prop · G90383 · 1985-12-31 00:00:00 — Det kan tfrågasättas om en lagsttftning av detta slag bör innehåUabevisregler, Lämphgare är att rättstillämpningen får defineria beviskraven. Påskadeståndsområdet pågår en utveckling som gäller justbevisprövningen och de krav som skaU ställas på en skadehdande. Denna ulveckhnghar kommit tUl uttryck i två rättsfall från HD (NJA 1981 s. 622 och1982 s. 421), Syftet med en lagbestämmelse om ett lindrigt beviskrav är väUovligt,men kan innebära risk för atl rättsutvecklingen blir mera låst än eljest.Dessutom förefaUer utredningens bevisregel att gå längre än vad HD ansettmöjligt när del gäUer all lätta på skyldigheten för den skadelidande atl visa sannoUkskadeorsak. Utredningensförslag att skadeslåndsskyldigheten skaU omfatta "skador som störningen skäligen kan anses ha orsakat med hänsyn till störaingens och skadeverkningarnas art, andra möjliga skadeorsaker samt omständig heterna i övrigt" kan inte godtas. Påståendet att regeln närmast är ett förtydligande av gällande rätt är heller inte riktigt. I de rättsfall somåsyftas (NJA 1982 s. 421 och 1981 s. 622) anses den skadelidande ha fuUgjort sin bevisbörda beträffande visst påstått orsakssammanhang om "detta fram står som klart mera sannolikt än någon förklaring tUl skadan, som lämnats av motsidan och därtiU även i sig är sannolikt med hänsyn till omständighe terna i målet''. Redan detta beviskrav är lindrigare än det som eljest bmkar uppställas men strängare än det föreslagna. Del bör inte komma i fråga att 137 sänkabeviskravet till den föreslagna nivån. En så låg nivå kan leda till att Prop.1985/86:83 andra än dem som vållat skadan blir ådömda skadeståndsskyldighet. Detär vidare tveksamt om en regel om beviskravet för orsakssamband bör utformassom en skälighelsregel. Bevisregleraa bör, liksom inom skadeslåndsrätten iövrigt, kunna överlämnas lUl bedömning och rättspraxis. Denföreslagna lagregeln om lindring av beviskraven (2 §) går väsenthgt mycketlängre än praxis. Det rör sig om en lagregel som i sin genereUa utformning a priorifömtsätter atl det som svårligen eller inte aUs kan bevisas på (den tekniskaoch natur-) vetenskapens nuvarande ståndpunkt ändå i juridisk bemärkelse kankomma att anses vara "tUlräckligl bevisat" för att göra företagareansvarig för miljöskada. DelförefaUer som om det statistiska sannolikhetsbegreppet som kan användas i tekniskt-naturvetenskapligabedömningar av miljöeffekter eUer dos-effekt-samband inte utan vidare är kongmentmed del juridiska sanno-hkhetsbegreppet ("sannohkt i sig"). Dettaskall förvisso inte tolkas sä all industrin vill undandra sig sitt iförekommande fall självklara skadeståndsansvar. Industrins gemensamma pohcy ärsnarare en så generös instäUning som möjligt i dessa ersättningsfrågor. Dencentrala frågan är emellertid - med hänsyn till de unika svårigheter som gäUeri fråga om bevisning i dessa sammanhang - var man ska sätta gränsen mellanföretagens ansvar för ofrånkomligt flerdimensionella mUjöskador och detindustrialiserade samhällets gemensamma ansvar inom ramen för etableradeskyddsnät i form av olika socialförsäkringar o.d. Detär ett väsentligt steg att transformera rättsregel enligt praxis tUl lagregelmed generell verkan. Enligt vår uppfattning måste bevisvärderingens målalltjämt vara att utredningen om de faktiska omständigheterna i målet måsteleda till övertygelse. Denna princip måsle ligga tUl grund för allskadeståndsrättslig lagstiftning, 4.16 (): Utredningenföreslår etl lägre beviskrav än vad som i allmänhet gäUer såvitt fråga är om orsakssambandet mellan miljöstömingen och den inträf fade skadan. Enligt utredningen skulle det lägre beviskravet i stort över ensstämma med rådande rättspraxis på miljöskadeområdet, LRF ifrågasät ter riktigheten av utredningens påstående härvidlag. Tveklöst förhåller det sig så att domstolar ibland i miljöskademål uppställt lägre krav på bevis ningen av orsakksambandet än vad som allmänt gäller inom skadestånds rätten. Att av detta faktum dra den slutsatsen att ett