prop · G90380 · 1985-12-31 00:00:00 — All tolken är auktoriserad av kommerskollegiumenligt förordningen (1985:613) om auktorisation av tolkar och översättareinnebär en garanti för alt han eller hon är kvalificerad. En auktoriserad tolkär därför oftast atl föredra framför en oauktoriserad. Framför allt gällerdetta i ärenden av större vikt från allmän eller enskild synpunkt. I vissa speciella typer avärenden kräver valet av tolk särskild omsorg. ärenden enligt utiänningslagsliflningendär någon åberopar politiskt flyklingskap är frågan helt naturligt ofta känslig.Tolkens neutralitet skall i inget fall kunna ifrågasättas. Iprincip anser jag alt myndigheterna bör använda oauktoriserade tolkar bara närauktoriserade inte finns atl tillgå. Jag har övervägt möjligheten atl kompletteraförvaltningslagen med en föreskrift av denna innebörd. För min del är jag dockinte övertygad om att en sådan föreskrift behövs. Den kan f.ö. lätt missförståsoch leda till en onödigt byråkratisk syn på tolkfrågan. Jag tänker då på attmånga ärenden i förvaltningen är av enkel och okomplicerad karaktär. 1 sådanaärenden kan handläggningen ofta utan hjälp av någon särskild tolkeftersom den inte kräver annat än ganska ordinära språkkunskaper. Fråganom vilka kompetenskrav som bör ställas på de tolkar som myndigheterna anlitarbör mol denna bakgrund inte regleras i förvaltningslagen. Minståndpunkt utesluter inte att del i en eller annan gmpp av ärenden kan finnasskäl att genom specialbestämmelser ställa högre krav på tolkservice. Fråganbör uppmärksammas fortlöpande i lagstiftningsarbetet. Deljag nu har sagt om användningen av tolkar gäller också frågan om auktoriseradeöversättare bör anlitas av myndigheterna. Jaghar i denna fråga samrått med statsråden och . Mittförslag: Frågorna om omröstningsmetod och reservationsrätt i förvaltningsärendenregleras i förvaltningslagen på följande sätt. , en nämnd eller ett liknande organ med flera ledamöter skallbesluta på en statlig myndighets vägnar och enighet inte kan nås, sker öppenomröstning i det väsentliga enligt den metod som används bl. a. i riksdagenoch inom den kommunala sektorn. I ärenden som avser myndighetsutövning motenskilda skall dock ingen ledamot ha rätt att helt lägga ner sin röst. Vid likaröstetal har ordföranden ulslagsröst. Den s.k. kollegialaomröstningsmetoden, dvs. den metod som används hos bl. a. domstolarna, skallanvändas inom förvaltningen endasl nar det är särskilt föreskrivet. Varje närvarande ledamotskall ha rätt att reservera sig mol ett beslul. Också en föredragande ellerannan befattningshavare som inte är beslutsfattare men som är närvarande vidden slutiiga handläggningen skall ha rätt all få sin avvikande meningantecknad. Hos kommunala, landslingskommunalaoch kyrkokommunala myndigheter skall motsvarande regler i kommunallagsliflningentill-lämpas i stället för de nu nämnda reglerna. Förvaltningsrättsutredningensförslag överensstämmer i huvudsak med mitt. En olikhet är dock alt omröstningeni vissa fall skall göras med slutna röstsedlar, nämligen om ärendet avser val.Till skillnad från mitt förslag skall skyldigheten att delta i omröstning ochbeslut gälla alla typer av ärenden och inte bara sådana som avsermyndighetsutövning mot enskilda. En tredje olikhet är atl det skall vara ettvillkor för att en ledamot skall ha rätt att reservera sig atl ledamoten harblivit överröstad. Vidareskall - tvärtemot vad jag föreslår - en föredragande eller annan befattningshavaresom medverkar vid beslutet på annat sätt än som beslutsfattare inte ha rättatt få sin avvikande mening antecknad. Ytterligareen olikhet är alt förvaltningslagens regler i ämnet skall tillämpas också inomden specialreglerade kommunalförvaltningen. Remissinstanserna: Nästanalla remissinstanser stöder utredningens förslag utom så till vida alt deförordar att föredragande och andra som inte är beslutsfattare skall ha rättatt få sin avvikande mening antecknad. Någraifrågasätter om inte den kollegiala omröstningsmetoden är lämpligare