prop · G90383 · 1985-12-31 00:00:00 — Av betänkandet sid, 143 framgår attdet allmänna kan likställas med en nyttjanderättshavare, men atl orts- ochaUmänvanlighetsreglerna ofta torde medföra atl i vart faU inte något striktansvar kan åläggas staten eller kommunen. Viär av den uppfattningen alt reglerna 15 §, 2 sl, i förslaget liU miljöskadelagskall gälla oberoende av orts- och allmänvanlighetsreglerna och alt även statenoch kommunen skall kunna åläggas ett strikt ansvar om arbetet är särskiltingripande, exempelvis tunnelbygge för avlopp, vatten eller trafik. Vi tyder 6§ 2. på detta sätt. 3 Skadeståndsansvarets räckvidd Prop. Utredningenhar i fråga om del strikta ansvarets omfattning (3 §) föreslagit atl det nugällande undanlaget för oväsentliga skador som tillfogas person eller sak skallutgå. Däremot skall del finnas kvar för ren förmögenhelsskada. Undanlaget föroväsentliga skador har motiverats med att söka undvika tvister som rörsmåsaker. Var gränsen går mellan vad som är väsentligt och oväsentligt haröverlämnats till rättstillämpningen all avgöra. Bedöms skadan vara oväsentligtorde det inte vara nödvändigt att fä den ersatt vare sig det gäller sak-,person- eller ren förmögenhetsskada. Del är då frågan om sådana obetydligaskador som inte, oavsett art, förtjänar någon särbehandling. Jag anser på gmndhärav och även från systematisk synpunkt att undantaget för oväsentiiga skadorsom tiUfogas person eller sak bör vara kvar. Det är rimligt att på delta sättundvika alla sorter av bagatellarlade tvister. 1specialmotiveringen lill 3 § andra styckel (s. 266) har uttalats all regelnäven avser fall där en fastighetsägare skadat miljön på egen fastighet ochdetta medfört föriust för någon annan. Som exempel nämns någon som yrkesmässigtmed stöd av allemansrätten plockar bär eller svamp på fastigheten. Dettauttalande finner jag vara svårförståeligt. Allemansrätten -sådan den utvecklatshistoriskt - torde bygga på gmndsatsen om fastighetsägarens rätt att frittförfoga över sin fastighet. Rätten för envar att plocka bär och svamp beror påall dessa produkter tidigare ansågs sakna ekonomiskt värde, Någol påallemansrätt gmndal intresse som gentemot fastighetsägarens förfoganderätt kangrunda rätt till skadestånd kan inte gäma föreligga i detta fall. Utredningenhar också förklarat alt förhållandel tiU allemansrätten inte beaktas avutredningen i förevarande betänkande (s. 163), Erfarenheternaav miljöskyddslagen visar atl reglerna om orts- och allmän- vanlighet är svåra alt tillämpa. Utan stöd av normer för vad som är acceptabelt för olika störningslyper som exempelvis buller och luftförore ningar saknar allmän-vanlighetsrekvisilet i det närmaste helt konkret inne håll. Detsamma gäller i viss mån ortsvanhgheten. En precisering är önsk värd. Del kan erinras om att i betänkandet (SOU 1979:66) Ny plan och bygglag har framhållit att den ekonomiska skada som en fastighetsägare skall vara skyldig att tåla till följd av befogenhetsbe gränsningar bör preciseras så långt som möjligt. Vid intrång i den pågående markanvändningen skall enligt utredningens förslag ersättning utgå om skadan inte är obetydlig i förhållande till värdet av den berörda delen av fastigheten, I motiven har denna kvalifikationsgräns angetts till av värdet av den berörda delen av fasligheten. Enligt vad hovrät ten erfarit är många remissinstanser positiva liU att kvalifikationsgränsen preciseras på detta sätt. Hovrätten ifrågasätter om inte en motsvarande precisering bör ske för miljöskadelagens del såvitt avser faslighelsskada, 1 112 vartfall bör molivledes kunna göras uttalanden om vad som kan vara ett Prop. 1985/86:83riktmärke för normalfall. Alt helt överlämna dessa för lagens tillämpningavgörande frågor åt praxis synes vanskligt. Dels kan det ta innanvägledande rättsfall föreligger, dels är utgången av rällstvister alltid inågon mån beroende av hur parterna lägger upp sin talan. Erfarenheten visar atlrättsfall ibland blir vägledande i större utsträckning än som kan vara