prop · G9031 · 1985-12-31 00:00:00 — Om det emellertid bara gäller att pröva markenslämplighel och därmed anläggningens tillåtlighet samt behovet av eventuellaskyddsbestämmelser för omgivningen, bör det räcka att områdesbestämmelserantas. 2 § Vid utformningen av en detaljplan skall skälig hänsyntas till befinlliga bebyggelse-, äganderätts- och faslighetsförhällanden somkan inverka på planens genomförande. 1 de delar som planen medför atlmark eller särskild rätt till mark kan komma att tas i anspråk enligt 6 kap,17-19 55 skall planen dessutom ulformas så att de fördelar som kan vinnas medden överväger de olägenheter som planen orsakar enskilda. Första stycket Första stycketmotsvarar 125 I mom, första siycket sista meningen 1985/86:1 559 byggnadsstadganoch innebär ingen ändring i förhällande lill gällande rätt, 5 kap. 2 §Bestämmelsen skall ses som en precisering av hur den allmäni hållnaföreskriften i 1 kap, 4 8 skall lillämpas för alt tillgodose enskilda iniressenvid detaljplaneläggning, 1 bestämmelsen, som motsvaras av 9kap, 3 8 iutredningsförslaget och 5 kap, 2 8 i det remitterade lagförslaget, föreskrivsatl delaljplaner bör utformas bl, a. med hänsyn lagen lill de befinlligabebyggelse-, äganderätts- och faslighetsförhällanden som kan inverka på planensgenomförande. Hänsynen skall givetvis gälla även förhållanden i anslutning Ullplanområdet, vilket kan ha särskild betydelse t,ex, vid förändring ellerförnyelse av bebyggelse. Andra stycket har lagts till på förslag av lagrådel(yttrandet s, 520- Jag instämmer helt i de argument som lagrådet har fört framoch vill därför återge resonemanget i dess helhet. 1 paragrafen föreskrivs att detaljplanen börutformas bl, a, med hänsyn tagen lill de befinUiga bebyggelse-, äganderätts-och fastighetsförhållanden som kan inverka på planens genomförande. Enligtspecialmotiveringen skall bestämmelsen ses som en precisering av hur denallmänt hållna föreskriften i 1 kap, 4 8(1 kap, 5 8 i lagrådets förslag) skalltillämpas för att enskilda intressen skall tillgodoses vid detaljplaneläggning.Särskilt pekar departementschefen på den grannlaga avvägning mellan allmännaoch enskilda intressen som måste göras i de avseenden en plan medför inlösenrätl.1 specialmotiveringen jämförs denna intresseavvägning med de bedömningar somskall göras enligt 2 kap. 12 8 första stycket expropriationslagen, där detföreskrivs att tillstånd till expropriation inte skall meddelas om ändamåletlämpligen bör tillgodoses pä annat sätt eller om ölägenheterna avexpropriationen frän allmän eller enskild synpunkl överväger de fördelar somkan vinnas genom den. 3 5 utredningsförslaget fanns en bestämmelse medi huvudsak samma innebörd som avvägningsregeln i expropriationslagen. Denföreslagna bestämmelsen mötte emellertid kritik frän flera remissinstanser. Denansågs bl.a. slå vakt om enskild rätt och bestående markförhållanden på ettsätt som kunde äventyra en ändamålsenlig samhällsutveckling.Departementschefen pekar för sin del på att det kan förekomma att enfastighetsägare fär avslå mark utan att han får någon motsvarande nytta avplanen. Om i sådant fall en frivillig överenskommelse inte kan träffas, börenligt departementschefen i första hand eftersträvas en planutformning sommedför att minsta möjliga skada uppkommer för fastighetsägaren. Leder det frän allmän synpunkt sämre utformning av planen bör dock, framhåller han,markägarens intresse vika. 1 det remitterade förslaget saknas en bestämmelsesom ålägger kommunen att tillse att en detaljplan i de delar den kan fåexpropriaiiva effekter utformas så att de som nödgas avstå mark eller rättigheterinte drabbas av olägenheter som inte står i rimlig proportion till nyttan avplanen från allmän synpunkt. Departementschefens återgivna uttalanden kanvisserligen antas få viss genomslagskraft vid tillämpningen av förevarandeparagraf. Enligt lagrådets mening är det emellertid, främst med tanke på attden obligatoriska fastställelseprövningen med däri ingående intresseavvägningarslopas, av