punkter. skallvidta åtgärderna redan när det föreligger fara för ett utsläpp av radioaktivaämnen. Kommunerna skall ha ansvaret vid utsläpp från kärntekniska anläggningari utlandet som berör (Betänkandet s. 341-344). Remissinstanserna:Förslaget lämnas i huvudsak utan erinran. är dockkritisk mot förslaget att kommunerna i första hand skall ha ansvaret förräddningstjänsten dä utsläpp av radioaktiva ämnen från kärntekniskaanläggningar i utlandet berör . Bakgrundentill mitt förslag: Ansvaret för åtgärder och organisation av beredskapen mot olyckorinom ett område där kärnteknisk verksamhet bedrivs ligger på anläggningensinnehavare. Krav i dessa hänseenden ställs upp enligt lagen (1984:3) omkärnteknisk verksamhet när tillstånd för verksamheten meddelas. De kan ocksåställas upp under ett tillstånds giltighetstid. Åtgärderutanför en anläggning regleras i atomskyddslagen. Lagen skall tillämpas såsnart radioaktiva ämnen sprids ut eller det föreligger en överhängande fara fören sådan utspridning från en kärnreaktor eller någon annan kärnanläggning ilandet i sådan mängd att särskilda åtgärder påkallas för att skyddaallmänheten. Huvudansvaret för att åtgärder vidtas ligger på (1§), Om det vid utspridning av radioaktiva ämnen i andra fall fordras särskildaåtgärder för att skydda allmänheten, får regeringen . 1985/86: 170eller myndighet som regeringen bestämmer vidta åtgärderna. Regeringen kan ocksåbestämma att en länsstyrelses åligganden enligt lageii helt eller delvis skallfullgöras av i ett annat län. Regeringen kan även ta överansvaret själv (13 §). Hardet vid en anläggning inträffat en händelse, som påkallar särskilda åtgärdertill skydd för allmänheten, åligger det anläggningens innehavare att genastunderrätta den lokala polismyndigheten och (3 §). Mångaav de åtgärder som behöver vidtas i samband med en olyckshändelse eller då detföreligger en överhängande fara för en olyckshändelse innebär ingrepp ellerinskränkningar i enskildas rätt. I lagen anges befogenheter attvidta sådana åtgärder. får förordna att kontrollmätningar ochandra undersökningar skall företas i syfte att utröna radioaktivitetensspridning även om inträng därigenom sker i någon enskilds rätt. Sådana åtgärderfår även vidtas på uppdrag av anläggningens innehavare (4 §), När det ärpåkallat frän strålningssynpunkt, får förelägga dem somuppehåller sig i området att inte vistas utomhus eller att lämna området elleratt förbjuda tillträde till området. Vid förordnande om evakuering skalllänsstyrelsen sörja för inkvartering, utspisning och annan hjälp åt dem somutrymts. fär vidare påbjuda bortförande av levande djur ellerlivsmedel och förordna om inskränkningar i enskildas rätt att nyttja ellerförfoga över egendom. får också föranstalta om att livsmedeleller annat som har blivit förorenat av radioaktivitet, får omhändertagas ochoskadliggöras (5 §). Skälenför mitt förslag: I en lag som behandlar samhällets räddningstjänst börsjälvfallet tas in föreskrifter om de åtgärder som skall vidtas då radioaktivaämnen släpps ut i sådan omfattning att allmänheten hotas till liv och hälsa.Atomskyddslagen bör därför arbetas in i den nya lagen. Kommitténhar inte berört vilka följderna skulle bli, om skyldigheten att vidta åtgärderutvidgas till att gälla redan vid fara för utsläpp. Som jag har anförtanserjag att uttrycket "fara för olyckshändelse" är för vagt. Dettagäller även i fråga om "fara för utsläpp". Det är enligt min meningsvårt att överblicka följderna av en på detta sätt utvidgad skyldighet attvidta ålgärder. Jag anser därför att skyldigheten att vidta åtgärder -liksomhittills - skall gälla då ett utsläpp redan har inträffat eller då detföreligger överhängande fara för