avsett.Ett exempel härpå är NJA 1977 s. 424 angående vägtrafikbuller. Övervägandeskäl talar för alt kvalifikationsgränsen i miljöskadelagen sätts relativt lågt.Vid avvägningen måste emellertid också hänsyn tas till vad som gäUer enligtannan lagstiftning, Isamband med att motsvarigheten tUl bestämmelserna i 4 kap, 2 §expropriationslagen tUIkom anfördes, att det inte är motiverat alt låtaimmissionsskador från expropriationsföretaget påverka ersättningen i annatfall än då rätt till ersättning för sådana skador föreligger enligt reglerna imUjöskyddslagen (prop, 1971:122 s, 191). Utredaren uttalar, att de smärrejämkningar han föreslår rörande skadeståndsansvaret knappast motiverar någonändring i 4 kap, 2 § expropriationslagen. Enligthovrättens mening är det emellertid önskvärt att sambandet mellanmiljöskadelagen och expropriationslagen markeras. Om utredarens förslag till lydelseav 3 § miljöskadelagen godtas, bör sålunda en följdändring i 4 kap, 2 §expropriationslagen ske, Etlomdiskuterat spörsmål är frågan om fastighetsägare vid immissions- skada skall ha ersättning för hela sin skada eller bara för den del som överstiger kvalifikationsgränsen. har i rättsfallet NJA 1977 s, 424 avseende trafikbuller intagk ståndpunkten att en del av den skada som är belägen under kvalifikationsgränsen skall frånräknas. Utre daren menar alt rättsfallet kan ge ledning vid vissa andra slömingar men atl del på det hela taget är ogörligt att ge fasta riktlinjer för rättstUlämp- ningen. Hovrätten instämmer i att det är svårt att ge sådana anvisningar. Situationen är emellertid den atl det inom stora områden är ovisst både om avdrag skall ske och i så fall med hur mycket. Detta är otillfredsställande, och hovrätten anser angeläget alt lagstiftaren anger åtminstone några huvudprinciper för tillämpningen av lagen. Från ett närliggande rättsområde kan nämnas all för den nya plan- och bygglagens del föreslagit att i de fall kvalifikationsgräns ställs upp - hela skadan skall ersättas när gränsen har uppnåtts. Enligt vad hovrätten erfarit har meningarna om förslagel varit delade vid remissbe handlingen, Mol förslaget kan bl, a, invändas att det ger otiltfredsstäUande tröskdeffekler när intrånget ligger strax över eller under kvalifikations gränsen. Enligt hovrättens mening är det en rimlig princip att ersättning enligt 3 § miljöskadelagen utgår endast för den del av skadan som över stiger kvalifikationsgränsen. Detta är ju vad andra får tåla utan rätt till kompensation. Det bör övervägas alt skriva in principen i miljöskadelagen. Några skäl för att olika regler skall gälla för skilda slag av bestående fastighetsinlräng kan inte anses föreligga, 113 8 1985/86. 3.3Stockholms tingsrätt; Prop. Utredningendiskuterar under denna mbrik frågan humvida del finns skäl att behålla deninskränkning av miljöskyddslagens tillämpningsområde som ligger däri alt endaststörningar som drabbar "omgivningen" omfattas av lagens bestämmelser.Utredningen har stannat för alt den nuvarande inskränkningen bör bibehållas. Deskäl som utredningen anfört lill stöd för sin ståndpunkt är emellertid enligttingsrättens mening svaga. Såsomframgår av vad utredningen anfört medför begränsningen tiU"omgivningen" atl skadelidande, som drabbas av en olägenhet inom denanläggning eller del arbetsområde i vilket den miljöfarliga verksamhetenbedrivs, kan komma atl stå utan ekonomiskt skydd mot konsekvenserna av skadan.Utredningen har motiverat skl stäUningstagande med att arbetstagare inom delmiljöfarliga företagel i allmänhet får full kompensation för personskada genomarbetsskadeförsäkring i förening med irygghelsför-säkring och all del stridermot ett traditionellt synsätt alt låta andra personer, vilka befinner sig inomanläggningen eller arbetsområdet, göra gällande det strikta ansvar somindustrin bär mot utomstående. Beträffande sakskadorna menar utredningen atldet bör räcka med att ansvaret kan regleras genom avtal med arbetsgivaren. Detär säkert riktigt som utredningen framhållit att