idisciplinärenden o. d., i ärenden hos domstolsliknande nämnder och iadministrativa ärenden hos domstolarna. kritiserar förslaget att ingen skall ha rätt alt lägganer sin röst. En remissinstans vänder sig mot förslaget att endast den som harblivit överröstad skall ha rätt atl reservera sig. Frånkommunall håll påpekas att förslagel innebär alt man får delvis olika reglerinom den specialreglerade kommunalförvaltningen och den oreglerade kommunalasektorn. Önskemål framförs om atl samma regler skall gälla i all kommunalverksamhet för alt del inte skall uppstå missförstånd och tolkningsproblem. Skälenför mitt förslag: 1 del stora flertalet förvaltningsärenden beslutar en endaperson på myndighetens vägnar. Men del förekommer också i många fall attbeslutet fattas av flera personer gemensamt. Det beslutande organet är dåvanligen en lekmannastyrelse eller lekmannanämnd. Tidigareförekom det pä många områden att förvaltningsbeslut fattades av en ijänstemannaslyrelse.Dessa s.k. kollegier har numera försvunnit utom på några fä områden. De finnsfortfarande kvar inom utbildningsväsendet och i administrativa ärenden hosdomstolarna. Det finns också hos en del andra myndigheter särskildadisciplinnämnder som beslutar på myndighetens vägnar i vissa personaladministralivaärenden och som består av enbart tjänstemän. Mycketvanligt är att tjänstemän medverkar vid etl beslut på annat sätt Prop. 1985/86:80 än som beslutsfattare, t. ex. som föredragande, som chef för en berörd enhetinom myndigheten eller som särskilt tillkallad rådgivare. Dessa situationerlämnar jag tills vidare åt sidan när jag nu först behandlar frågan hur självabeslutsfattandet (omröstningen) skall gä lill i sådana fall då beslutsfattarnaär fler än en och enighet inte kan näs. Detligger i sakens natur att de som skall besluta gemensamt i ett ärende när olikameningar uppkommer bör se efter om enighet kan uppnäs genom diskussion,argumentation, lyhördhet för motargument osv. Bara om detta inte lyckas,behöver man rösta om ulgången. Somdel nu är brukar i huvudsak två omröstningsmeloder användas inom förvaltningen,nämligen den kollekliva metoden och den kollegiala. DenkoUektiva omröstningsmeioden kan betecknas som riksdagsmetoden. Denöverensstämmer nämligen i det väsentliga med den ordning för beslutsfattandesom gäller i . Beslutsfattandet börjar med ett acklamationsförfarande.Ordföranden framställer ett förslag (proposition) som formuleras så atl det kanbesvaras med ja eller nej. Med ledning av ledamöternas ja- och nejsvar, ochkanske också av den föregående överläggningen, bedömer ordföranden vilkenutgången har blivit och ger sin uppfattning om denna lill känna. Om ingenledamot begär omröstning, befäster ordföranden delta beslul. På begäran avnågon ledamot skall omröstning ske. Utgången bestäms av vilket förslag som fårenkel majoritet. Omdet förekommer fler än två förslag, är tillvägagångssättet följande med denkollektiva metoden. Det förslag som enligt ordföranden har segrat vid acklamalionsförfarandelblir huvudförslag. Mol delta skall ställas ett av motförslagen. Vilket avmotförslagen som skall bli motförslag vid huvudomröstningen avgörs genomsärskilda omröstningar (omröstning om kontraproposition i huvudomröstningen).Motförslagen elimineras då undan för undan på så sätt all två av dem alltidställs mot varandra. Del som vinner går vidare till nästa omröstning osv. tillsbara etl motförslag återstår för huvudomröslningen. Del förslag som då färenkel majoritet blir myndighetens beslul. Omröstningengörs normalt öppet men kan ibland göras med slutna röstsedlar, nämligen närärendet avser val eller tjänstetillsättning. Vid lika röstetal har ordföranden ulslagsröst,utom när omröstningen är sluten. Då träffas i stället avgörandet genom loltning. Denkollegiala omröstningsmetoden kan också kallas för domstolsmetoden eftersomden tillämpas bl. a. i domstolarnas rättskipning. Vid omröstning mellan tvåeller flera meningar enligt den metoden tillkännager ledamöterna sinaståndpunkter i en bestämd