utsläpp. I sammanhanget vill jag dockframhålla att begreppet överhängande fara inte får tolkas så snävt att däribara tidsfaktorn vägs in. Som framhålls i prop. 1980/81:90, bil. 2, s. 14 kandet dröja timmar till dygn mellan en ursprunglig reaktorskada och ett utsläpptill omgivningen. Också i ett sådant fall föreligger överhängande fara förutsläpp. Länsstyrelsenhar inte något direkt ansvar för att åtgär der vidtas då det inträffar sådana radioaktiva utsläpp från kärntekniska anläggningar utom landet som innebär ett hot mot allmänheten i . Regeringen kan emellertid i sådana fall ta på sig detta ansvar eller lägga det på eller någon annan myndighet. Om detta inte sker, har, som kommittén påpekar, kommunerna ansvaret. Jag kan för min del inte finna något skäl varför kommunerna skall ha ansvaret för att åtgärder 41 vidtas i dessa fall när deinte skall ha ansvaret för att åtgärder vidtas vid utsläpp från anläggningarinom landet. Jag ansluter mig alltså till statens strålskyddsinspektionsuppfattning och förordar att ansvar även skall gälla i fråga omsådana utsläpp ay radioaktiva ämnen från kärntekniska anläggningar utom landetsom berör , Liksom vid annan räddningstjänst bör regeringen ha möjlighetatt ta över ansvaret för räddningstjänsten eller alt lägga ansvaret på någonannan länsstyrelse eller myndighet. Detta får givetvis betydelse särskilt vidutsläpp från kärntekniska anläggningar utom landet som berör områden i landetdär det inte har byggts upp någon beredskap för den räddningstjänst som krävs, Iövrigt bör några sakliga ändringar inte göras när föreskrifterna i atomskyddslagenarbetas in i den nya lagen. Ifråga om räddningstjänsten vid utsläpp av radioaktiva ämnen har jag samrått medstatsrådet . 1985/86: 170 2.4 Gemensamma bestämmelser för och statligräddningstjänst Mittförslag: Kommunerna och de statliga myndigheter som svarar förräddningstjänsten skall se till att det finns anordningar för alarmering avräddningsorganen. När etträddningsorgan gör en räddningsinsats, skall polismyndigheten underrättas ominsatsen. Kommitténs förslagöverensstämmer i huvudsak med mitt. (36 S förslaget till lag om samhälletsräddningstjänst och 3 § förslaget till förordning om samhälletsräddningstjänst). Remissinstansernakommenterar förslaget i liten utsträckning. Skälen för mitt förslag:En av förutsättningarna för effektiva räddningsinsatser är atträddningsorganen larmas . Det är därför viktigt att detfinns väl fungerande anordningar som ständigt kan ta emot larm. Lika viktigt ärdet att den som har tagit emot larmet ocksä snabbt kan vidarebefordra det tilldet räddningsorgan som skall göra insatsen. kan endast ständigtbemannade alarmeringscentraler uppfylla dessa krav. Det är emellertid inteomöjligt att den tekniska utvecklingen kommer att medföra andra lösningar iframtiden. För att komma i kontakt med en alarmeringscentral krävs i allmänhettelefon. På vissa platser där det saknas telefon kan det därför vara befogatmed särskilda anordningar för direktalarmering. Enligt 9 § 4 mom.brandstadgan skall brandchefen eller den som är i hans ställe underrättapolisstyrelsen om brand eller annat nödläge eller överhängande fara därför.Enligt min mening bör denna föreskrift tas in i den nya lagen. Den bör görasallmänt tillämplig på alla former av samhällets räddningstjänst. 2.4.2 Ledningen inormala fall 1985/86: 170 Mittförslag: Vid varje räddningsinsats skall det finnas en räddningsledare.Räddningsledare skall vara 1. i den kommunalaräddningstjänsten räddningschefen eller den som denne har utsett, 2. i fjällräddningstjänstenpolischefen i polisdistriktet eller den som denne har utsett eller, omräddningsinsatsen berör flera polisdistrikt, länspolischefen eller den somdenne har utsett, 3. i övrig statlig räddningstjänstden som den för räddningstjänsten ansvariga myndigheten har utsett. Kommitténsförslag överensstämmer i huvudsak med mitt (Betänkandet s. 260 och 11 § fjärdestycket, 20, 23. 