antalet fall av skador inomarbetsområdet, i vilka ersättning enligt regler om strikt ansvar ter sigverkligt angelägen, är litet. Detta förhållande utgör dock inget skäl för attäven i fortsättningen utesluta vissa skadelidande från möjligheten att erhållaersättning med stöd av miljöskadelagen. Detär enligt tingsrättens mening angeläget att man nu tar tiltfället i akt atllåta miljöskadelagen gäUa även vid skador som inträffat inom arbetsområdet,dvs. utan begränsning tUl "omgivningen". Den utvidgning av fastighetsägarensstrikta skadeståndsansvar som bhr följden härav kan vara av stor betydelse fören enskild skadelidande. Ur företags- och samhällsekonomisk synvinkel tordeutvidgningen komma all i del närmaste sakna betydelse. Eftersomarbetstagare inom miljöfarliga förelag i aUmänhel kan få fuH kompensation förpersonskada genom arbelsskade- och trygghetsförsäkring kommer ett övergivandeav omgivningsrekvisitet knappast att medföra någon ökning av antaletskadeståndskrav för denna gmpps del. I den mån en sådan arbetstagare av någonanledning inte kan få ersättning genom försäkringar är det så mycket viktigareatt miljöskadelagens regler kan tiUämpas, Det förhållandet atl den storamajoriteten arbetstagare kommer att kunna välja mellan att begära ersättningförsäkringsvägen eller att kräva skadestånd utgör inget skäl all behålla dennuvarande begränsningen tiU "omgivningen". Denna valmöjlighet tordeföreligga redan nu om skadan inträffar utanför själva arbetsområdet. Den praktiska betydelsenav omgivningsrekvisitet är möjligen något störte när det gäller personer som inte är arbetstagare hos den fastighets ägare, vars verksamhet orsakat skada. Det är emellertid svårt atl tro att en utvidgning av fastighetsägarens ansvar till att omfatta även skador som jj4 inträffatinom arbetsområdet skulle medföra någon märkbar ökning av Prop. 1985/86:83antalet skadeståndskrav. De flesta besök av utomstående på en arbetsplats därinduslrieU och miljöfarlig verksamhet bedrivs torde vara så kortvariga alt enmätbar skada, som kan sammanbindas med besöket knappast hinner uppkomma, 1 denmån sä ändock blir fallet kan möjligheten atl åberopa mUjöskadelagen bli avstort värde för den skadelidande. Vad beträffar personer som obehörigen tagitsig in på ett arbetsområde torde ett eventuellt skadestånd regelmässigt kunnajämkas. Utredningenbehandlar under denna rubrik frågan om vilka skador som är ersättningsgillaenligt miljöskadelagen. Tingsrätten har - under fömtsättning att utredningen idet andra stycket på sid, 156 avsett atl uttala etl förmodande om att man intebehöver räkna med skadeståndsansvar på gmnd av mer än normal irtitation hosnervösa personer - inte någon invändning mot vad utredningen anför. TingsrättenviU emellertid peka på att utredningen inte har tagit upp frågan om en risk förskada eller men för människors hälsa skall betraktas som en ersättningsgiUskada enhgt miljöskadelagen eller ej. Lagrådet uttalade i sitt yttrande överförslaget till miljöskyddslag (proposition 1969:28 s, 377 n) att skada eUer menför människors hälsa och hälsorisker alltid torde vara att betrakta som väsentligaolägenheter. Någon bekräftelse på alt även hälsorisker är att anse somolägenhet i miljöskyddslagens mening står emellertid inte atl finna i departementschefensuttalanden i förslaget tUl miljöskyddslag. Något bestämt besked står hellerinte att få genom rättspraxis. Tingsrätten anser att det genom ett klartmotivuttalande nu bör slås fast huruvida en risk för människors hälsa är enersättningsgiU skada enhgt 1 § miljöskadelagen, förslag tiU lydelse av 3 § vill civilförvaltningen anmärka attborttagandet av väsentlighetsrekvisitet, annat än i fall rörande renförmögenhetsskada, enligt ämbetsverkets mening inte är invändnings-fritt.Civilförvaltningen, som anser motiv finnas både för och emot avskaffandet avdelta rekvisit, har dock, vid en sammanvägning av de olika bakomliggandeintressena, stannat för att tillstyrka utredningens förslag i denna del, Fördet fall oacceptabla