lägre beviskrav generellt skulle gälla torde emellertid leda för långt. Del kan vidare tfråga sättas om del är lämpligt atl särreglera beviskraven för vissa typer av skador. Problemen borde snarare behandlas vid en mer allmän översyn av beviskraven inom skadeståndsrätten. Härvid skulle en samlad bedömning kunna företas av alla de skadetyper där bevisproblemen är sådana att 138 rätlenliU skadestånd i många fall framstår som närmast teoretisk. Som Prop.1985/86:83 exempel på sådana skadetyper kan nämnas skador hänförliga tiU produkts-kadeområdet.Trots vad anförts finner sig LRF kunna godta utredningens förslag attmUdra kravet på bevisning vid miljöskador. Skälen härför är att krav på fullbevisning i alla lägen onekligen leder till stötande resultat. Förbundet fömtsätterdock alt lagregeln kommer att tiUämpas under beaktande av att den som verkligenhar resurser och möjhghet att utreda orsakssambandet också som kärande åläggsen sådan skyldighet. DenaUvarUgaste skärpningen gäUer den föreslagna bevislättnaden. I betänkandetutvecklas skälen för denna skärpning. Efter studium känner man sig övertygad omrUctigheten av det anlagda betraktelsesättet. Emellertid förefaller det osshögst tvivelaktigt, att i lagtext ge uttryck för denna bevislättnad. Det ärändå ganska vanligt att domstolarna tvingas notera att "det får ansesstyrkt att.,,". All uttryckligen sänka kravet på bevisningen liU vad som skäligenkan antas vara orsak, leder till att en alltför långtgåendeskälighetsbedömning möjliggöres. Närdet gäUer skador på omgivningen i samband med byggnadsarbeten, framträderskadorna vanligtvis i direkt anslutning tiU arbetena, I sådana fall saknasanledning att lätta på beviskraven. Detta framhåUs också underspecialmotiveringen i betänkandet. Annorlunda kan det ligga tUl när skadanframträder - kanske - efter den skadegörande handlingen,vilket kan vara fallet vid immissionsskador i traditioneU bemärkelse. Omregler om bevislättnad rörande orsakssammanhanget överhuvudtaget skaU ges i lag,bör redan av lagtexten nyssnämnda distinktion framgå. Ävenom sålunda förändringarna i nyssnämnda avseenden sett isolerade var och en försig inte förefaUer avskräckande, hyser föreningen farhågor för vadförändringarna sammantagna kan ge för praktiska konsekvenser. Tillfälligastörningar resulterande i bagateUartade sak- och personskador i förening med bevislätlnadenöppnar stora möjligheter för den som känner sig förfördelad. Med hänsyn härtillföreslår föreningen, att förslaget om bevislättnad utgår och atl väsenllighetskravelupprätthåUes åtminstone såvitt gäller sakskador. "Omgivningen" börexempelvis rimligen tåla bagatellartad nedsmutsning av fönster eller av enparkerad bil på gmnd av liltfällig luftförorening från en byggnadsplats. Utredningensförslag att skadeslåndsskyldigheten skaU omfatta "skador som störningen skähgen kan anses ha orsakat med hänsyn till störningens och skadeverkningarnas art, andra möjliga skadeorsaker saml omständig heterna i övrigt" kan inte godtas. Påståendet atl regeln närmast är ett förtydligande av gällande rätt är heller inte riktigt, I de rättsfall somåsyftas 139 (NJA1982 s, 421 och 1981 s. 622) anses den skadelidande ha fullgjort sin Prop.1985/86:83 bevisbörda beträffande visst påstått orsakssammanhang om "dettaframstår som klart mera sannolikt än någon förklaring tUl skadan, som lämnatsav motsidan och därtill även i sig är sannohkt med hänsyn tiU omständigheternai målet". Redan detta beviskrav är lindrigare än det som eljest bmkaruppställas men strängare än det föreslagna. Det bör inte komma i fråga altsänka beviskravet lill den föreslagna nivån. En så låg nivå kan leda tiU allandra än dem som vållat skadan blir ådömda skadeståndsskyldighel, Utredningenföreslår en bevisregel enligt vilken skadestånd skall kunna utgå då det skäligenmed hänsyn till omsländighelema kan antas att verksamhet av aktuellt slag harorsakssammanhang med inträffad skada. Enligtdirektiven har det endast ålegat utredningen att undersöka om del krav påbevisning om