turordning. Vanligen röstar den yngste först, om intenågon ledamot har etl särskilt ansvar för ärendet (eller nämndemän deltar i endomstol). Vid röstsammanräkningen gäller i första hand majoritelsprincipen. Omdet föreligger fler än två meningar, är huvudprincipen att denmening som får fler röster än någon annan blir 30 Omröstning enligt denkollegiala metoden görs alltid öppet. Vid lika Prop. 1985/86: 80 röstetalgäller som huvudregel att ordföranden har ulslagsröst. Frän denna regel görsvissa undanlag. I förvaltningsärenden som påminner om brottmål har man sålundaansett atl den ståndpunkt som är mildast för den enskilda parten bör varautslagsgivande vid lika röstetal. Avsteg från regeln om ordförandensutslagsröst görs också i frågor av kvantitativ art, l.ex. när del är fråga omolika belopp. Dä läggs rösterna för näriiggande meningar samman i viss ordningtills enkel röslövervikt nås. Omman ser till förvaltningen i dess helhet, torde den kollektiva metoden varavanligast. Endast den förekommer inom den kommunala sektorn. Föreskrifter omdenna metod finns i 3 kap. 10 § kommunallagen (1977:179) och 5 kap. 13 § lagen(1982:1052) om församlingar och kyrkliga samfälligheter. De specialförfattningarsom reglerar vissa kommunala verksamheter (, byggnadsväsendetosv.) hänvisar till kommunallagen på denna punkt. Inomden statliga sektorn är bilden splittrad och läget delvis oklart. Här varursprungligen den kollegiala metoden den helt dominerande. I allt störreutsträckning har emellertid också de stadiga myndigheterna kommit att tillämpaden kollektiva metoden i stället för den kollegiala. Fören del stadiga nämnder o. d. föreskrivs uttryckligen i olika lagar ochförordningar alt regler om omröstning vid domstol skalltillämpas. Vanligare är dock att det föreskrivs att som beslul skall gälla den meningsom de flesta ledamöterna enar sig om eller, vid lika röstetal, den mening somordföranden biträder. Denna formulering går tillbaka till den tid då denkollegiala omröstningsmeioden var den enda som användes hos statiigamyndigheter. Men ordalydelsen utesluter inte den kollektiva metoden. Enundersökning (se Förvaltningsrältslig 1979 s. 192) som gjordes förnågra år sedan och som omfattade ett 100-lal statiiga styrelser ' och nämndervisar atl de båda metoderna är ungefär lika vanliga inom statsförvaltningen.Valet av metod varierar mellan myndigheterna. Det finns ingen konsekvent linje.Så t. ex. används den kollektiva metoden hos vissa länsstyrelser och denkollegiala hos andra. Undersökningen visar också alt del mera sällan förekommeratt omröstningsreglerna ställs på sin spets. Mankan enligt min mening knappast hävda alt någon av metoderna generellt sett äröverlägsen den andra. Däremot måste del anses vara en brist alt gällande regleri många fall inte ger klart besked om vilken metod som skall användas. Oklarheti detta avseende har lett till tvekan och omotiverade skillnader itillämpningen. Reglerna behöver därför göras klarare och enhetligare. Jaganser alt den kollektiva metoden regelmässigt är en ändamålsenlig ordning för omröstning i förvaltningsärenden. Styrelser, nämnder och liknande organ inom förvaltningen har i stor utsträckning ledamöter som hämtas från partier, intresseorganisationer och andra sammanslutningar där den kollektiva metoden är stadigt förankrad. Som jag redan har sagt har denna metod också kommit att lillämpas i allt störte utsträckning bland myndigheterna. Jag ansluter mig därförtill utredningens och nästan alla remissinstansers Prop. 1985/86:80uppfattning att man i förvaltningslagen bör föreskriva att den kollektivametoden skall användas vid omröstning i förvaltningsärenden. Etlstort antal bestämmelser i olika speciallagar och myndighetsinstmk-tioner blirmed mitt förslag överflödiga och kan upphävas. Vissa specialbestämmelserbehövs dock också i fortsättningen. Jagtänker då i första hand på alt en del statliga nämnder har en funktion ochorganisation som liknar domstolamas. För sådana domslolsHknande nämnder bör manenligt min