prop · G90380 · 1985-12-31 00:00:00 — Ett sådant förbud finns i 8§ kungörelsen (1972:416) om statsmyndigheternas skadereglering i vissa fall.Ett annat finns i 24 § upphandlingsförordningen (1973:600). Vidare gällerenligt 42 § familjebidragslagen (1978:520) att man inte fär överklaga en vägranav försvarets civilförvaltning alt efterskänka ett återkrav enligt 39 § ilagen (senaste lydelse av paragraferna 1983:329). Det är också förbjudet attöverklaga de beslul om arbets- och anställningsvillkor som myndigheter fattarnär de företräder det allmänna som arbetsgivare, om lalan i saken skallhandläggas enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetslvister. Detta följerav lagen (1965:276) om inskränkning i rätten alt föra talan mot offentiigarbetsgivares beslut. Delbör framhållas atl etl förbud mol överklagande av partsbesked inte begränsaröverordnade myndigheters möjligheter att ingripa i sina underordnademyndigheters handläggning av civilrätlsliga och liknande angelägenheter.Uppgiften att företräda del allmänna i sådana fall innebär i regel intemyndighetsutövning, och då gäller inte heller den begränsning i överordnademyndigheters möjligheter atl ingripa som annars följer av 11 kap. 7 §regeringsformen. Oavsett om ett partsbesked kan överklagas eller inte, kanalltså den överordnade myndigheten - beroende på sina allmänna befogenheter ivissa fall ha rätt all inskrida och ändra beslutet på ungefär samma sätt som l.ex.en företagsledning kan gripa in i bevakningen på lägre nivå av företagetsrättsliga angelägenheter. Jaganser alltså att man bör överväga att införa förbud mol all överklaga partsbeskednär man i olika sammanhang ser över specialförfattningar. Beträffandefrågan om tjänsletillsättningsförslag skall kunna överklagas vill jag försterinra om att det är en allmän princip atl förslag och yttranden, som en myndigheiavger lill en annan myndighei, inte får överklagas annat än om förslagel elleryttrandet är bindande för den andra myndigheten när den avgör ärendet. Somhar framgått upprätthälls redan denna regel i praxis utom i ijänste-tillsällningsärenden.I dessa ärenden anses förslagel kunna överklagas oavsett om det är bindandeeller inte för den myndighei som tillsätter tjänsten. Frågan är om det finnsfog för ett sådanl undantag frän den huvudregel som gäller. Jagkan för min del inte finna någol bärande skäl till del. I de fall då en myndigheiskall tillsätta en tjänsl efter förslag från en annan myndighei måste del iprincip vara tillräckligt att den som är missnöjd med förslaget kan framförasina synpunkter på detta genom alt vända sig direkt till den beslutandemyndigheten. I de fall då tillsättningsbeslutel kan överklagas finnsytterligare en möjlighet atl göra sina intressen gällande. Endast om tillsättningsmyndighetenär bunden av förslaget - t. ex. så att den måste välja någon av de kandidatersom har lagils upp i förslaget - bör det vara tillåtet alt överklaga delta. Sammaprincipiella ståndpunkt har personalbesvärsutredningen intagit i 52 sittnyligen avlämnade betänkande (Ds C 1985:20) Överprövning av beslut Prop.1985/86: 80 i personalfrågor - Förenkling av överprövningssyslemet inom delstatligt reglerade området. Frågan om överklagande av ijänstetillsäliningsförslagbör övervägas vidare i det sammanhanget. Slutligenvill jag här ta upp en fråga som också gäller överklagande av myndighetersbeslut och som aktualiseras av mitt förslag att den myndighet som har meddelatett överklagat beslut skall pröva om etl överklagande har gjorts i rätt tid(avsnitt 2.5). Detta förslag innebär all ett ökat antal instanser kan pröva omöverklagande har skell i rätt tid . Möjligaatt överklaga är nämligen inte bara sådana beslut som innebär att myndighetenprövar ett ärende i sak. Också beslul att avskriva eller avvisa ett ärende utansakprövning kan överklagas. Ipraktiken överklagas ganska ofta sådana beslut som innebär att ett överklagandeinte tas upp till prövning därför att del har kommit in . Vad överprövningeni dessa fall gäller är alltså