rättssäkerhetsskäl erforderiigt all lagen innehåller en Prop.1985/86:1 560 regel som slår fast kommunens skyldighet i nuifrågavarande hänseenden, 5 kap. 2-3 §§ En sådan regel kan lämpligen tas in som etl andra stycke iförevarande Det är naturligtvis angeläget attarbetet med ett planförslag redan på elt Udigt stadium inriktas på lösningarsom begränsar de olägenheter som kan uppkomma för enskilda iniressen. För attdetta önskemål skall Ullgodoses bör regeln ange atl planen i de delar denmedför alt mark eller rättigheter kan komma att tas i anspråk skall"utformas" så att de fördelar som kan vinnas med den överväger deolägenheter den åsamkar enskilda. Eftersom enligt detremitterade förslaget inte självmant kommer att pröva i vad mån en antagendetaljplan pä etl oacceptabelt säll inkräktar på enskilda intressen måste de enskildafaslighetsägarna och rättighetsinnehavarna själva bevaka de avvägningar somkommunen beslutar om i planerna och vid missnöje överklaga besluten. Detlaställer krav på alt fastighetsägarna och rättighetsinnehavarna uppmärksammas påde konsekvenser i fråga om skyldighet att avstå mark och rättigheter som planenkan ha för dem. I PBL finns flera beslämmelser som bl. a. har till syfte atttillgodose delta krav, l.ex. bestämmelserna om samråd, genomförandebeskrivningoch planhandlingarnas tydlighet. Lagrådet anser emellertid att de bestämmelsersom finns inte är tillfyllest för att tillgodose rimliga krav pä rättssäkerhet.Säsom närmare framgår av lagrådets yttrande under 5 kap. 20 och 23 85 föreslårdärför lagrådet dels att det i den kungörelse som utfärdas innan ettplanförslag slälls ut för granskning anges vilka fastigheter eller räitighetersom kan komma att tvångsvis tas i anspråk för planens genomförande, dels attägare av fastigheter eller innehavare av rättigheter som har s.agts alltidunderrättas om utställandet och om beslut om antagande av detaljplan. Han börUllika erhålla uppgift om vad han skall iaktta om han vill överklaga beslutet. Jag har ingen erinran mot vadlagrådel har förordat. Andra stycket har utformats i enlighet med lagrådetsförslag. 3 8 I detaljplanen skall redovisas och till gränsernaanges 1, allmännaplatser såsom gator, vägar, torg och parker, 2, kvartersmarkför bland annat bebyggelse, idrotts- och fritidsanläggningar,begravningsplatser, anläggningar för irafik, vatten, avlopp och energi samtskydds- och säkerhetsområden, 3, vattenområdenför bland annat båthamnar och friluftsbad, I fråga om allmänna platser förvilka kommunen är huvudman skall användningen och utformningen anges. Förkvartersmark och vattenområden skall användningen anges. Paragrafen motsvarar 25 och 107 55byggnadslagen, 9 kap. 7 5 i utredningsförslaget och 5 kap. 4§ i detremitterade förslaget. I första stycket regleras markensindelning i tre grupper av huvudändamål, nämligen mark för allmänna platser,kvartersmark och vattenområden. 1985/86:1 561 Punkt I _ 5 kap. 3 § Med allmänna platser avses i PBLgator, vägar, parker och övriga omräden som är allmäni Ullgängliga och avseddaför gemensaml behov inom planomrädet eller inom ett slörre område. Med gataavses omräden för fordons- och gångtrafik i en sädan detaljplan där det skallvara kommunalt huvudmannaskap för allmänna platser. Med väg avses omräden förfordons- och gängtrafik i en sådan detaljplan där kommunen har bestämt att detinte skall vara kommunalt huvudmannaskap för allmänna platser. Del kan härgälla enskilda vägar och allmänna vägar. Innebörden av begreppet enskild vägframgår av 1 5 lagen (1939:608) om enskilda vägar. Vad som är allmän vägframgår av I 5 väglagen (1971:948). Med anledning av vad lagrådel har anfört(yttrandet s, 54) vill jag tillägga att det även kan förekomma att staten ärväghållare för vad som i en delaljplan betecknas som gata, nämligen förallmänna vägar inom en detaljplan med kommunalt huvudmannaskap. Kvartersmark omfattar mark förenskilda och allmänna byggnader samt alla dagens specialområden utomvattenområden och vägmark. Uppräkningen