miljöstörningar uppkommer till följd av den militä ra verksamhet som normalt bedrivs inom försvarsmaktens fastigheter ak tualiseras frågor om alt antingen vidta åtgärder med avseende på verksam heten som sådan eller utge intrångsersättning - i vissa faU i form av tilläggsisolering av bostadsbyggnader - eller lösa in drabbad fastighet. har handlagt ärenden av tfråga- varande art och har därvid utgått från att sådan ersättning som utgivits till 115 personsom kvarbor på drabbad fastighet, i vissa faU i form av tilläggsisole- Prop.1985/86:83 ring mot flygbuUer, avsett kompensation för fastighetens minskademarknadsvärde. Ersättningen har således betraktats som en intrångsersättning.Denna princip bör, enligt fortifikationsförvaltningens mening, gäUa ävenframgent. Förvaltningen ställer sig därför tveksam till möjligheten att, såsomangivits på s, 155 i betänkandet, beräkna skadeersättning vid tidsbegränsadstörning som inte medför person- eUer sakskada, Intrångsersätl-ningen måste,enligt fortifikationsförvaltningens uppfattning, knytas tUl den stördafaslighetens värde, i den mån fastighetsägaren finner det angeläget att bokvar på fastigheten, Ifråga om inlösen av störd fastighet innebär förslaget ingen förändring iförhållande tUl gällande regler. fömtsätter, attinlösen av svårt störda bostadsfastigheter även framgent kommer att utgöra deni första hand utnyttjade åtgärden vid skadereglering och atlintrångs-ersättning kommer att utnyttjas endast i de fall särskildaomständigheter kan motivera ett kvarboende. Utredningenföreslår att även tiltfäUig verksamhet skall kunna skapa etl skadeståndsansvar.Det torde härvid i första hand vara fråga om person-och sakskada, eventuelltäven förelagsskada. Enligt fortifikationsförvaltningens mening börmöjligheterna att i dessa fall erhålla skadestånd bli begränsade. Förvaltningenutgår därvid från att den i 3 § 2 stycket föreslagna begränsningsregeln geravsedd effekt i fråga om förmögenhetsskada. Utredningenär tveksam om det strikta ansvaret bör omfatta obehag, irritation och liknandeolägenheter av ideeU natur. Utredningen föreslår emellertid "en försiktigutvidgning av området för ersättningsgiU skada" (s. 156), Luftfartsverketanser att någon utvidgning inte bör ske. Psykiska obehag är svåra att objektivtbedöma. Det är också vanskligt att bestämma ett ekonomiskt värde på"skadan". Vid expropriation kan sakägare få ersättning enbart förekonomisk skada, Ioch för sig skall väsentlighelsregeln i 3 § andra stycket kunna åberopas motersättningskrav som hänför sig tiU ideella skadeverkningen (utredningen s,266), Å andra sidan får väsentlighetsregeln en delvis annorlunda innebörd än i30 § miljöskyddslagen, om den såsom utredningen föreslår kopplas tUl ett värdei kronor, exempelvis gängse självriskbelopp (s, 266), Luftfartsverketanser att det måste befaras att yrkande om ersättning för obehag av t, ex, buller framställs jämte ett yrkande om ersättning för minskat fastighetsvärde eller löseskilling vid inlösen. Båda yrkandena kan hänföras till samma grund (samma störning och samma skada). Döms ersättning ut i enlighet med yrkandena får fastighetsägaren på sätt och vis dubbelkompensalion. Om inte annat kan ett yrkande om ersättning för obehag framställas för atl ha prutmån eller större förhandlingsulrymme inför en eventuell förlikning. Man kan även anlägga skattemässiga syn punkter på större ideella skadestånd, 116 Man kan också stäUa fråganom en skadelidande, som fält ersättning för Prop, 1985/86:83 t, ex. två årsobehag av flygbuller, kan återkomma efler och få ytterligareersättning för den senare perioden. Idetta avsnitt tar utredningen upp skador som drabbar allemansrätten eUer eljestdet aUmänna. Vad gäller allemansrätten nämns som exempel bl.a, fiskaren påallmänt vatten som fått sitt fiske fördärvat och bärplockaren i den bespmtadeskogen. Utredningen har stannat för att dessa inte skaU vara berättigade tillersättning enhgt MSkL. En anledning tiU detta skulle vara attmiljöskyddsutredningen ämnade öppna