den formella frågan om överklagandet har kommitin i rätt tid eller inte. Instansordningeni avvisningsfrågan skiljer sig i princip inte från den som gäller i huvudsaken.Regeringen är alltså normalt högsta instans utom i sådana fall dåöverprövningen ankommer på förvaltningsdomstolarna. Till bilden hör dock att avvisningsfråganibland anses kunna överklagas även när instansordningen är avskuren ihuvudsaken. Exempel: beslul att avslå en ansökan omtillstånd all ha skjulvapen får överklagas hos . Länsstyrelsensbeslut i den överklagade frågan får inte överklagas. Om detta finnsföreskrifter i 42 § vapenlagen (1973:1176; 42 § ändrad senast 1981:1360). Densom har överklagat för sent hos och som därför får sittöverklagande avvisat utan sakprövning har enligt praxis rätt att överklaga avvisningsfrågantill regeringen trots atl instansordningen är avskuren i huvudsaken. Regeringenprövar ett betydande anlal överklaganden i formella frågor av dettaslag. 1 de allra flesta fall är naturligtvis avvisningsbeslutet rikligt ochöverklagandet hos regeringen alltså utsiktslöst. Deriktlinjer för en systematisk översyn av reglerna om rätt att överklaga ärendentill regeringen som har antagit innebär att regeringen i möjligastemån skall befrias från sådana ärenden som kan prövas i flera instanser underregeringen och som inte kräver ett ställningstagande från regeringen sompolitiskt organ. Undantag från denna princip skall göras bara när särskildaskäl talar för det. Denprövning som del här gäller (kontroll av delgivningskvitton m. kräveruppenbarligen inte ett ställningstagande från regeringen. Enligt min meningfinns det i detta fall inte heller något annat särskilt skäl att avvika frånden av anbefallda riktiinjen att regeringen skall elimineras urinstanskedjan i ärenden som kan prövas i flera instanser under regeringen. Ocksåi andra fall bör det vara tillräckligt att frågan om överklagande har gjorts i rätt tid prövas i tvä instanser, dvs. av beslulsmyndigheten och en högre instans. Man bör alltså inte få överklaga ett beslul, om detta innebär alt myndigheten som andra instans prövar frågan om överklagande har skett i rätt tid. Någraremissinstanser har invänt att en sådan avskuren instansordning i avvisningsfrågankan hindra prejudikatbildningen. Invändningen är knappast befogad. Fömlsätlningamaför att ett överklagande skall anses ha kommit in i rätt tid är så ingåendereglerade i lagen alt del inte finns någol störte utrymme för tolkning ellertvekan i tillämpningen. Behovet av vägledande avgöranden i högre instans är imotsvarande mån begränsat och i principfrågor kommer del - som jag straxåterkommer till - alt kunna tillgodoses genom bl. a. regeringsrättensavgöranden. Vidare bör framhållas att den av mig förordade ordningen berör barasådana ärenden som kan prövas i sak i fler instanser än två. De ärenden somregeringen eller en annan myndighei prövar som andra instans i själva verketde allra flesta - berörs alltså inte. Enreglering av överklagbarheten i fråga om avvisningsbeslut är av del generellaslag som gör atl det är lämpligast att ta in den i förvahningslagen. Jagföreslår därför all det i lagen införs en bestämmelse i enlighet med vad jaghar anfört. Pägrund av den avgränsning som alltjämt bör gälla beträffande förvaltningslagenstillämpningsområde (se avsnitt 2.2) kommer den regel som jag sålunda förordarinte att vara tillämplig annat än om den andra instansen är enförvaltningsmyndighet. Det betyder att regeln inte blir tillämplig i de fall dåen förvaltningsdomstol är andra instans. Iallmänhet är del i dessa fall en kammarrätt eller en försäkringsrätt som överprövaravvisningsbeslutet som har fattats av en förvaltningsmyndighet. Fullföljdsrättentill regeringsrätten resp. försäkringsöverdomslolen är i så fall nästan alltidberoende av prövningstillstånd (35 och 37 a §§ förvaltningsprocesslagen). Ipraktiken blir del därför också i dessa fall en prövning i högsl två instanser.I frågor av principiell vikt kan dock naturligtvis de högsta domstolarnaliksom