27 och 31 §§ förslaget till lag om samhälletsräddningstjänst). Remissinstansernahar inte några erinringar mot förslaget. Skälenför mitt förslag: För att en räddningsinsats skall bli effektiv fordras enenkel och fast ledningsorganisation. Vid en olyckshändelse eller dä detföreligger överhängande fara därför får ingen dyrbar tid gå åt till attbestämma vem eller vilka som skall leda räddningsinsatsen. Detta måste varaklart pä förhand. Lagen bör därför innehålla föreskrifter som gör dettamöjligt. kommunala räddningstjänsten bör chef. räddningschefen,vara räddningsledare. I fjällräddningstjänsten bör polischefen ipolisdistriktet vara räddningsledare. Om en fjällräddningsinsats berör flerapolisdistrikt, bör uppgiften falla på länspolischefen. Samtliga nu nämndachefer bör ocksä kunna utse räddningsledare. Detta bör ha gjorts i förväg menkan också bli aktuellt i samband med en räddningsinsats. Förden övriga statliga räddningstjänsten är det enligt min mening mest lämpligtatt räddningsledaren utses av den myndighet som svarar för räddningstjänsten. Enräddningsledare har självfallet rätt att föra befäl över den personal somdeltar i insatsen. För att alla tillgängliga resurser skall kunna utnyttjas såeffektivt som möjligt bör han emellertid också ha befogenhet att rekvirerahjälp från olika myndigheter, att göra olika ingrepp i annans rätt och attförordna om fullgörande av tjänsteplikt. Till dessa befogenheter återkommerjag längre fram. 2.4.3 Ledningen vidomfattande räddningsinsatser Mitt förslag: I fråga omräddningsinsatser som är omfattande skall regeringen få föreskriva eller isärskilt fall bestämma att en länsstyrelse eller någon annan statlig myndighetskall ta över ansvaret för räddningstjänsten inom en eller flera kommuner. Isådana fall skall räddningsledare utses av den myndighet som har fått ansvaret. Kommitténs förslag: Om detär särskilt nödvändigt att samordna olika grenar av räddningstjänsten eller attsamordna räddningstjänsten med annan verksamhet får övertaledningen av räddningstjänsten. utser därvid räddningsledare förätgärder som svarar för. Om ledning och samordning avräddningstjänsten och om samordning av räddningstjänsten med annan verksamhetvid mycket omfattande olyckshändelser och allvarliga störningar i viktigasamhällsfunktioner som berör flera län förordnar regeringen i varje särskiltfall (Betänkandet s. 278-279 och 37 § andra och tredje styckena förslaget tilllag om samhällets räddningstjänst). Remissinstansernahar i huvudsak inga erinringar. Skälen för mitt förslag:Vid omfattande räddningsinsatser där olika räddningskårer deltar kansketillsammans med någon myndighet som svarar för statlig räddningstjänst - kan detuppstå behov av ett ledningsorgan på högre nivå. I sådana situationer är detockså viktigt att räddningsresurserna disponeras på ett lämpligt sätt medhänsyn till beredskapen mol nya olyckshändelser. Om det inträffar nyaolyckshändelser fordras ocksä ett ledningsorgan som har tillräcklig överblickför att ur ett större perspektiv kunna göra lämpliga avvägningar i fräga om denya räddningsinsatser som krävs. Enligt min mening räcker det alltså inte medatt det finns regler om ett ledningsorgan på högre nivå som skall kunna ta överledningen av vissa större insatser. Det organ som pä detta sätt kan disponeraöver räddningsresurserna inom ett stort område måste också kunna ta överansvaret för räddningstjänsten inom området. Jag anser attbestämmelserna bör