samband meUan skada och skadegörande handling som normalt gällerinom skadeståndsrätten skall tiUämpas fuUt ut i fråga om samtliga miljöskador.Utredningen går alltså utanför sitt uppdrag då generell bevislättnadföreskrivs. Det förefaller vare sig förenligt med direktiven eller församhället ändamålsenligt, att överväga ett lindrigare beviskrav för andramiljöskador än sådana som har sin gmnd i svåröverskådliga och kompliceradehändelseförlopp som exempelvis föroreningar genom miljögifter eller medicinskahändelseförlopp. Föreningenär av den uppfattningen att det liksom hittiUs måste vara mera ändamålsenligtalt den svåra frågan om beviskravet på orsakssammanhang överlämnas tillrättstillämpningen, TiU en början bör innan bevislätlnad i enskilt fallöverhuvudlaget diskuteras, konstateras att fullbevisning inte är möjlig attåstadkomma. Beviskravetbör exempelvis sättas högre då fråga är om kausalitet mellan pälningsarbeteoch sprickbildning i närliggande hus än då fråga är om kausahiel mdlanluftförorening och någol sjukdomsliUslånd, Byggnormenanger radie för besiktning av kringliggande bebyggelse vid den typ av verksamhetsom här kan vara tfråga. En bevislättnad måste nödvändigtvis innebärautvidgning av detta område med en betydande ökning av skadeinventeringskostnadernasom följd. Denföreslagna regeln ler sig särskilt allvarlig om även skadebegreppet utvidgas påsådant sätt att även psykiska störningar skall kunna gmndaskadeståndsskyldighet. Enviktig uppgift för utredningen har varit atl fastställa regler för kravet på bevisning om orsakssammanhanget meUan skadegörande handhng och uppkommen skada. Styrelsen är medveten om att fuH bevisning inte alltid kan krävas. Såsom utredningen påpekar har också en hndring i den skade lidandes bevisbörda utvecklats i rättspraxis (NJA 1981 s, 622). Utredning en anför vidare att föreslagen lagregel i 2 § inte innebär något mera radikalt avsteg från gällande rätt. Detta uttalande i förening med den påfallande 140 oprecisa ordalydelsen av 2§ inger betänkligheter. Enligt styrelsens mening Prop. 1985/86:83 börlättnaden i beviskravet i vart fall inte gå längre än vad som kan utläsas avhögsta domstolens domsmotivering i rättsfallet NJA 1981 s. 622. Styrelsenföreslår därför alt lagrummet förses med etl tUlägg på följande sätt. Skadeslåndsskyldigheten enligt 1 § omfattar skador som störningen skäligenkan antas ha orsakat med hänsyn lill störningens och skadeverkningarnas artsamt omständigheterna i övrigt. Vid skälighetsbedömningen ska särskilt beaktasom den skadelidandes påstående om orsakssambandet är sannolikt i sig ochdärtill klart framstår som mera sannolikt än någon förklaring till skadan somlämnats av den vilken görs ansvarig för stömingen." 70 anför utredningen all den skadelidande har att fuUl bevisa att miljöskadaföreligger. Styrelsen utgår ifrån alt med miljöskada avses samma sak som medbegreppet störning, (Jfr t,ex, 2 § i lagtexten och s, 171,) På s. 171 sägs bl.a, att den skadelidande har att styrka alt störning (luftförorening, bulleretc.) förekommit från svarandens sida. På s. 255 bekräftas ånyo att fullbevisning erfordras för atl skadlig störning föreligger. Styrelsen noterar medtillfredsställelse alt det därmed klarläggs att det inte är tiUräckligt med attvisa förekomsten av miljöfarlig verksamhet utan att det också krävs fullbevisning för atl verksamheten orsakat en störning i miljön. Utredningenanser att det i regel inte torde möta några större svårigheter att bevisaförekomsten av miljöskada/störning. Detta torde vara att ta alltför lätt påproblemet, 1 många sammanhang vet man nämUgen ytterst hte om vad som utanstörning får anses vara normalt i naturen. Ett gott exempel är de naturligahalterna av olika tungmetaller i grundvatten. Dessa halter är inte utforskade.De kan dessutom variera inom vida gränser från plats tUl plats beroende påinverkan från olika berg- och jordarter. Därför kan del å ena sidan varaytterst svårt att konstatera om någon stöming verkligen föreligger från en näriiggandemiljöfarhg