prop · G90313 · 1985-12-31 00:00:00 — HTLV-III-virus inte kanförvänta sig något annat konkret av läkarbesöket än att få föreskrifter ominskränkningar i sin livsföring, vilka ytterst kan föranleda isolering påsjukhus i de fall han inte följer dem. Minbedömning är följande. Det råder en bred enighet i vårt land när det gällersynen på sjukdomen AIDS som ett hot mot folkhälsan. Alla är ense om att denutgör ett betydande hot mot hälsotikståndet i riket samt att kraftfulla åtgärderbrådskar. Insatserna måste inriktas på att sä långt det är möjligt begränsa ytterUgaresmittspridning. En fömtsättning för att vi skak lyckas med detta är att vi kanförhindra att smittan fär fäste i de stora befolkningsgrupperna utanför degrupper som redan har drabbats. Det föreligger således enighet om målet förinsatserna. Vad diskussionen har gällt är vilka medel som bör användas för attnå detta mål. Förutsättningarnaär goda för att vi i värt land skall möta den aUvarliga situationen på ett brasätt. Anledningarna detta är flera. Vårt land har en liten befolkning,stora glesbygdsområden och få storsläder. Vi har en högt utvecklad hälso- ochsjukvård, som geografiskt läcker hela landet. Vi har en god överblick över hälsosituationeni landet och vårt samhälle är även i övrigt väl organiserat. Genom att hälso-och sjukvården i huvudsak bedrivs av det allmänna är den integrerad med övrigasamhällssektorer av betydelse för hälsoarbetet. De allmänna förutsättningarnaär således goda. Beträffande sjukdomen AIDS har vi dessutom haft den fördelenatt vi haft ett visst rådrum och kunnat förbereda oss för vad som skulle kommaatt ske. Genom att med uppmärksamhet följa situationen i - där sjukdomenfunnits längre än i vårt land - har vi fält värdefullaerfarenheter av stor betydelse för våra egna insatser. Bl,a, fick vi på dettasätt tiUgäng tik testmaterial innan sjukdomen hunnit att få någon störrespridning i samhället. Regeringen och berörda myndigheter, främstsocialstyrelsen och SBL, har härigenom kunnat vidta en rad åtgärder innansjukdomen har fält någon mer utbredd omfattning. InomAIDS-delegationen har ingående övervägts frågan om att göra smittskyddslagen tillämpHgpå infektion av HTLV-III-vims. Delegationen har prövat om ett sådant stegskulle påverka möjligheterna att framgångsrikt bekämpa sjukdomens utbredning.Man har nämligen befarat, att åtgärden skuke leda till att de gmpper som det ärmest angeläget att nä drar sig undan hälso- och sjukvården av rädsla för straffeller olika former av inskränkningar i sin livsföring och för att t,ex, få sinsexuella läggning röjd och uppgiften införd i något slags register, Åandra sidan har delegationen ansett att del är oacceptabelt, att man inte kan ingripa mot sådana bärare av HTLV-III-virus som visar en uppenbar brist pä hänsyn mot sina medmänniskor genom att inte följa de föreskrifter om sin livsföring för alt minska risken för smittspridning som de kan ha fåttav H Prop.1985/86:13 läkare. Möjligheterna att ingripa med stöd av annanlagstiftning har bedömts vara små. Viden sammanvägning av skälen för respektive emot ett beslut att göra smittskyddslagentillämplig på infektion av HTLV-III-virus har delegationen funnit attövervägande skäl talar för ett sådant beslut. Vid valet mellan att förklarasjukdomen som allmänfarlig eller venerisk har delegationen kommit tilluppfattningen att smittskyddslagstiftningens bestämmelser för de veneriskasjukdomarna är bäst lämpade, bl.a, av det skälet att miljö- och hälsoskyddsnämndernasaknar den medicinska kompetens som krävs i dessa ofta komplicerade ärenden.Delegationen har därför föreslagit regeringen att infektion av HTLV-III-virusskall hänföras till de veneriska sjukdomarna. Jagdelar delegationens uppfattning att smittskyddslagen bör göras tillämplig påinfektion av HTLV-III-virus och att sjukdomen bör hänföras de veneriskasjukdomarna. Regeringen har också på min föredragning beslutatatt foga infektion av HTLV-III-virus tUl de tidigare veneriska sjukdomarna i 6§ smittskyddskungörelsen. Regeringensbeslut innebär att smittskyddslagens bestämmelser om veneriska sjukdomar bUrfullt ut tillämpliga på infektion av HTLV-III-virus. På vetenskapens nuvarandeståndpunkt måste den smittade betraktas som smittförande från den tidpunktviruset överförts tiU honom och under återstoden av hans liv. Infektion av HTLV-III-virusmåste således tills vidare anses befinna sig i ett ständigt smittsamt skede.Infektionen påvisas enklast genom att man fastställer antikroppar mot viruset.Om något slags botemedel upptäcks som innebär att den smittade kan bli smittfri,kommer detta självklart att ändra synen pä när smittsamhet föreligger. DetsammabUr förhållandet om man skulle finna att infektionen, oavsett om något botemedelfinns att tillgå eller ej, inte är smittsam under vissa perioder. Denredovisade synen på infektionen innebär bl.a, att den som har haft könsligtumgänge med någon som han vet är smittad får anledning anta att han själv blivitsmittad. Han bUr då skyldig att söka läkare för provtagning och skyldig attfölja de föreskrifter som läkaren meddelar för att hindra spridning av smittan,Samma skyldighet åvkar t,ex, den som har brukat en injektionsspruta som hanvet kan föra smitta, såsom när en smittad person tidigare använt sprutan. Somjag har redovisat, befarar mänga att beslutet att göra smittskyddslagen tillämpHg pä HTLV-III-virus kan få negativa konsekvenser för smittskyddsarbetet. Också jag anser att dessa farhågor är befogade, om man inte vidtar även andra åtgärder, EnHgt min uppfattning är det nödvändigt att komplettera beslutet med en rad andra åtgärder för att öka människornas förtroende för smittskyddslagstiftningen och för alt värna deras integritet och skydda deras identitet i smittskyddsarbetet. Behovet av sådana åtgärder betonas också i delegationens rekommendationer regeringen. De åtgärder som jag tänker på är dels sådana som myndighe terna, främst , själva kan vidta, dels sådana som kräver beslul av regering eller riksdag. Till den förstnämnda kategorien av åtgärder hör en anpassning av 12 rutinerna för rapportering av veneriska sjukdomar, EnHgt8 § smittskydds- kungörelsenskall en läkare som konstaterar att en patient har en venerisk Prop. 1985/86:13sjukdom senast skriftligen anmäla detta till smittskyddsläkaren.Anmälan skall innehålla uppgift om den sjukes kön, födelsetid och hemort meninte om hans namn. Den blankett som används för dessa anmälningar har tagitsfram av . Blanketten används både vid allmänfarliga sjukdomaroch vid veneriska sjukdomar. Det har visat sig att anmälningarna vid deveneriska sjukdomarna ibland har kommit att innehålla fler uppgifter än vadkungörelsen föreskriver. Detta förhållande har av olika grupper uppfattats somett otillbörligt intrång i den personliga integriteten, bl,a, genom attpatientens identitet röjs utan att detta är påkallat från smittskyddssynpunkt.Detta blir särskik påtagligt vid infektion av HTLV-III-virus, eftersom dennasjukdom ännu så länge huvudsakligen är utbredd bland homosexuella män ochintravenösa narkotikamissbrukare, Ianledning härav har fattal beslut om en ny anmälningsblankettför veneriska sjukdomar. Enligt den nya blanketten anges endast kön, födelseår,hemort och nationalitet för patienten. Inte heller i övrigt ställs upp någrakrav på uppgifter som ensamma eller sammanställda med andra uppgifter kan röjapatientens identitet. Socialstyrelsenhar också fattat beslut om föreskrifter för hur prov för analys som tas ianledning av misstänkt smitta skall märkas, om patienten så önskar, för attlaboratoriepersonalen och övrig personal som tar befattning med proven inleskall få reda på från vilken patient ett visst prov härrör. skall varje prov förses med en kodbeteckning. Den kod som skallanvändas utgörs av de två första siffrorna och de fyra sista siffrorna i personnumret.Den behandlande läkaren skall föra en förteckning över de prover som kodats ochöver de patienter från vilka proverna tagils. Läkaren skall upplysa patientenom hur provet kodats. Tillde