utformas så att ett övertagande av ansvaret kan bli så välanpassat till den aktuella situationen som möjligt. Jag förordar därför attregeringen skall kunna lägga ansvaret på eller någon annanstatlig myndighet. För sådana situationer som går att förutse bör regeringenockså ha möjlighet att meddela föreskrifter. Jag förordar därför att regeringenfår ett bemyndigande att meddela föreskrifter om att räddningstjänsten skalltas över av statlig myndighet vid omfattande räddningsinsatser. Prop.1985/86: 170 2.4.4Skyldighet för andra myndigheter att medverka i räddningstjänsten m.m. Mitt förslag: Enstatlig eller myndighet skall på anmodan av räddningsledaren delta ien räddningsinsats med personal och egendom, om myndigheten har lämpligaresurser och elt deltagande inte allvarligt hindrar myndighetens verksamhet. Enskyldighet införs för myndigheter och enskilda alt pä begäran av en myndighetsom svarar för räddningstjänst lämna upplysningar om personal och egendom somkan användas i räddningstjänsten. Kommitténs förslag: Destatliga och kommunala myndigheter och organ som har resurser användbara förräddningstjänsten är skyldiga att på anmodan av räddningsledare delta iräddningstjänsten med personal och utrustningom inte den egna verksamheten oundgängligen hindrar det (41 § Prop.1985/86:170 förslaget till lag om samhällets räddningstjänsl). Remissinstansernaär övervägande positivt inställda till grundtanken i förslaget. Några uttalaren viss oro över atl del kan fä negativa följder för myndigheternas möjligheteratt inom ramen för ordinarie resurser lösa sina ordinarie arbetsuppgifter. Frånnäringslivets sida pekar man på att begreppet organ har en oklar innebörd. Omdärmed menas även enskilda företag ställer man sig helt avvisande lill en såomfattande rätt alt utan ersättning kunna utnyttja enskilda företagsräddningsresurser. Skälenför mitt förslag: För att en räddningsinsats skall bli effektiv fordras alträddningsledaren disponerar lämpliga räddningsresurser, I många fall finnsresurserna i det egna räddningsorganet. Vid åtskilliga räddningsinsatser kan deemellertid vara otillräckliga. Om det på andra håll finns resurser som äranvändbara är det enligt min mening naturligt alt dessa ställs tillräddningsledarens disposition. Jag förordar därför alt del i lagen las in enföreskrift som gör detta möjligt. Föreskriften bör dock enbart gälla samhälletsresurser dvs., personal och egendom hos statliga och kommunala myndigheter. Detskall heller inte vara fråga om någon permanent förstärkning avräddningsorganets resurser. Föreskijften bör därför utformas så att den enbarttar sikte på förstärkningar av räddningsorganets resurser vid etträddningsingripande. Givetvis finns det också personal och egendom hos enskildasom kan vara lämplig att använda vid en räddningsinsats. Sådana resurser börenligt min mening liksom så långt det är möjligt knytas tillräddningsorganet genom avtal. Som framgårav det följande skall det emellertidvara möjligt fören räddningsledare atl vid en räddningsinsats disponeraenskildas resurser genom befogenheten att besluta om ingrepp i annans rätl ochfullgörande av tjänsteplikt. Ettianspråktagande av andra myndigheters resurser kan givetvis inte ske utanbegränsningar. Enligt min mening bör det inte fordras att myndigheten deltar iräddningsinsatsen om ett deltagande allvarligt hindrar den vanligaverksamheten. Det får bli myndighetens sak atl avgöra när så är fallet. Detär givetvis viktigt att räddningsledaren känner till vilka resurser som finnstillgängliga. Av den anledningen förordarjag att det införs en skyldighet förmyndigheter att på begäran av en myndighet som svarar för räddningstjänstlämna upplysningar om personal och egendom som kan användas iräddningstjänsten. Dessa upplysningar bör givelvis även ligga till grund förräddningsorganets planering. Uppgiftsskyldigheten bör också gälla enskilda. Deuppgifter som på detta sätt kommer fram om enskildas resurser kan användas dåräddningsorganen verkar för alt knyta lill sig sådana resurser genom avtal.Uppgifterna kan ocksä ligga lill grund för räddningsledarens beslut om atlförfoga över egendom vid en räddningsinsats. 