nu ge prövningstillstånd, vilket innebär att prejudikatintressettillgodoses. Länsrätternaprövar som andra instans frågor bl. a. på skatte- och socialtjänstområdena.För dessa domstolars del bör man överväga, om det bör införas en motsvarandebegränsning av rätten alt överklaga avvisningsbeslut som den jag förordar förde fall då en förvaltningsmyndighet är andra instans. Skall en sådanbegränsning göras, kan den ske genom etl tillägg till 33 § förvaltningsprocesslagen.Frågan får övervägas närmare under följdlagstiftningsarbetel. Mitt förslag: Mina förslaggenomförs i form av en ny förvaltningslag. Den nya lagen bygger till stor delpå den nuvarande men utformas på ett mer lättillgängligt sätt. En mer enhetlig paragrafföljdinförs. Nya mdlanmbriker hjälper läsaren att hitta i lagen. Språket förenklas också.Bl. a. byts ordet "besvär" ut mot "överklagande". Termen"myndighetsutövning" införs i stället för den definition av dettabegrepp som finns i lagen. Förvaltningsrättsutredningensförslag överensstämmer i det väsentliga Prop. 1985/86:80 med mitt. Remissinstansernastöder förslagel med få undanlag. Skälenför mitt förslag: Reglerna i den gällande förvaltningslagen är ordnade i tvåhuvudgrupper. Den ena gmppen av regler (4-13 §§) gäller vid allärendehandläggning medan reglerna i den andra gruppen (14-19 §§) gäller barasådana ärenden som avser myndighetsutövning mot enskilda. Minaförslag fömtsätter vissa avvikelser från denna systematik. Mol den nuvarandesystematiken kan fö. invändas att den gör lagen svårläst. Läsare som vill följagången av etl ärende tvingas bläddra fram och tillbaka i lagen. Förslagenbör därför genomföras i form av en ny förvaltningslag som ersätter dennuvarande. Den nya lagen kan lill stor del bygga på den nuvarande. Men den börutformas på ett mer lättillgängligt sätt. Dennuvarande uppdelningen av reglerna i två huvudgrupper bör överges och ersättasmed en enda sammanhängande paragrafföljd som såvitt möjligt speglar gången avett ärende. bör man införa nya mdlanmbriker som hjälper läsaren atthitta i lagen. Medtanke på dem som har lärt sig att hitta i den gamla lagen bör sådana regler,som flyttas över till den nya utan ändring i sak, behålla sin lydelse i huvudsakoförändrad. Språket bör dock förenklas. Bl.a.bör ordet "besvär" bytas ut mot "överklagande". I dendebatt som har förts om myndighetsspråkets begriplighet har ordet "besvär"varit ett exempel på laguttryck som är svårbegripliga och vilseledande för allmänheten.Hos många myndigheter har man redan dragit konsekvenserna av delta ochanvänder i beslut och i sina kontakter med allmänheten i stället"överklagande". Begreppetmyndighetsutövning bör användas också i fortsättningen för alt avgränsatillämpningsområdet för vissa regler i lagen. I stället för själva termenmyndighetsutövning använder den nuvarande lagen en definition av detta begrepp.Myndighetsutövning definieras som "utövning av befogenhet att för enskildbestämma om förmån, rättighet, skyldighet, disciplinpåföljd, avskedande ellerannat jämförbart förhållande". Jaganser all innebörden av termen numera är så känd all man inte behöver behålladefinitionen i lagen. För en sådan lösning talar också att man dä får enenhetlig terminologi i regeringsformen och förvaltningslagen på denna punkt.Någon ändring i sak är inte avsedd. Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättatsförslag till 1. förvaltningslag, 2. lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291). 