en möjlighet för det allmänna att hoskoncessionsnämnden utverka förpliktelser för den som utövar miljöfarligverksamhet all vidla återställningsåtgärder vid inträffad skada. Därmed skulleallemansrätten i viss mån bli liUgodosedd. har numeraframlagt sitt slutbetänkande (SOU 1983:20) Bättre miljöskydd II, nu föreslår är att utövaren skaU - på talan av detallmänna företrätt av - kunna åläggas att genom åtgärderåterstäUa mark- och vattenområden efter vad som är skäligt. En sådan åtgärd kanexempelvis vara borttagande av fiberbankar som uppkommit genom avloppsutsläppfrån en cellulosafabrik. Frågan är emellertid hur man skaU ställa sig till derenodlade giftulsläppen. Dessa kan vara av momentant slag, orsakade avolyckshändelser eller av vårdslöshet, och drabbar då som regel inte självavattendraget på sådant sätt atl särskilda återslällningsålgärder behövs.Samtidigt kan dock utsläppen förorsaka allvarliga skador, närmast då påfiskbestånden. Vad koUegiet nu efterlyser är möjligheter för det aUmänna att ien sådan situation utverka ett åläggande för den som orsakat skadan att bekostaåtgärder till fiskets upphjälpande. Denna fråga torde höra hemma i denblivande MSkL. Ettfrån verkligheten hämtat exempel utgör utsläppen i Mörmmsån avcyanidhaltiga vätskor från Haldaverken i . Dessa orsakade omfattandelaxdöd. Skadan bestod i - förutom vuxna laxars död att två årskullar laxungarslogs ul mer eller mindre. Del medförde naturiigen en minskad utvandring avlaxsmolt från Mörmmsån de närmast påföljande åren, vilket i sin lur gick utöver bl,a. yrkesfisket efter lax. En sådan skada kan emellertid kompenseras iefterhand genom odling och utsättning av utvandringsfärdiga smoU, Så skeddeockså i fallet Haldaverken, Det var . Enligt ML är det intemöjligt att utverka en sådan kompensationsåtgärd, vilket koUegiet upplever somotillfredsställande. Allmäntkan sägas om våra lax- och havsöringsproducerande vattendrag att de har sin främsta ekonomiska betydelse för kust- och havsfisket. Endast en liten del av den utvandrande smolten som uppnår fångslbar storlek återvänder till vattendraget för lek. Den fiskdöd som giftutsläppen från Haldaverken framkallade drabbade aUtså främst kust- och havsfisket, 117 dvs, det allmänna,eftersom utövare av detta fiske ju inte är taleberätti- Prop. 1985/86:83gade. Enligtkollegiets mening är det utomordentligt angeläget alt skador av den typ sominträffade i skall kunna bli ersatta. För denna typ av skador börgälla strikt skadeståndsansvar och det aUmänna bör i förekommande fall ägatalerält. Vad kollegiet åsyftar är en lösning med närmast det norskalagförslaget som förebUd (s, 160), Kollegiet får därför föreslå att det i MSkL- eUer i ML, om det befinns lämpligare - intas en föreskrift av innebörd attdet allmänna skall äga lalerätt för skada som huvudsakligen drabbar detaUmänna, en talan som bör utmynna i att skadegöraren åläggs atl ulföra ellerbekosta erforderliga åtgärder för atl kompensera den skada som del allmännaåsamkats. Underpunkten "Kretsen av ersättningsberättigade" konstaterar utredningenall del är skador på allmänna intressen som framstår som deallvarligaste konsekvensema av föroreningar och andra störningar i miljön ochatt det i och för sig skulle vara önskvärt att låta en skadegörande verksamhetersätta även sådana skador. delar emellertid utredningensåsikt alt de förslag som miljöskyddsutredningen framlägger i sitt belänkandeBättre miljöskydd II (SOU 1983:20) om återställning och sanering m.m.dock synes kunna i stor utsträckning fylla de behov som annars skulle kunna blitillgodosedda genom skadeståndsskyldighet mot det allmänna. De skäl somutredningen anför mot att komplettera återställnings- ochsaneringsskyldigheten med en skyldighet att utge skadestånd tiU det allmännaför sådan skadad miljö som inte kan återstäUas torde vidare få godtas. Naturvårdsverketfinner inte anledning lill invändningar mol utredningens resonemang i vadavser frågoma om ersättning till enskilda eller lill del allmänna för minskademöjligheter