åtgärder som myndigheterna själva kan vidta hör också förstärkningar avskyddet för patienternas identitet vid besök inom hälso- och sjukvården. Detförekommer ibland, att den som söker upp hälso- och sjukvården för att fåbesked om huruvida han är smittad med HTLV-lIl-virus vill ha sin identitetskyddad. För den offentliga hälso- och sjukvården finns ett sådant skydd i 7kap, 1 § sekretesslagen (1980:100) i förhållande till enskilda och andramyndigheter. För den enskUda hälso- och sjukvården finns motsvarandebestämmelser i lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m,fl,(tillsynslagen), EnHgt dessa bestämmelser får den behandlande läkaren i principinte lämna ut uppgift om en patients hälsotillstånd eller andra personligaförhållanden, t,ex, patientens identitet, om det inte slår klart att uppgiftenkan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men, Isekretesslagen finns dock inte några bestämmelser om vad som i detta fak gäkermellan den behandlande läkaren och övrig personal pä den mottagning därpatienten undersöks. Det saknas emellertid ofta anledning för någon annan änden behandlande läkaren att känna till patientens namn, om denne önskar alt fäsin identitet skyddad. Inom pågår ett arbete med att vidtaåtgärder för att stärka patienternas integritet i dessa avseenden. Medde åtgärder för att stärka patienternas integritet som jag här har redovisat, anser jag att de befarade negaUva konsekvenserna av att förklara 13 Prop.1985/86:13 infektion av HTLV-III-virus som en venerisk sjukdom i huvudsak är undanröjda.Ytterligare en åtgärd anser jag dock nödvändig. Denna fråga tar jag upp . 5 Straffbestämmelserna i 26 § smittskyddslagen upphävs Mitt förstag:Straffbestämmelserna i 26 § smitlskyddslagen upphävs. Skälenför mitt förslag: I 26 § smittskyddslagen finns bestämmelser om straff vidspridande av venerisk sjukdom. Paragrafenhar följande lydelse. Densom Hder av venerisk sjukdom och med vetskap eller misstanke om det har könsligtumgänge dömes tik böter eller fängelse i högst två är. Detsamma gäller, omnågon eljest uppsålHgen eller av grov oaktsamhet utsätter annan för fara attbli smittad av venerisk sjukdom. Harbrott som avses i första stycket förövats mot make, må åklagare väcka åtalendast om målsägande anger brottet till åtal eller åtal är påkallat från allmänsynpunkt. Avbestämmelsen i paragrafens första stycke, första meningen framgår, att den somlider av en venerisk sjukdom och känner till detta förhållande eller misstänkerdet kan dömas lill böter eller fängelse i högst om han har könsligtumgänge med någon annan. Det krävs varken uppsåt eller vållande att spridasmitta hos den som lider av sjukdomen. Det enda som krävs är att han vet ellermisstänker att han för smitta vid tillfället för det könsliga umgänget. Detställs inte upp något krav på att sexualpartnern skall utsättas förfara att bhsmittad, I sak innebär detta all straffansvar inträder oavsett om preventivmedel- närmast kondom - använts eller ej. Straffbestämmelsen är tikämplig också idet fallet båda kontrahenterna lider av samma könssjukdom. Båda kan i dettafall straffas, under förutsättning att de hade vetskap eUer misstanke omsjukdomen. Skälet för detta är att det smittämne som förorsakar sjukdomen kanförekomma i olika stammar vilka kan vara mer eUer mindre motståndskraftiga motde medicinska preparat som används mot sjukdomen. Det kan således förekomma atten person som Uder av gonorré av en viss typ infekteras av en annan typ avsamma sjukdom. Bestämmelseni första stycket andra meningen avser situationer där någon utsätter någonannan för fara all bli smittad av venerisk sjukdom pä annat sätt än genom könsligtumgänge, I detta fall krävs uppsåt eller grov oaktsamhet hos gämingsmannen, Imotiven till bestämmelsen, som ursprungligen är frän , anges att man härtänkt på bl,a, den situationen att en amma som lider av syfiUs överförsjukdomen till barnet. Också den omvända situationen avses, nämligen när någonlämnar sitt syfilissmittade barn UU en