4 Specialmotivering Prop. 4.1 Förslaget till förvaltningslag Dennya lagen bygger på den gamla men innebär också flera nyheter. Nya regler gesom myndigheternas serviceskyldighel, samverkan mellan myndigheter, snabb ochenkel handläggning, omröstning, avvikande mening, omprövning av beslul ochöverklagande av avvisningsbeslut. Sakliga ändringar och tillägg görs ireglerna om muntlig handläggning, underrättelse om beslut och hur beslutöverklagas. genomförs en del lagtekniska förenklingar och förtydliganden. Ny är också mbriksättningen (mellanrubrikerna). Lagenbörjar med bestämmelser om tillämpningsområdet (1-3 §§). Ett par bestämmelser,som innebär begränsningar i lagens tillämpning i vissa myndigheters verksamhet,finns inte som i den nuvarande lagen bland de inledande bestämmelserna utan harplacerats sist i lagen (31-33 §§). Efterde inledande bestämmelsema om tillämpningsområdet följer reglerna ommyndigheternas serviceskyldighel (4 och 5 §§) och samverkan mellan myndigheter(6 §). Dessa regler skall tillämpas i all förvaltningsverksamhet, dvs. intebara vid ärendehandläggning, och har därför placerats före de renahandläggningsreglerna. Underrubriken ges sedan enbestämmelse om snabb och enkel handläggning m.m. (7 §). Bestämmelsen skall varavägledande vid tillämpningen av andra bestämmelser i lagen. Övrigabestämmelser handlar om tolk (8 §), ombud och biträde (9 §), inkommandehandlingar (10 §), jäv (11 och 12 §§), remiss (13 §), muntlig handläggning (14 §),anteckning av uppgifter (15 §), parters rätt att få del av uppgifter (16 och 17§§), omröstning (18 §), avvikande mening (19 §), motivering av beslut (20 §), undertättelseom beslut (21 §), vem som får överklaga (22 §), hur beslut överklagas (2325 §§),rättelse av skrivfel och liknande (26 §), omprövning av beslut (27 och 28 §§), inhibition(29 §) och överklagande av avvisningsbeslut (30 §). Närjag nu går över till att kommentera lagförslaget paragraf för paragraf,inriktar jag mig på nyheterna i förslaget. De regler, som flyttas frän dengamla lagen till den nya utan ändring i sak, går jag i allmänhet inte in på närmare.För en utförligare kommentar lill dessa regler får jag hänvisa till denproposition som ligger lill gmnd för den gamla lagen (prop. 1971:30 del 2 s.301 ff). 1§ Denna lag gäller förvaltningsmyndigheternas handläggning av ärenden ochdomstolamas handläggning av förvaltningsärenden. Bestämmelserna i 4-6 §§gäller också annan förvaltningsverksamhel hos dessa myndigheter. Förstameningen överensstämmer i allt väsenfiigt med 1 § första stycket iden gamla lagen. Lagen är i principtillämplig hos alla förvaltningsmyndigheter oavsett om Prop. 1985/86: 80 delyder under regeringen eller inte. Den skall alliså lillämpas hos l.ex.kommunala myndigheter och myndigheter. Innebördenav begreppet förvaltningsmyndighet torde sällan bli föremål för tvekan i tillämpningen.Begreppet har här samma betydelse som i regeringsformen (se prop. 1973:90 s.232 f)- 1 den gamla lagen har begreppet i princip samma innebörd. Det kan dockförekomma fall där regeringsformens och den nya förvaltningslagens begreppavviker frän den gamla lagens. gamla lagen (2 § 1) undantas regeringen uttryckligen från tillämpningsområdet.Ett sådant uttryckligt undantag har inte ansetts behövligt i den nya lagen. Attregeringen numera inte omfattas av begreppet förvaltningsmyndighet står klartändå. Vidare kan nämnas alt l.ex. en besiktningsman hos Aktiebolaget inte bör betraktas som en förvaltningsmyndighet när han utförobligatorisk fordonsbesiklning (jfr prop. 1971:30 del 2 s. 317 och ,Förvaltningslagen med kommentarer, 3 upplagan 1983 s. 33 saml prop. 1977/78:38s. Nuvarandeordning alt regeringsärendena faller utanför tillämpningsområdet behållsalltså. I regeringens praxis brukar emellertid förvaltningsärenden imöjligaste mån handläggas enligt samma regler som gäller för underordnademyndigheter (se publikationen Förvaltningslagens tillämpning hos regeringen).Någon ändring av denna praxis är inte avsedd. Formuleringen"domstolamas handläggning av förvaltningsärenden" skiljer sig någotfrån motsvarande uttryck i den gamla lagen. Men innebörden är densamma.Domstolarnas egentliga, dvs. rätlskipande och rättsvårdande, verksamhet kommeralltså liksom atl falla utanför tillämpningsområdet. Som exempel påärenden hos domstolarna, som omfattas av begreppet förvaltningsärenden och somalltså skall handläggas enligt förvaltningslagen, kan nämnas ärenden i förstainstans om utlämnande av allmänna handlingar (jfr prop. 1977/78:38 s. 39) ochinterna personaladministraliva ärenden. Undersenare