att utöva allemansrättsliga befogenheter. Att nu genomföramöjligheter till ersättning i dessa avseenden synes fömtsätta att rättsreglerinförs om aUemansrätlen som skulle kunna leda tiU att allemansrättensomfattning minskas, vilket vore en olycklig utveckling. Fiskeriinlendenteni mellersla distriktet: Vadgäller fiskefrågor har förekommit fall i samband med dumpning att entreprenören dels inte utfört arbeten så omsorgsfuUt eller följt förbudsti den som föreskrivits. Vidare har man i vissa fall dumpat sådant avfall i vatten av helt annat innehåll och på helt andra ställen än vad som varit avsett enligt ansökan och därigenom tillfogat fisket skador, utan att någon rälsida kunnat gå att få fram beträffande ansvarighetsfrågan m.m. Ofta är det så, att entreprenören har avgivit etl visst anbud för det arbete, som skall utföras, vilket mestadels är tidsbestämt och omfattar visst ackordsar- 11 f bete.För att hålla tiderna och anbudet fuskas därvid myckel avseende Prop.1985/86:83 omsorgen vid arbetets utförande. Även om lagen i detta faU striktinnebär att det är entreprenören, vUken genom ovarsamhet våUat skadan ochdärmed skaU ersätta densamma, kan bevisföringen bli både svår och kostsam.Företagaren anser att det är entreprenören som genom ovarsamheten vållatskadan. Den senare i sin lur anser all förelagaren skaU bevisa detsamma.Polisen och kontrollmyndigheten är underbemannade atl "betrodd"skadebevisning ibland kan vara svår att få fram. Enligt utredningen fårfastighetsägaren, uppdragsgivaren, svara för mUjöskador, som entreprenörenorsakar. För den enskilde yrkesfiskaren, vilken i sådana här faU kan bliskadelidande, måste kanske ha en egen försäkring för att täcka skador, somenligt ovan förnekas. Fiskaren vågar i allmänhet inte föra lalan vidfastighetsdomstol i del fall han inte är berättigad till fri rättshjälp. Enligtpunkt 5 "utredningens" sammanfattning föreslås, att bevisning omorsakssammanhanget mellan skadegörande handling och skada skall lindras. Omdetta fungerar i praktiken får detta anses som ett steg i positiv riktning tillden skadelidandes skydd. Ivissa fall, beroende på omfattningen, kan sägas att här enligt ovan relateradskada även kan komma atl beröra allmänna intressen såsom naturmiljö,allmänhetens rekreationsmöjligheter m.m. kommer enligt"utredningen" att i samråd med densamma lägga fram ett lagförslag omskyldighet att återställa förstörd miljö, varför "utredningen" inteansett det nödvändigt alt föreslå regler om skadestånd tUl det aUmänna imiljöskyddslagen. Om så blir fallet, kan viss lösning tänkas ske till fördeläven för den enskilde i ovan relaterade faU, där skadestånd kan vara svårt attfå ut för den enskilde, i det att skador genom den mUjöfarliga verksamheten ersattesi form av åtgärder. I vattenmålsfrågor har sådan lösning i många fall fungeratbra. Enfråga, vilken inte berörs av utredningen, är hur skadestånd skall kunna åläggasen fastighetsägare vad gäller uppstädning efter avslutad miljöpåverkandeverksamhet. Enligt 40 § ML kan lUlsynsmyndigheten utfärda vitesföreläggande.Enligt etl autentiskt faU, där fiskeriintendenlen haft att yttra sig (bUaga 1här), har industrin, fastighetsägaren, trots visst tidigare medgivande ombortförskaffande av bankar, underlåtit atl göra delta och besvärat sig överlänsstyrelsens föreläggande med åberopande av att i förarbetena till 40 § 3 st.ML inte innehåller några närmare uttalande om lagmmmels innebörd. Mol bakgrundav att allt fler nedläggningar av industrier med miljöförstörande och förändradverksamhet och omflyttningar är i tiden, borde vissa lagbestämmelser införasmed förpliktelser om skadeersättning eller återslällningsålgärder, eftersom härslarvas mycket. Fiskeriintendenleni östra distriktet: 9§ i lagförslaget innehåller bestämmelser om ersättning för framtida mil jöskada. 1 delta sammanhang bör särskik uppmärksammas betydelsen av en konlrollundersökning som utförs av opartisk klariägga mUjöskadans storlek och varaktighet. När det gäller miljöskador som 119