anläggning vilken använder tungmetaller i sin verksamhet, Å andrasidan kan det för innehavaren av den miljöfarliga anläggningen vara närmastomöjligt alt motbevisa påståenden om att funna halter visar en störning imiljön. Exemplet med tungmetaller torde kunna mångfaldigas på flera andraområden. Styrelsenvill framhålla som angeläget all bevislättnaden för den skadelidande intedrivs därhän all den som handhar miljöfarlig verksamhet (t, ex, en kommun somdriver avloppsreningsverk) blir mer eller mindre utlämnad åt godtycke. anför på s, 256 f bör det finnas ett konkret stöd för atlskadeorsaken varit den påstådda och kan del inte vara tillräckligt bara med enhypotes även hypotesen förefaller mera närliggande än andra förklaringar. Påläkarvetenskapens nuvarande ståndpunkt är det svårt all konstatera säkert samband mellan ett sjukdomssymptom hos en människa och en påstådd förgiflningsorsak. Det förtjänar emellertid påpekas alt motsatsen är ännu svårare alt bevisa, I själva verket är det så att man beträffande en lång rad sjukdomssymptom inte kan utesluta att samband kan föreligga. Del kan således vara synnerligen svårt för den förment skadebringande parten att åstadkomma något hållbart försvar även i det fall alt han är helt 141 Utredningenskonstaterande att man på skadebringarens sida Prop. 1985/86:83 vanligen harde störte utredningsresurserna gör egentligen ingen ändring i deltaförhållande. Bland annat med hänsyn till nu nämnda omständigheter är del enligtstyrelsens mening viktigt atl del direkt i lagtexten anges alt det påståddaorsakssambandet måste vara sannohkt redan i sig, I2 § i förslagel lUl miljöskadelag föreslås en lindring i kravet pä bevisning omorsakssammanhang mellan skadegörande handling och skada. Föreningen ifrågasätteren sådan lindring. Vid den verksamhet som föreningens medlemmar bedriver kanexempelvis sotutsläpp förekomma, AUt görs för att förhindra sådana olägenhetermen olycksfall inträffar. Uppkommer härvid lackskador på bilar riskerar man attobehöriga anspråk kommer att framställas, om beviskravet Undras, Urvetenskaplig synpunkt sett är del nästan omöjligt atl bevisa orsakssammanhangmellan skadegörande handling och skada. Skadan uppkommer l.ex. i allmänhet långtid efter exponering för ett skadligt ämne. Genomkemiska analyser är del då oftast omöjligt att fastlägga graden av exponeringför det skadegörande ämnet för skadans inträffande. Somexempel på delta kan nämnas det s, k, Erstorpsmålet, som förta året avslutadesefter flera månaders förhandlingar inför fastighetsdomstolen i , Flerabybor i byn (kommun) insjuknade i diverse svårasjukdomssymptom, som de relativt snart härledde till dricksvattnet samtligabybor hämtade sitt vatten från samma gmndvatlenma-gasin. Demisstänkte atl gmndvatlnet hade förgiftals lUl följd av all industriavfallhade dumpats i en gmsgrop i byn (grusgropen ägdes av kommunen ochverksamheten i gropen drevs av ett kommunalägl grusbolag). Omfattandeanalyser av grundvattnet kom dock lill stånd först 1978 genomMiljöcentrums försorg. Analyserna visade på onormalt höga halter av vissatungmetaller, cyanid, fenoler m,m. Haltema av dessa ämnen minskade radikaltefter det att grusgropen sanerades 1979, Logiskt sett tyder allt på att deonormala halterna i vattnet orsakades av de avfallsmassor som dumpals i gropen.Halterna bör också ha varit ändå högre alldeles efter dumpningstUlfället, Urstrikt vetenskaplig synpunkt sett går det dock aldrig att avgöra hur högahalterna var vid dumpningslillfället. Ovanståendeaktualiserar varför kravet på bevisning om orsakssammanhang bör lindras vidkrav på ersättning för miljöskada. Videlar därför tdl fullo utredningens åsikt att del skall räcka med att orsakssammanhang "skäligen kan atuas". /sammanhanget erinrar vi också om att del i stor utsträckning är en Prop,1985/86:83 ekonomisk fråga i vilken mån den skadelidande kan förebringabevisningen om orsakssammanhang. Vi återkommer tiU detta under mbrikenrättshjälp, 5 Jämkning av skadeståndsskyldigheten m. m. Fiskeriintendenleni mellersta distriktet: Fiskeriintendenlendelar vad "utredningen" anför under punkt 7 sammanfattningen ochinförts under 8 § lagförslaget beträffande sohdarisk skadeståndsskyldighet. 