år har myndigheterna i allt större utsträckning kommit all användadatorer vid sin ärendehandläggning. Detta hjälpmedel kan i vissa fall användasså atl själva handläggningen automatiseras helt eller delvis. Lagen ärtillämplig också i dessa fall. Närman utarbetar rutiner för handläggning genom automatisk dalabehandling skallman alltså inte bara beakta de tekniska och ekonomiska faktorerna. Derättssäkerhetskrav som gäller enligt förvaltningslagen måste ocksåtillgodoses. Jagerinrar om atl det finns också andra föreskrifter som ställer särskilda krav påmyndigheter som handlägger ärenden med hjälp av datorer. I 8 § datalagen finnst. ex. en regel till den enskildes skydd om vad myndigheten skall göra när detuppkommer misstanke om fd i ett personregister. Här kan också nämnas desärskilda bestämmelser om upptagningar för automatisk databehandling som finnsi 15 kap. sekretesslagen. Bestämmelseni andra meningen är ny. Den innebär att vissa regler i lagen har ett vidare tillämpningsområde än lagen i övrigt. Det gäller regler na om myndigheternas serviceskyldighet och om samverkan mellan myn- digheter. Dessa regler skall tillämpas inte bara vid ärendehandläggningutan i all Prop. 1985/86: 80 förvaltningsverksamhet hos myndigheterna. ex. lillämpas när en enskild behöver hjälp med atl inleda ett ärende. Ocksåvid s. k. faktiskt handlande från myndigheternas sida (verksamhet av typen körabuss, dirigera trafiken, släcka bränder, hålla lektioner i skolan, görakirurgiska ingrepp på sjukhuspalienter osv.) skall reglerna tillämpas. Skälenför detta har redovisats i avsnitt 2.3. 2§ 131-33 §§ föreskrivs begränsningar i lagenstillämpning i vissa myndigheters verksamhet. Paragrafen hänvisar till de begränsningar i lagens lillämpningsom enligt 31-33 §§ gäller i kommunala och vissa andra myndigheters verksamhet.Dessa tre paragrafer motsvarar 2 och 3 §§ i gamla lagen. I den gamla lagen (3 § andra stycket 2) görs ett undanlagför ärenden i första instans som avser föreskrifter till allmän efterrättelse (normbeslul). Delta undanlag har ingen direkt motsvarighet i den nya lagen.Denna gäller alltså i princip också normbeslutsärenden. Del bör emellertid observeras att flera av lagensbestämmelser är utformade så all de bara reglerar handläggningen i förhållandetill parter. Eftersom det sällan förekommer att någon uppträder som part i ettnormbeslutsärende får dessa bestämmelser sällan betydelse i ärenden av deltaslag. Som exempel på fall där beslämmelserna får betydelse i normbeslutsärendenkan nämnas det att en fastighetsägare vänder sig lill och begäratt denna skall besluta en lokal trafikföreskrift om hastighetsbegränsning påen väg som gränsar till fastigheten. I etl par bestämmelser (20 och 23 §§) finns speciellaregler om normbeslut. 3 § Om en annan lag eller en förordning innehållernågon bestämmelse som avviker frän denna lag, gäller den bestämmelsen. Denna paragraf, som motsvarar 1 § andra styckel i dengamla lagen, reglerar hur föreskrifterna i lagen förhåller sig lillkonkurrerande bestämmelser i andra författningar. Den innebär att enföreskrift i en annan lag eller i en regeringsförfattning som avviker från enföreskrift i lagen skall ha företräde. Att en föreskrift i lagen pä detta sättsätts åt sidan (t. ex. den i 18 § om kollektiv omröstningsmetod) utesluter inteatt en annan kan tillämpas (t. ex. den i 19 § om föredragandens rättatt få sin avvikande mening antecknad). I det remitterade förslaget ingick en särskild bestämmelse(1 § andra stycket andra meningen) om tillämpningen av den nya regeln i 30 §enligt vilken vissa avvisningsbeslut kan överprövas i endast en högre instans.Bestämmelsen, som syftade lill att förebygga tvekan om hur 30 § förhåller sigtill de bestämmelser om överklagande som finns i olika specialförfattningar,angav atl den paragrafen har företräde utom i sådana fall dä del är uttryckligtföreskrivet atl den inte skall lillämpas. På förslag av lagrådet har den nämnda bestämmelsen intetagils med i o propositionens lagförslag.Som lagrådet har påpekat bör nämligen redan Prop. 1985/86: 80 den bestämmelsesom finns i propositionens 3 § tolkas så atl endast sådana avvikelser frånförvaltningslagen som klart framgår av den speciella lagen eller förordningenhar företräde. En särskild bestämmelse om hur 30 § förhåller sig till specialförfatlningarnahar därför ansetts onödig. 