mening ha avvikande specialregler som innebär att dessa myndigheterliksom skall använda i princip samma omröstningsmetod som domstolama,dvs. den kollegiala metoden. Ocksåinom förvallningsverksamheten i övrigt är del ibland motiverat medspecialbestämmelser av denna innebörd, framför allt i sädana fall då detbeslutande organet är ett tjänstemannakollegium. Omriksdagen antar del förslag som jag nu lägger fram, bör specialför-fattningamasomröstningsregler ses över i enlighet med vad jag nu har sagt så all nödvändigaföljdändringar kan göras. Översynen kan lämpligen samordnas med den utredning(C 1985:02) om en verksförordning m. m. som har tillsatts efler beslulav regeringen (Dir 1985:34). Skyldighetenatt delta i beslut Ensärskild fråga är om ledamöter skall ha rätt alt lägga ner sin röst. Förvissa myndigheter är frågan f. n. löst genom att de specialförfattningar somreglerar verksamheten hänvisar till omröstningsregler.Enligt dessa regler är en ledamot i princip skyldig atl delta i varjeomröstning och beslut. Iövrigt saknas med få undantag uttryckliga bestämmelser i frågan. När denkollegiala omröstningsmetoden används brukar man dock allmänt anse att varjeledamot är skyldig att rösta. Medden kollektiva metoden anses det däremot ofta följa att ledamöter har rätt atllägga ner sin röst. Denna uppfattning är vedertagen inom kommunalförvaltningenoch brukar motiveras bl. a. med den synpunkten alt, om en ledamot från ettpolitiskt parti har förhinder vid omröstningen, en annan ledamot från ett annatpolitiskt parti bör kunna kvitta ul sig så att slyrkebalansen mellan partiernainte mbbas. Huvudregelnbör enligt min mening vara atl var och en som är satt att besluta på en stadigmyndighets vägnar deltar i avgörandena oavsett vilken omröslningsmetod somanvänds. Det är framför allt rättssäkerhetssynpunkter som talar för en sådanordning. Om alla ledamöter deltar i beslutsfattandet, får detta nämligengenerellt sett antas bli säkrare. Vadjag har sagt nu gäller framför alll i ärenden som avser myndighetsutövning motenskilda. I andra ärenden (t. ex. vid avgivande av remissyttranden,upphandling och egendomsförvallning) gör sig intresset av att varje ledamotdeltar i avgörandet i allmänhet inte gällande på samma sätt. 1 sådana ärendenkan det också ibland finnas beaktansvärda skäl för en ledamot att avstå frånalt delta i ett beslut. Jagförordar därför att man kombinerar regeln om kollektiv omröstnings- Prop.1985/86:80 metod i förvaltningslagen med en föreskrift som innebär att ingen färavstå helt från att rösta i ärenden som avser myndighetsutövning mot enskilda.I andra ärenden bör däremot inte någon sådan ovillkorlig regel gälla. Fråganom vilken omröstningsmetod som bör gälla hos kommunala myndigheter tar jag uppi ett särskilt avsnitt längre fram. Jag övergår nu lill att behandla några särkildafrågor som rör beslutsfattandet hos statliga myndigheter. Enremissinstans har ifrågasatt om man inte bör föreskriva ennärvaroplikt för ledamöterna i en styrelse e. d. Detta anser jag inte nödvändigt.Det ligger nämligen i sakens natur atl den som har åtagit sig ett uppdrag i t.ex: en verksstyrelse är skyldig att delta i styrelsesammanträdena utom när hanhar förhinder. Enannan synpunkt som har förts fram vid remissbehandlingen är att ledamöter kanställas inför sådana konflikter mellan sin ställning som ledamot i ettkommunalt organ och sitt uppdrag i en stadig myndighets styrelse e. d. sommotiverar att de avhåller sig från att delta i ett avgörande hos del statligaorganet. Jag kan ha förståelse för denna synpunkt. Den gör sig dock snarastgällande i sådana ärenden som inte avser myndighels-utövning. För fall då ettärende avser myndighetsutövning mol enskilda anser jag alt det med ett uppdraghos en statlig myndighei bör följa en skyldighet att ge till känna sin mening,om inte jävsreglerna är tillämpliga. Genomdet system med suppleanter som gäller kan man ofta undvika att förhinder förledamöter leder lill att slyrkebalansen rubbas mellan olika intressen som