är inte avsedd att vara uttömmande.Den avser all mark inom ett planomräde som inte skall utgöra allmän plats ellereventuellt vattenområde. Lagrådet (yttrandet s, 54 0 har framfört invändningarmot uttrycket "kvartersmark", eftersom det i gällande rätt har ensnävare innebörd än enligt PBL, Lagrådet har därför föreslagil att enbartuttrycket "mark" används. Jag anser dock att den påtalade olägenhetenhar begränsad belydelse, om man jämför de stora fördelar som ligger i att manfår ett i praktiskt planarbele hanterligt uttryck som särskiljer de nu avseddaområdena från annan typ av mark, 1 lagtexten har därför ordet"kvartersmark" behållits. En del remissinstanser framhållerbehovet av en motsvarighet till dagens specialområden, som medger att marksäkerställs för ändamålet innan anläggningarnas utformning är känd. För anläggningar uianför tätorternaeller anläggningar, som inte ligger i omedelbar anslutning till mer omfattandebebyggelse, kan behovet alt reservera mark tillgodoses med hjälp avområdesbestämmelser. För trafikområden som ligger i anslutning till bebyggelsebör emellertid enligt min mening andra krav ställas på precisionen i planensbestämmelser för utformningen av miljön. De skäl som en del remissinstanseråberopar för alt behälla dagens specialområden kan nämligen anses gälla ävenför bebyggelse och andra anläggningar pä kvartersmarken. Det är enligt minuppfattning rimligt att t, ex, järnvägsområden delas upp i sådana delar somavses för spårsystem och bangårdar, delar som avses för godshantering, magasineller upplag samt delar som avses för mer "publika" ändamål i form avvänisalar, restauranger och kontor med tillhörande ytor för biltrafik. Prop.1985/86:1 562 till kan det behövas skyddsområden m, m. Dessa olika delarhar helt olika 5 kap. 3 § miljöeffekter för omgivningen, och därmed bör planensutformning med hänsyn t. ex, till grannarnas intressen påverkas på olika sätt.Det grundläggande kravet atl så lydligt som möjligt redovisa miljönshuvudsakliga uiformning bör alltså gälla även inom trafikområden. Däremotbehöver givetvis inte alla detaljer i utformningen av anläggningarna redovisaseller regleras i detaljplanen. Behovet av detaljreglering mäste naturligtvis anpassasbl. a. lill förhållandena i omgivningen och till de effekter somplanregleringen får vid bygglovsprövningen enligl PBL eller tillståndsprövningenligt annan lagstiftning. Jag anser således att utredningens förslag i dettaavseende är välgrund.at. 1 den allmänna motiveringen(avsnitt 8.3,1) har jag angett de viktigaste skälen till alt vattenområde börbehållas som ett huvudändamål i detaljplan. Eftersom åtgärder i vatten oftakräver flera typer av tillstånd enligt olika författningar, vill jag här någotbelysa hur jag ser på detaljplanens funktion och verkningar. Den praxis som utbildats innebär ikorthet att vattenområden har kunnat avgränsas i förhällande till markområden.Därigenom har man i detaljplan kunnat fixera t. ex. en strandlinjes avseddaläge vid en hamn. Bestämmelser för vattenområden har i slort sett begränsatsig till reglering av möjligheterna att överbygga vattnet med bryggor. 1första hand har bestämmelserna syftat till alt hålla vattenområdet fritt frånstörande ingrepp, dvs. närmast en sorts "parkmark". Mitt förslag syftar inte till någonändring av praxis i dessa avseenden. Jag förutser emellertid ett ökat behov avatt genom planläggning enligt PBL kunna ange ett vattenområdes lämpligaanvändning för sådana ändamål som kommunen har ett primärt ansvar atttillgodose. Förutom rekreationsytor i omedelbar anslutning till bebyggelse kandet gälla anläggningar för idrotts- och fritidsverksamhet, energiproduktion,vattenförsörjning m. m. Ändamålen kan med andra ord tillgodose säväl allmännarekreationsbehov som mer specifika, exploateringsinriktade syften. Plangenomförandeti dessa områden regleras huvudsakligen utanför PBL. I andra siycket, som har utformatsi enlighet med lagrådets förslag, ställs krav på atl det för de trehuvudkategorierna enligl första stycket görs vissa preciseringar idetaljplanen. Gator och andra allmänna platser 1 andra stycket första meningenföreskrivs att användningen och utformningen av allmänna platser för vilkakommunen är huvudman skall anges i planen. 