amma. Ett annat exempel är när någon isin yrkesverksamhet utsätter någon för risk att bli smittad, såsom kan varafallet inom t,ex, hälso-och sjukvärden. I andra stycket finns enbestämmelse om särskilda åtalsregler för brott mot Prop, 1985/86:13 make. Ommaken inte har angett brottet till åtal, får åklagaren väcka åtal endast omåtal är påkallat från allmän synpunkt. Bestämmelsernaom straff för den som lider av venerisk sjukdom och har könsligt umgänge medannan och för den som på annat sätt utsätter någon annan för fara att blismittad av venerisk sjukdom tklkom som ett led i lagstiftningenom bekämpande av könssjukdomar. Det är sällsynt att någon fälls tiUansvar för dessa brott. lagfördes totalt sex personer medstöd av 26 § smittskyddslagen. Dethar i den allmänna debatten ofta gjorts gäUande att straffhotet avskräcker densom drabbats av en venerisk sjukdom från att söka läkare och få värd försjukdomen. Enligt 29 § smittskyddslagen är nämUgen smittskyddsläkaren skyldigatt anmäla misstanke om brott enhgt 26 § tiU åklagaren om del är påkallat föratt hindra att brottsligheten fortsätter. Många läkare upplever att detta ledertill angiveri och att det strider mot läkarens egentliga uppgifter att vårdaoch behandla patienten. Förtroendet mellan läkare och patient riskerar attrubbas. Det är också myckel sällsynt med sådana anmälningar. Detfinns skäl att anta, att många av dem som har smittats med HTLV-III-virusskulle dra sig för att uppsöka hälso- och sjukvården av rädsla för straff ombestämmelserna i 26 § smittskyddslagen inte upphävs. Denna uppfattning harkommit till klart uttryck hos både dem som arbetar inom smittskyddet ochföreträdare för de grupper bland vilka smittan ännu så länge är i huvudsakspridd. Skälet till denna inställning är givetvis det förhållandet, attinfektion av HTLV-III-virus till skillnad mot t.ex, syfilis och gonorré ännuinte går att bota. Den som en gång har smittats med HTLV-III-virus kommersannolikt att föra smitta under resten av sill liv, om vi inte får fram något effekUvtbotemedel. Straffbestämmelsernai 26 § smittskyddslagen kan således försvära ett effektivt smittskyddsarbete.Arbetet med att minska spridningen av veneriska sjukdomar bör i ställetinriktas på att förändra våra attityder till dessa sjukdomar. Enattitydförändring har också skett sedan smittskyddslagen trädde i kraft år1969. Den gamla inställningen av skuld och skam håller på att försvinna. Menännu återstår mycket att göra. Människorna måste få en annan syn på dessasjukdomar och på de människor som drabbats av sjukdomarna. Genom informationoch upplysning om sjukdomarna kan attityderna ytterligare förändras. Framförallt unga människor måste få kännedom om att risken att ådra sig dessasjukdomar är stor vid många sexuella kontakter. De måste få ökad kännedom om deolika sexuekt överförbara sjukdomarna, deras smittsamhet och risker för hälsan.Med mera kunskap torde följa en ökad benägenhet alt söka läkare hos de smittadesamt ett ökat ansvar att inte smitta andra. Bestämmelsernai 26 § smittskyddslagen har inte heller fått någon motsvarighet ismittskyddskommitténs förslag till ny smittskyddslag, eftersom bestämmelsernahar betraktats som mindre ändamålsenUga för ett framgångsriktsmittskyddsarbete. Ävenom 26 § smittskyddslagen upphävs, finns det andra bestämmelser i lagen som har en preventiv verkan när det gäller att förhindra smittspridning, 15 Prop.1985/86:13 Den smittade är enligt 12 § smittskyddslagen skyldig att följa deföreskrifter som den behandlande läkaren meddelar om åtgärder för att hindraspridning av smitta. Sådana förhållningsregler kan innebära krav på sexuell avhållsam-hetunder en längre eller . Om den smittade åsidosätter vad som åkggerhonom kan länsrätten ytterst besluta att han skall tas in på sjukhus, om detfinns grundad anledning befara att han skall sprida smitta (14 §), Den som harintagits på sjukhus är skyldig att kvarstanna och underkasta sig nödvändig värdtill dess det inte längre finns grundad anledning att befara att