4§ Varje myndighet skall lämna upplysningar, vägledning, råd och annan sådanhjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpenskall lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn lill frågans art, denenskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet. Frågorfrån enskilda skall besvaras . Omnågon enskild av misslag vänder sig till fel myndighet, bör myndigheten hjälpahonom till rätta. De har behandlats i avsnitt 2.3. Liknande bestämmelser med merbegränsad räckvidd finns i 8 § i den gamla lagen. Förstastycket innebär att myndigheterna skall hjälpa enskilda atl ta till vara sinrätt i förvaltningsärenden. Del kan gälla exempelvis upplysningar om hur mangör en ansökan, råd om vilka handlingar som bör bifogas och hjälp med atl fyllai blanketter. Med "enskilda" menas här och på andra ställen i lageninte bara enskilda individer utan också förelag, organisationer och andra privalrätlsligasubjekt. Däremot avses i princip inte organ för del allmänna, t, ex, kommuner.Liksom enligt den gamla lagen kan dock ett sådant organ i vissa fall ha sammaställning som en "enskild", t. ex. när staten eller en kommun äger enfastighet (jfr prop. 1971:30 del 2 s. 334). Bestämmelsentar inte bara sikte på sådan hjälp som ligger på del formella planet. När detbehövs och är lämpligt skall myndigheten också vägleda den enskilde genom atl,allt efter omständigheterna, ta initiativ till ytterligare utredning, verka föratl utredningen begränsas lill vad som är nödvändigt, fästa den enskildesuppmärksamhet på atl del finns ett annat, bättre sätt att nå det haneftersträvar osv. Vägledningsskyldigheten gäller i princip oberoende avbegäran. Av1 § följer atl bestämmelsen i princip skall tillämpas i all verksamhet hosförvaltningsmyndigheterna och i domstolarnas förvaltningsverksamhel. Den skallalltså lillämpas inte bara i förhållande lill parter och andra intressenter iärenden utan också i förhållande till medborgare i allmänhet och företrädareför massmedierna, l.ex. när någon gör en förfrågan om gällande bestämmelsereller myndighetens praxis på ett visst område. Enligt2 kap. tryckfrihetsförordningen och 15 kap. 4 § sekretesslagen harmyndigheterna en skyldighet att tillhandahålla och lämna uppgifter ur allmänna handhngarsom i vissa avseenden går längre än serviceskyldighe-len enligtförvaltningslagen. Regleringen i tryckfrihetsförordningen och sekretesslagenhar företräde. Delta framgår av 3 §. Serviceskyldighetenbegränsas av de regler om sekretess som finns i främst sekretesslagen. En ytterligare begränsning ligger i atl skyldigheten 59 gäller "i denutsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den Prop.1985/86:80 enskildes behov av hjälp och myndighetens verksamhet". Dennabegränsning innebär bl. a. alt myndighelema liksom hitlUls kan vägra all låtaallmänheten se sådana handlingar som inte är allmänna i tryckfrihetsförordningensmening, när det behövs för att de skall få nödvändig arbetsro. Även i övrigtkan och bör varje myndighei anpassa sin service lill den aktuella arbets- och resurssitualionen.Innebörden är också att myndigheten kan göra vissa begränsningar efler en meraallmän lämplighetsbedömning men bara sakligt motiverade begränsningar fårgöras. Encentral myndighet vars uppgift i första hand är atl leda och samordnaverksamhet på lägre nivå kan t. ex. hänvisa rådsökande att vända sig till sin lokalamyndighet. Myndigheter med ett mycket vidsträckt verksamhetsområde, t. ex. JO,JK, universitet och högskolor, är inte heller skyldiga atl fungera som allmännaupplysningscentraler. Vidare skall myndigheterna naturligtvis inte stå lill tjänslmed några råd om hur man kan kringgå gällande bestämmelser.