2.5Skyldigheter och rättigheter för enskilda m.fl. 2.5.1 Larm vid utsläpp av farliga ämnen Prop.1985/86: 170 Mittförslag: Samma underrättelseskyldighet som enligt atomolycks-lagen gäller ifråga om utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärnteknisk anläggning skallgälla vid utsläpp av andra giftiga och skadliga ämnen från anläggningar därverksamheten innebär fara för att en olyckshändelse skall orsaka allvarligaskador pä människor eller i miljön. Kommitténhar inte lagl fram någol sådant förslag. Remissinstansernahar inte berört frågan. Skälenför mitt förslag: Jag har tidigare förordat att beslämmelserna iatomskyddslagen las in i den nya lagen. Det innebär bl. a. att det även ifortsättningen skall finnas en skyldighet för innehavaren av en kärntekniskanläggning att underrätta vissa samhällsorgan vid utsläpp av radioaktiva ämnen,om utsläppet påkallar särskilda åtgärder lill skydd för allmänheten, eller vidöverhängande fara för sådana utsläpp. Det är inte bara radioaktiva utsläpp frånkärntekniska anläggningar som kan få allvarliga följder för människor ellermiljön. Även från andra anläggningar kan utsläpp av giftiga eller farliga ämnenvålla allvarliga skador. Jag anser därför att det också för innehavarna avsådana anläggningar bör införas en skyldighet atl lämna underrättelse ominträffade eller befarade utsläpp. Jagvill i detta sammanhang peka på att regeringen i beslut harmedgivit att civilförsvarets alarmeringsanordningar får användas vid nödlägen ifredslid. 2.5.2Larm vid andra olyckshändelser och skadeståndsskyldighet vid onödiga larm Mitt förslag:Brandlagens bestämmelser om skyldighet atl varna för fara och atl tillkallahjälp för den som upptäcker eller på annat sätt får kännedom om en brand skalltas in i den nya lagen och utvidgas till att även avse en olyckshändelse sominnebär fara för någons liv eller allvarlig risk för någons hälsa eller förmiljön. Samma skyldighet skall finnas vid överhängande fara för en brand elleren sådan olyckshändelse. Kommitténs förslagöverensstämmer i huvudsak med mitt. Kommittén föreslår emellertid dessutom altlänsstyrelsen skall få möjlighet alt ålägga ersättningsskyldighet för den sompä annat sätt än genom falskt larm eller missbruk av larmanordning uppsåtligeneller av grov vårdslöshet har föranlett onödig utryckning av samhälletsräddningsorgan (35 och 80 §§ förslaget till lag om samhälletsräddningstjänst). Remissinstanserna:Endast ett fåtal instanser yttrar sig i frågan. instans anser att skyldigheten alt larma och skyldighetenalt betala kostna- Prop. 1985/86: 170 derna för onödiga utryckningar kanställa den enskilde inför svårigheter, .ven en annan instans uttalar kritik motförslaget om skadeståndsskyldighet. Skälen för mitt förslag: För att en räddningsinsats skallkunna bli framgångsrik fordras ett snabbt ingripande. Det är därför viktigtatt räddningsorganen larmas så fort som möjligt. Detla gäller i särskilt höggrad vid bränder. Varje minuts väntan på en insats kan där vara ödesdiger. Motbakgrund av dessa förhållanden har det i brandlagstiftningen sedan längefunnits en skyldighet för den som upptäcker eller på annat sätt får kännedomom en brand att tillkalla hjälp och atl varna dem som är i fara. I brandlagenfinns en