han spridersmitta (16 §), Närdel gäller syfilis och gonorré torde få invändningar kunna resas mot detberättigade i att den smittade ges förhållningsregler som innebär krav på sexuellavhållsamhet sjukdomen befinner sig i smittsamt skede. Densmittade kan ju genom en snabb och enkel läkemedelsbehandHng bli smittfri.Annorlunda förhåller det sig med den som har smittats med HTLV-III-virus, Dennemåste på vetenskapens nuvarande ståndpunkt betraktas som smittförande från dentidpunkt viruset överförts till honom och under återstoden av hans liv. Förmånga som har smitlats med HTLV-III-virus skulle ett krav på fuUständig sexuellavhållsamhet under återstoden av livet framstå som orimligt. Många skulle intefölja en sådan förhållningsregel. Med hänsyn till detta förhållande är det frånsmittskyddssynpunkt inte en lämplig åtgärd att förbjuda densmittade att ha sexuellt umgänge. Eftersom HTLV-III-virus akmänt sett har enlåg smittsamhet kan riskerna för smittspridning vid sexuellt umgänge starktbegränsas om parterna iakttar stor försiktighet och använder så säkra metodersom möjligt vid umgänget -1,ex, sexualtekniker där utbyte av kroppsvätskor inteförekommer. Enligt min uppfattning måste man kunna utgå ifrån att den som harsmittats kommer att visa hänsyn och omtanke om sin partner. Inomsocialstyrelsen pågår ett arbete med att ta fram anvisningar för vad som böriakttas vid sexuellt umgänge där någon av parterna är bärare av HTLV-III-virus. Om26 § smittskyddslagen upphävs kommer det inte längre att finnas några straffrättsliga bestämmelser i smittskyddslagen för de veneriska sjukdomarna. Detta innebär emellertid inte att könsHgt umgänge vid venerisk sjukdom kan vara straffbart, I finns flera olika beslämmelser som beroende på omständigheterna i det särskilda fallet kan bli tillämpliga på sådana handlingar. Dessa bestämmelser återfinns i 3 kap, som gäller brott mot liv och hälsa samt i 13 kap. som gäller allmänfarliga brott. Enligt 3 kap. 5 § kan den som tillfogar annan sjukdom dömas för misshandel (alt, grov misshandel enHgt 6 §). Åsamkar någon av oaktsamhet annan person sjukdom som inte är ringa kan han dömas för vållande tiU kroppsskada eller sjukdom enligt 8 §. I 9 § stadgas ansvar för framkallande av fara för annan för den som av grov oaktsamhet utsätter annan för fara för allvarlig sjukdom. 113 kap. finns de berörda bestämmel serna i 7 och 9 §§. Enligt 7 § första stycket kan den som framkallar allmän fara för människors liv eller hälsa genom att förgifta eller infekteralivsmedel, vatten eller annat, på annat sätt sprida gift eller dylikt eller överföra eller 16 sprida allvarlig sjukdom, dömas för spridande avgift eller smitta. grov oaktsamhet begår engärning som anges i bl,a, 7 § skall dömas för Prop. 1985/86:13 vårdslöshetmed gift eller smittämne. Avde skäl som jag här har redovisat anser jag att 26 § smittskyddslagen börupphävas, I 29 § smittskyddslagen finns bestämmelser som hänvisar till 26 § ochsom avser åklagares och domstolars tillgång tiU resultat av läkarundersökningar.En följdändring måste därför göras i förstnämnda paragraf. Det bör anmärkas attfrågan under vilka förutsättningar hälso- och sjukvärdssekretessen kan brytasför sådant ändamål som avses i 29 § numera regleras av allmänna bestämmelser isekretesslagen. Vidarebör en redaktionell ändring göras i 29 § första stycket smittskyddslagen.Efter de lagändringar i bl.a. 6 kap, som trädde i kraft den 1 juli1984 bör hänvisningen i 29 § smittskyddslagen avse 6 kap, 8 och 9 §§ . Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättats förslagtill lag om ändring i smittskyddslagen (1968:231). Deföreslagna lagändringarna är av enkel beskaffenhet, varför lagrådets hörandeenligt min mening inte är påkallat. Jaghemställer att regeringen föreslär alt anta förslaget. Regeringenbör föreslå att besluta att förkorta motionstiden . Regeringenansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar all genomproposition föreslå att anta de förslag som föredraganden har lagtfram.