ärföreträdda i det beslutande organet. Detta kan dock inte alltid undvikas. Någongäng kan det hända att en ersättare inte finns tillgänglig. Ersättaren kanockså företräda en annan organisation än den ordinarie ledamoten. Frågan är omdel för dessa mindre vanliga fall är motiverat med en särskild regel omundanlag från kravet på deltagande i ett avgörande. Jaganser inte det. Som jag redan har sagt är det ett rältssäkerhetsin-tresse atlså mänga av ledamöterna som möjligt deltar i myndighetens beslut, om ärendetavser myndighetsutövning mot enskilda. är utrymmet för politiskavärderingar och åsikter i sädana ärenden mer begränsat än annars. Mol denbakgrunden bör man enligt min mening inte införa någon undantagsregel av dettaslag. Iblandskall flera omröstningar äga rum i samma ärende, nämligen när fler än tvåmeningar förekommer bland ledamöterna. Då uppkommer frågan om en ledamot skallvara skyldig att delta i mer än en röstningsomgång. Detbeslutande organets kompetens kan i vissa fall utnyttjas bättre, om alla ledamöter deltar i samtiiga röstningsomgångar. Man måste emellertid också observera all det dä lätt inträffar atl den som ogillar båda de förslag, som det skall röstas om, måste avge en ulslagsröst. En sådan ordning kan falla sig naturlig för tjänstemän men skulle ofta framstå som föga rimlig och svår att tillämpa för andra ledamöter. Med tanke på detta anser jag all man i förvaltningslagen inte bör kräva atl ledamöter röstar för mer än ett förslag. 3 1985/86. Den som har biträtt ettförslag, som blir nedröstat vid en omröstning om Prop. 1985/86:80 kontrapropositioni huvudomröstningen, skall alltså ha möjlighet - men inte skyldighet atldelta i huvudomröstningen. Inte heller skall den som vill rösta förhuvudförslaget vara skyldig att delta i omröstningar om kontraproposition. Ettundantag behöver dock göras för ordföranden. Vid lika röstetal bör han alltidvara skyldig atl rösta för att man skall slippa tillgripa lottning. Behovetav lottning vid hka röstetal är i övrigt beroende av om röstningen görs öppeteller om slutna sedlar används. Härsom annars inom förvaltningen bör man sträva efter öppenhet. Principen att vaijeledamot öppet skall redovisa för de övriga hur han röstar bör enligt min meninggälla på förvaltningslagens område. Om det finns vägande skäl att göra undantagför vissa lyper av ärenden, t. ex. för sådana som avser val, får del ske i specialförfatlningarna. Jagförordar alltså atl det i förvaltningslagen tas in föreskrifter som innebär atlomröstningen skall göras öppet, all ordföranden skall ha utslagsröst vid likaröstetal och att loltning inte får användas. Atten ledamot som har blivit överröstad reserverar sig mot beslutet, dvs. låteranteckna sin avvikande mening i ärendet, kan ha betydelse på flera sätt. Reservationenär först och främst en förutsättning för att ledamoten skall frilas från ansvarför beslutet. Den som stannar i minoritet vid omröstningen men som inte följerupp sitt ställningstagande genom att reservera sig mot beslutet anses nämligenansluta sig till majoriteten och i princip bli medansvarig för beslutet. a. att en ledamot som har blivit överröstad i efterhand kan anslutasig lill majoriteten genom att avstå från att reservera sig. Enreservation kan vidare ge parter och andra viktig information och vägledning,t. ex. i frågan om det kan löna sig atl överklaga beslutet. På så sätt ärreservationsrätten av värde från rättssäkerhetssynpunkt. Detär värdefullt, om rätt att fä sin avvikande mening antecknad tillkommer intebara ledamöter utan också föredragande och andra befattningshavare hosmyndigheten som är närvarande vid den slulliga handläggningen utan atl varabeslutsfattare. Att dessa befattningshavare har en möjlighet att redovisa enegen uppfattning är ägnat att understryka kravet på noggrannhet och omsorg vidberedningen. Till detta kommer att de brukar ha ingående kunskap om detaktuella ärendet och gällande regler pä området. Rätlssäkerhelsaspekten kommerdärför in också här. Föreskrifterom reservationsrätt