26 och 275§ framgår bl.a.att kommunen normalt skall Prop.1985/86:1 563 vara huvudman för gator och allmänna platser, att de skallupplåtas i takt 5 kap. 3 § med planens genomförande i övrigt saml att de skallvara utformade enligl detaljplanen och utförda på ett ändamålsenligt sätt.Gatukostnadernas storlek är beroende bl, a, av ulformningen av gator, parkeroch andra allmänna platser. Eftersom kommunen enligt 6 kap, 31-38 85 fär ta utersällning av faslighetsägarna för dessa koslnader, är del angeläget attsakägarna får inflytande på utformningen och utförandet av den mark för allmänplats som berör dem. Kravet i första meningen är föranlett av dessaförhållanden. 1 det obligaloriska kravet liggersädana utformningsfrägor som påverkar koslnaderna för anläggning och drift avgalor, parker och andra allmänna platser. Med utformning avses också, pä sammasätt som f, n, gäller, bestämmelser om höjdläge för gatumarken. Vidare skall användningen anges,vilket för gatumark innebär att det skall redovisas om den skall avses förnågol speciellt trafikslag, t, ex, kollektivtrafik, varutransporter, cykel-eller gångtrafik. Likaså skall slörre parkeringsylor på gatumark anges.Innebörden av sådana bestämmelser är att de organ, som svarar för attgatumarken ställs i ordning och för trafikföreskrifterna, inom ramen för sinverksamhet, bör svara för planens genomförande i berörda hänseenden. Jagförutsätter därför att sådana planbeslämmelser av mer specifikt innehållmeddelas försl efter samråd med ansvariga organ. Parkernas utförande och användningskall också redovisas i stora drag. Några remissinslanser har efterlyst en mergenomtänkt diskussion om parkmarkens användning och redovisning i planer. Jagkan hålla med om att dessa frågor fått en summarisk behandling i utredningensförslag. Kritiken har sin utgångspunkt i alt även parkmark behandlas somplantekniska ytor för olika användning, ingrepp och tekniska åtgärder. Manefterlyser en fördjupad beskrivning av marken som del i ekosystemet och vilkakrav som bör ställas på markens användning och olika ingrepp i detta system. av kritikerna efterlyser möjligheter att i plan bättre kunna angeparkmarkens funkiion, dess utformning och användning. Jag delar denuppfattningen. Parkmarken i tätorter har mängavikliga funktioner, inte minst för barns utelek samt för sociala kontakter ochkulturaktiviteter av olika slag. Parkerna har också stor betydelse förutformningen av en tilltalande och upplevelserik täiortsmiljö. Behovel avrekreation och motion i anslutning lill bostaden har därför gjort parkerna tillviktiga områden i och i nära anslutning till tätorterna. Till detta kommer att parkmarkenhar en väsenllig betydelse för lokalklimatet och stadshygienen. Parker utgöribland ospecificerade "skiljeremsor" för atl skapa luftighet ochorienterbarhet i stadsomräden. Som park redovisas ibland oanvändbara restylorav olika slag. Del är alltså uppenbart att parkmarken kan ha många olikafunklioner. För alt svara mot detta och med hänsyn till driftskostnadernadifferen- Prop.1985/86:1 564 tieras parkernas utformning, l.ex. som naturpark, lekparkeller anlagd 5 kap. 3 § park i olika former. Service- och skölsdbehovenhar också lett till ökat inslag av byggnader och maskinuppställning päparkmarken. Det har naturligtvis stor betydelse för allmänheten och grannarhur parkerna används. Andra styckel i 3 8 föreskriver altäven parkmarkens användning och uiformning skall anges. Behovet avplanbestämmelser måste självfallet avgöras från fall till fall. Allmänhetensintresse för utformningen kan vara en omständighet av betydelse. Behovet altsäkerställa mark för en viss funktion, t, ex, lekytor eller odlingslotter avolika slag, kan vara en annan. Kostnaderna och omgivningspåverkan är ocksäviktiga