5.2Svenska försäkringsbolags riksförbund: Utredningenhar valt atl - vid sidan av en med skadeståndslagens bestämmelse omsolidariskt ansvar överensstämmande regel - närmare ange vad som skall beaktasvid bestämmandet av den slutiiga fördelningen av skadeståndet. Denföreslagna regeln i 8 § 2 st, anknyter till den tidigare i Skadestånd VI framfördasynen på den slutliga fördelningen och regressmöjligheterna. Denföreslagna regleringen av det solidariska ansvaret bör, som ovan berörts, ses ibelysning av lagförslagets 2 §, Med den lättnad av beviskravet som föreslås i2 § finns det emeUertid en uppenbar risk för alt den som framställer krav påersättning enligt miljöskadelagen vänder sig till den som har ekonomiskaresurser, även om denne endast i mindre mån medverkat tiU skadan. Detsolidariska ansvaret kan, om utformningen av bevisregeln i 2 § behållsoförändrad, få lUl följd alt den som endast i mindre mån orsakat en skada ipraktiken tvingas stå för del slutliga ansvaret på grund av att övriga skadevållareinte har ekonomiska möjligheter att svara för sin del. Regressmöjlighelen äralltså inte en framkomlig väg i de fall där övriga skadevållare av någon anledningsaknar förmåga att betala. Enligt riksförbundets bedömning kan regeln iförening med den tidigare behandlade bevisregeln, komma all innebära enuppenbar risk för atl den som har ekonomisk bärkraft av denna anledning tvingasbetala en större del av skadeståndet än som eljest skulle ha varit fallet. mening bör huvudprincipen vid den slutliga fördelningen avskadeståndet, såvitt avser det strikta ansvaret, vara att fördelningen skermed utgångspunkt från omfattningen av de immissioner som kommer från den hosvar och en av de medverkande bedrivna miljöfarliga verksamheten. Denav utredningen föreslagna regeln i 8 § 2 sl. om fördelningen av skadeståndetsynes i princip medge en rättvis fördelning mellan de ansvariga i del enskildafallet. Som även utredningenframfört, föreligger det emellertid inte några hinder mol alt låta den allmänna jämkningsregeln i 6 kap 2 § skadestånds lagen verka även i miljöskadefallen. Ett konstaterande all skadestånd för 143 en viss skadevållareskulle framstå som oskäligt betungande kan enhgt Prop, 1985/86:83riksförbundets uppfattning leda till samma jämkning som den av utredningenföreslagna regeln, 6 Särskilt om sprängskador Enligtmin mening som här synes sammanfaUa med utredningens uppfattning är det inteerforderligt atl införa en särskild sprängskadelag, Iutredningens uppdrag ingick också atl utreda frågan om en obligatoriskansvarsförsäkring mot sprängskador. Utredningen har, efter all ha övervägtfrågan, valt all inte förorda atl en sådan försäkring införs. Inspektionendelar utredningens bedömning, pä de av utredningen anförda gmnder-na, all delinte föreligger tillräckligt starka skäl för alt införa en obhgatoriskförsäkring på detta område. Utredningen har dock framlagt ett utkast till lagom sprängskadeförsäkring för den händelse att sådan försäkring skulle ansesangelägen. Inspektionen har intet all erinra mot utkastets utformning i sig, Tidigarehar det inte funnits några lagregler om ansvar speciellt för sprängskador genomkringflygande sprängsten. Utredningens förslag att nu i en särskild paragrafreglera dels frågan om ansvar för sprängstensskador, dels frågan om ansvar förannan verksamhet som medför särskild fara för explosion ligger i linje med vadsom redan framförts om behovet av klara och enhetliga regler på detmiljörättsliga området. Utredningenhar ingående diskuterat fömlsättningama för atl införa en obligatoriskansvarsförsäkring för den som åtar sig sprängningsarbeten. Som utredningenpåpekat, torde skakningsskador inte kunna onrfattas av en sådan försäkring.Eftersom skadefrekvensen synes vara myckel liten vid övriga skador framstårbehovet av en obligatorisk sprängskadeförsäkring