e. d. inom statsförvaltningen finns f n. i myndigheternas instruktioner. Enligt dessa föreskrifter skall skiljaklliga meningar som ledamöter, föredraganden och vissa andra tjänstemän an mäler i samband med beslutet antecknas i ärendet. Förde kommunala, landstingskommunala och kyrkokommunala myn- Prop. 1985/86:80digheterna finns liknande föreskrifter med något annan innebörd i 3 kap. 10 § kommunallagen,i 5 kap. 13 § lagen om församlingar och kyrkliga samfälligheter och i de specialförfattningarsom hänvisar till dessa lagrum. Föreskrifterna skiljer sig från dem som gällerför statliga myndigheter framför allt på så sätt att föredraganden och andranärvarande tjänstemän inte har någon rätt att få sin skiljaktiga meningantecknad. Denu nämnda reglerna kompletteras av den regel som gäller underrättelseskyldighetoch som f n. finns i 18 § förvaltningslagen. Denna regel skall lillämpas hosbåde statliga och kommunala myndigheter med undantag för den oregleradekommunalförvaltningen och innebär att myndigheten är skyldig att undertältaden enskilde om sådana skiljaktiga meningar i hans ärende som finns i protokolleller andra handlingar hos myndigheten. Skyldigheten gäller under förutsättningatt ärendet avser myndighetsutövning. Dengällande ordning som jag nu har beskrivit är enligt min mening i stort settändamålsenlig. Bestämmelserna i ämnet är emellertid splittrade ochsvåröverskådliga, delvis också ofullständiga. En klarare och överskådligarereglering är önskvärd, inte minst med tanke på den betydelse som frågan har förden enskildes rättsskydd. Jagdelar därför uppfattningen att man i förvaltningslagen bör ange vem som harrätt alt reservera sig och rätt att få sin skiljaktiga mening antecknad.Samtidigt bör man klargöra vad följden blir för den som inte utnyttjar dennarätt. Reglerna bör bygga på gällande ordning. Ettvillkor för att en ledamot skall ha reservationsrätt bör enligt utredningen varaall ledamoten har blivit överröstad. Ett liknande villkor gäller vidbeslutsfattande i riksdagsutskott enligt 4 kap. 14 § riksdagsordningen.Motsvarande regel i 2 kap. 26 § kommunallagen innehåller däremot inget krav päatt man måste ha blivit överröstad för atl fä reservera sig. Däremot föreskrivsalt en reservation måste anmälas innan sammanträdet har avslutats. Frågan ärhur förvaltningslagen bör utformas i detta avseende. Jag begränsar mig här tillden statliga sektorn. Manmåste som jag ser det beakta att de statliga myndigheterna normalt anses hamöjlighet alt ändra sina beslul innan dessa har expedierats eller på annat sättgetts till känna för adressaterna. Om beslutet inte skall tillkännages, kanändring göras tills det har fått sin slutliga form på något annat sätt, t. ex.genom protokollsjuslering. Enligtgällande rätt torde normalt varje ledamot, oberoende av de övriga, fram tillexpedieringen eller motsvarande lidpunkt ha möjlighet att ändra sin röst medden verkan detta kan fä för myndighetens beslul (se t. ex. , Omrättskraft i förvaltningsrätten, 1951, s. 42). Jaganser atl denna ordning är ändamålsenlig och bör behållas. Även den som har röstat med majoriteten bör alltså ha möjlighet alt ändra sig fram till expedieringen, justeringen eller motsvarande tidpunkt. Till undvikande av missförstånd bör därför inte lämpligen införas något uttryckligt krav pä att en ledamot måsle ha blivit överröstad för atl få reservera sig. Alldeles klart är emellertid atl del inte finns någol utrymme för reservation från en ledamot som biträder majoritetsbeslutet med avseende både på skälen och 35 Vill han tillfoga något till utveckling av sin mening, Prop.1985/86:80 får det ske i form av ett s. k. särskilt yttrande. Omlagen utformas pä detta sätt, undviker man etl par oklarheter somuppslår med utredningens förslag: Kan en ledamot reservera sig mot ettacklamationsbeslut? Skall reservationsrätt tillkomma den som röstar medmajoriteten i huvudomröslningen men som föredrar etl tredje alternativ, som harslagits ul i en tidigare omröstning om kontraproposition?