föreskrift om skyldigheten i 18 §. Denna skyldighet bör enligt minmening finnas kvar. Det finns även andra olyckshändelser där behovet av ettsnabbt ingripande är särskill nödvändigl. Detta gäller vid olyckshändelser därnågons liv är i fara eller där det föreligger allvarlig risk för någons hälsaeller för skada i miljön. Jag kan för min del inte anse att det skulle innebäraför stora krav på den enskilde om han i sådana situationer blir skyldig göravad han kan för att varna dem som är i fara och tillkalla hjälp. Jag förordardärför atl det införs en sädan skyldighet. Skyldigheten att tillkalla hjälpskall givetvis bara gälla om det finns behov av en insats frånräddningsorganen. Om situationen kan bemästras av dem som är pä olycksplatsenbortfaller skyldigheten. För den enskilde kan det givetvis ibland vara svårtatt rätt bedöma om det finns behov av en insats från räddningsorganen. Uppenbarligenkan man inte ställa särskilt stora krav på den enskilde. Dessa omständighetertalar enligt min mening mot att det införs en skyldighet för den enskilde attbelala ersättning för utryckningar som senare visar sig vara onödiga. Jag villunderstryka alt skyldigheten att vid behov tillkalla hjälp inte skall uppfattassom en skyldighet för den enskilde att vidta räddningsåtgärder innanräddningsorganen larmas. Även av andra skäl anserjag att kommitténs förslag om enskyldighet att betala ersättning för onödiga utryckningar är betänkligt. Denföreslagna ersättningsskyldigheten innebär atl den som en räddningsinsats avserkan komma att bli skyldig att belala ersättning för insatsen. Som exempel angerkommittén att det inom och sjöräddningstjänsten intesällan förekommer att onödiga utryckningar sker pä grund av att besked intelämnas till t. ex. anhöriga om färdväg och andra förhållanden. Det kan enligtmin mening inte vara principiellt riktigt att någon skall kunna bli ersättningsskyldigför kostnader som har orsakals av atl någon annan har varit orolig - oavsettvilka besked om färdväg o. d, som kan ha lämnats. En ersättningsskyldighetskulle också kunna medföra atl människor skulle känna tvekan att tillkallahjälp även i sådana fall där hjälpen verkligen behövs. Jag kan således inteförorda att del införs någon skyldighet att ersätta koslnader för onödigutryckning av samhällets räddningsorgan utöver vad som redan gäller vid falsktlarm och missbruk av larmanordning. 2.S.3 Utrustning förbrandsläckning m. m. 1985/86: 170 Mitt förslag: Dennuvarande skyldigheten för en ägare eller innehavare av byggnader eller andraanläggningar att hålla utrustning för släckning och livräddning vid brand skallutvidgas till att även avse utrustning för livräddning vid andraolyckshändelser än vid brand. Den nuvarande skyldigheten för ägaren ellerinnehavaren atl vidta de åtgärder som behövs för att förebygga brand ochbekämpa brand skall utsträckas till att omfatta också andra åtgärder för atthindra eller begränsa skador till följd av brand. Kommitténs förslagöverensstämmer med mitt förslag. Kommittén anger dock vilka byggnader ochanläggningar som skall omfattas av skyldigheten. De är: industribyggnadereller upplag, flygplatser enligt luftfartsverkets bestämmande, hamnar, hotelleller pensionat, skolor eller elevhem, sjukhus eller andra vårdanläggningar,teatrar, biografer, varuhus eller andra samlingslokaler, campingplatser,fritidsanläggningar utomhus eller andra liknande anläggningar som är upplåtnaför allmänheten eller som utnyttjas av många människor, särskilt brandfarligabyggnader eller andra liknande byggnader eller anläggningar (38 § och 59 §tredje stycket förslaget till lag om samhällets räddningstjänst). Remissinstansernakommenterar förslaget i liten utsträckning.