som mycket begränsat.Riksförbundet delar den av utredningen intagna förstahandsståndpunkten attnågon obligatorisk sprängskadeförsäkring inte bör införas, Däremotanser atl det inte finns tillräckliga skäl att införa lagstiftning om obligatorisk försäkring mot sprängskador. Lag reglerad försäkringsplikt bör förbehållas angelägna behov, framför aUt på personskadeområdel. Erfarenheterna, bl, a, i försäkringsbolagens skade material, har inte visat att personskador i samband med sprängning utgör 144 någon frekvent skadetyp.Man kan anta att de fall som inträffar oftast får Prop, 1985/86:83tillräckligt skydd genom det stränga skadeståndsansvar som förslaget till miljöskadelaginnebär för fastighetsägare och entreprenörer. 6.5 (): Medhänsyn liU miljöskadelagens utformning och innehåll finner LRF i Ukhet medutredningen att del inte föreligger behov av en särskild lag för reglering av sprängningsskador, Föreningeninstämmer i utredningens uppfattning, all någon obligatorisk sprängskadeförsäkringinte bör införas. Föreningen känner inte tUl något fall, där den skadelidandeav ekonomiska skäl inte fått någon ersättning. 7 Preskription av skadestånd Utredningenhar föreslagit att preskriptionstiden för personskador tiU följd av vatten-,luft- eller markföroreningar eller annars genom kemisk eller fysikaliskinverkan skaU vara . Skälet härtiU är att det med nuvarandepreskriptionstid från den skadegörande handlingen är möjligt attsådana skador i vissa fall inte uppenbarar sig inom preskriptionstiden.Ersättningsanspråket kan således vara preskriberat när skadan uppenbaras. Dettaär givetvis från den skadelidandes synpunkt inte tiUfredsställande. Å andrasidan har skadevåUaren ett rimhgt anspråk på att inte behöva sväva i ovisshetom eventuella anspråk . Möjhgheterna att utredaorsakssamband blir också svårare ju går. En avvägning avintressena måste här göras. Enligtmin mening möter stora betänkligheter mot atl införa en 25-årigpreskriptionslid. Frågan om preskriptionslider av denna längd har för inte sålänge sedan behandlats av , som därvid avvisade ett framlagt förslagom införandet av sådana. Några nya avgörande skäl alt frångå dettaställningstagande från sida har knappast presenterats. Om ändå enförlängning av preskriptionstiden anses böra övervägas bör liden inteutsträckas längre än tiU , vilket även lagrådet i del tidigare lagstiftningsärendetansett vara den längsta preskriptionstiden som bör komma tfråga (prop.1976/77:5 s. 245 f). Ettspörsmål som bör övervägas är om det överhuvudtaget visat sig finnas etlverkligt behov av en föriängd preskriptionslid. Del synes inte närmare haundersökts om det förekommit eller kan tänkas bli vanligt med fall där intenuvarande preskriptionslid är tillräcklig. Enligtmin mening bör alltså någon ändring i preskriptionsbestämmelserna inte göras.I vart fall bör längre preskriptionstid än ej komma i fråga. Omdet ändå anses erforderligt att införa en förlängd preskriptionstid 145 kundedet övervägas att införa en helt annan preskriptionsreglering. Ut- Prop.1985/86:83 gångspunkten skulle varatiden för skadans yppande och preskription skulle inlräda kort tiddärefter, förslagsvis , Dämlöver skulle gälla en absolut preskriptionsgränsexempelvis efter den skadegörande Enannan tänkbar möjlighet vore att låta skador av här avsett slag ersättas genom etlsådanl sekundärt fondsystem som utredningen ställt sig positiv lill, Slutiigenvill jag i denna del, därest preskriptionstidens längd utökas, föreslå att bestämmelsemahärom begränsas till skador på grund av vatten-, luft- eller markförorening.Några bärande skäl att som utredningen föreslagit utöka tiUämpningsområdet fören förlängd preskriptionstid tiU även andra områden har inte förebringats. Ettsådant förslag kräver att frågan ingående utreds. Jag vUl också föreslå atldärest preskriptionstidens längd utökas bestämmelsema härom tas in imiljöskadelagen och inte i preskriptionslagen. På så sätt markeras att det ärfråga om ett undantag från eljest gäUande regler om preskription,