omständigheter. Jag vill emellertid peka på de möjlighetersom finns att i planbeskrivningen och illustrationsmaterial klargöra parkmarkensnärmare användning och utformning. Allmänt vill jag framhålla att 3 5inte är avsedd att ge upphov till en omfattande reglering av gatumai"ken idetaljplaner, Å andra sidan är det helt klart atl diskussionen om gatumarkensanvändning och den offentliga miljöns utformning fått ökad aktualitet.Förslaget i 3 kap, 18 8 all de egenskapskrav som ställs upp för tomtmarkenockså skall gälla i skälig utsträckning för allmänna platser är ett uttryck föralt den offentliga miljön bör ägnas större uppmärksamhet vid planläggningen.Vid stadsförnyelsen talar såväl trafiksaneringsskäl som kraven pämiljöförbättringar och på ökad tillgänglighet för att gator och andra allmännaplatser behandlas i detaljplanerna, 1 samma riktning verkar dekommunalekonomiska skälen för att minska kostnader för underhåll och drift avgator och parker. Enligt 3 5 andra stycket andrameningen skall användningen av kvartersmarken anges i detaljplanen. Detta börske genom att man i stort sett särskiljer de huvudkategorier som används idagens detaljplaner, nämligen bostad, handel, samlingslokal, kontor, garage,industri, allmänt ändamål, areell näring och upplag. 1 praxis förekommer ocksåkombinationer av dessa användningssätt, liksom vissa ytlerligare preciseringarinom kategorierna. Kravet på precisering gäller självfallet också de områdensom motsvarar dagens specialområden. Markens användning skall enligt minmening inte preciseras mer än som i varje särskilt fall behövs för att syftetmed delaljplanen skall nås. Kraven på detaljering kommer därvidlag att variera.I specialmotiveringen 7 8 återkommer jag till frågan om precisering avhandelsändamålet. När det gäller kvariersmark förallmänt ändamål framgår av 8 kap, 11 5 fjärde stycket att bygglov inte kanlämnas, om inte ändamålet är mer specificerat. Det måste därför i planenpreciseras exempelvis för skola, social service, kontorsändamål, brandstation,kultur- eller idrotlsverksam-het. Prop.1985/86:1 565 Användningen av vallenområden 5 kap. 3-4 §§ 1 andra stycket andra meningenföreskrivs att användningen av vattenområden skall anges i detaljplan. Jag harnyss i specialmoliveringen till punkt 3 angett vilka slag av vattenområden somkan komma att omfattas av detaljplan. Användningen av vattenområde kan avse t,ex, idrotts- och fritidsändamål, liksom även områden för kommunaltekniskaändamål, Erforderiiga skydds- och säkerhetsområden bör också kunna anges. Områdenför energiproduktion skall kunna innefatta t, ex, ett undervattenslager för kolintill ett kraftverk, I recipienlområden inbegrips områden för tippning ochdumpning, nägot som genom marklovsplikt enligt 8 kap, 9 5 kan kontrolleras avkommunen. Områden för s,k, vattenbruk, dvs,odling av fiskyngel, musslor, alger och liknande produktion, bör endast iundantagsfall bli aktuella. De ligger nämligen vanligtvis inte inomdetaljplaneområden. Om ett område för vattenbruk skulle ingå i en detaljplanoch om området genom fasta anordningar har ett direkt samband med utnyttjandetav ett visst markområde inom planen, bör det kunna reserveras även förvattenbruk. Av specialmotiveringen till 16 5 första stycket 2 framgår attområdesbestämmelser i vissa fall kan säkerställa etl vattenområde för visständamål. Genom bestämmelser förvattenområden kan kommunen styra prövningen av bygglov för byggnader, andraanläggningar och anordningar enligt 8kap,, liksom prövning av åtgärder som kankräva marklov. Av 36 5 andra stycket detta kapitelframgår att det i vissa förfatlningar kommmer att finnas bestämmelser som - påsamma sätt som f, n, -innebär förbud att meddela beslut enligt dessaförfattningar som strider mot en detaljplan. Som jag har anmält kommerjag i annat sammanhang atl lägga fram förslag till ändringar i bl, a. dettaavseende i ett antal författningar som berör användningen av riiark och vatten.Om sådana ändringar genomförs kan kommunen genom att i en detaljplan ange enviss användning av ett vattenområde förhindra att tillstånd till annananvändning meddelas enligt nägon av dessa författningar. En i detaljplanangiven lämplig användning av ett vattenområde befriar givetvis inte frånskyldigheten att söka erforderliga lov enligt andra föriättningar för attgenomföra en åtgärd, även om den är förenlig med detaljplanen, 4 5 Om kommunen inte skall vara huvudman för de allmännaplatserna inom planområdet, skall det anges i detaljplanen. Paragrafen saknar motsvarighet igällande rält. Den motsvarar 9 kap, 8 8 i utredningsförslaget och 5 kap, 55 idet remitterade förslaget. Paragrafen är en följd av förslagetatt ersätta dagens stadsplan och byggnadsplan med en enda planform -delaljplan. Med denna lösning måste det framgå av detaljplanen om kommunenavser att överlåta huvudmannaskapet för mark, avsedd för allmänna plalser,till någon annan. 1985/86:1 566 Paragrafenhar utformats så att den ansluter till beslämmelserna i 6kap. 5 kap. 4 § 265som stadgar atl det normall är kommunen som är huvudman, 1 vissa områden, t,ex, fritidsområden och industriområden, bör huvudmannaskapet, i likhet med vadsom nu tillämpas, kunna överlåtas på fastighetsägarna. Kriterierna för attöverlåta ansvarei berör jag närmare i specialmotiveringen till 6kap, 265, Omkommunen frånträder huvudmannaskapet, behöver utformningen och användningenenligl 3 8 andra stycket inte alltid anges, men det kan vid behov göras enligt7 5 första stycket 6. I lagrädsremissens specialmotivering nämndes ävenväghållningen inom s.k. storkvarter. Som lagrådet har påpekat (yttrande s.55)är emellertid delta exempel missvisande, eftersom vägar, andraförbindelseleder, grönområden o,d, i sådana fall formellt ingår ikvartersmarken. Därför är inte 4 8 tillämplig på dem. Om huvudmannaskapet skall ändras sedan planenvunnit laga kraft, skall det ske genom en ändring av detaljplanen, som ocksäbör innefatta eventuell revidering av bestämmelserna om utformningen ochanvändningen av allmänna platser. Om gata övergår till att vara allmän väg,dvs, en ändring sker från till statlig väghållning eller det omvända,behöver dock inte detla föranleda planändring, eftersom huvudmannaskapetalltjämt åvilar kommunen. För att undanröja alla oklarheter om tolkningen avparagrafen vill jag -utöver vad jag anförde i lagrådsremissen - uttalaföljande. Paragrafen skulle kunna tydas så att kommunen harmöjlighet att i en och samma plan ange endast vissa allmänna platser - t, ex,en genomfartsled eller en del av ett grönområde - och "avsäga sig"huvudmannaskapet för dessa. Denna möjlighet är dock inte avsedd. Tanken är atlkommunen i en och samma plan måste bestämma sig för att antingen vara ellerinte vara huvudman för allmänna platser. Detla synsätt stämmer väl överens meddagens system med stadsplan och byggnadsplan. Det betyder att kommunenbetraktas som huvudman även för l.ex, gatumark som tillika skall utgöra allmänväg. för vilken staten - enligt beslämmelser i annan lag - skall varaväghållare. Om staten inte länge skall vara väghållare, innebär detta atlhuvudmannaansvaret alltid faller tillbaka på kommunen på samma sätl som i daginom stadsplaneområden. Andra bestämmelser i bygger också på den nubeskrivna förutsättningen. Som exempel kan pekas på 6 kap. 17 8 som avsestillämpas endast inom en detaljplan där kommunen är huvudman för allmännaplatser. Skulle detta huvudmannaskap kunna begränsas lill endast en del avplanen, skulle tveksamhet kunna uppkomma beträffande vad som skall gällaangående inlösenrätt för återstoden av planen. Oklarhet skulle råda t, ex,beträffande vem som skulle ha rält att lösa mark som skall användas för allmänväg inom en detaljplan där kommunen skall vara huvudman för andra allmännaplatser än den allmänna vägen. 1985/86:1 567 I andra lagar hänvisas ofta till antingen områdenmed sladsplan eller 5 kap. 4-5 §§ omräden med byggnadsplan. Även här skulle manråka i svårigheter om det vore möjligl med delat huvudmannaskap inom ett ochsamma delaljplaneområde.