prop · G903123 · 1985-12-31 00:00:00 — därförkunna tänkas täcka in de fall där det är rimligt att låta grundtanken Prop.1985/86: 123 om rätten till besittningsskydd vika förden ursprunglige ägarensintresse. Lösningsrätten bör dock enligt min mening inte heller begränsas pådelta sätt. En sådan regel är alltför snäv och utesluter andra situationer därdet kan anses befogat att låta en ägare återfå ett föremål. Också i de fall däregendomen har frånhänts den ursprunglige ägaren genom t.ex. förskingring ellerbedrägeri kan det framstå som berättigat att ge denne rätt atl lösa till sigegendomen. Jag anser därför att den ursprunglige ägaren liksom skallha en generell rätt att lösa till sig egendomen. Mittförslag: Har den ursprunglige ägaren inte frän del han fickeller borde ha fält kännedom om vem som innehade egendomen krävt tillbakaegendomen från denne, har han förlorat sin lösningsrätt. Utredningensförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Utredningen har dock dämlöverföreslagit en absolut preskriptionstid pä från del alt innehavaren fickegendomen i sin besittning (se betänkandet s. 190-192). Remissinstanserna:Flertalet av de remissinstanser som närmare har berört preskriptionsreglernauttrycker farhågor för atl den av uiredningen föreslagna ireårspreskriptionenkan försvära återställandet av konst- och kulturföremål som stulits från t.ex.museer. Enligt dessa remissinstanser bör preskriptionstiden i vart fall varalängre än . Invändningar har också riktats mot alt treårsregeln iutredningens förslag har utformats så atl en ny preskriptionstid börjar löpavarje gång som egendomen överlåts lill en ny förvärvare. En remissinstans anseratl den föreslagna tremäna-dersregeln är för kort medan två remissinstanseranser att någon sådan preskriptionstid över huvud taget inte bör införas. Skälenför mitt förslag: Någon tidsbegränsning av lösningsrätten torde inte föreliggaenligt gällande rätt. Liksom utredningen anserjag emellertid atl det kan vararimligt att kräva av den ursprunglige ägaren att han sedan hanfått eller borde ha skaffat sig kännedom om vem som innehar egendomen ageraraktivt för att fä tillbaka sin egendom. Underlåter han atl göra det, bör delkunna tas som tecken på att han inte är intresserad av att lösa till sigegendomen. Det föreligger vidare ett starkt intresse hos den som inneharegendomen att inom rimlig tid få klarhet i om han kommer att få behållaegendomen eller ej. Vad saken nu gäller är därför närmast atl ta ställning tillhur lång lid den ursprunglige ägaren bör ha pä sig. Enligtmin mening bör liden vara relativt kort. Jag anser att den av utredningenföreslagna tremånaderstiden är väl avvägd. Den medger att den ursprungligeägaren får ett skäligt rådrum för att överväga hur han skall göra, samtidigtsom den inte kan anses orimligt lång med hänsyn till innehavarens intresse avalt fä veta om han får behålla egendomen. Vad sedan gäller den av uiredningenföreslagna treårsregeln vill jag först framhålla alt mitt förslag omlösningsrätt är tillkommet för att sådan egendom som har ell speciellt värdeför den ursprunglige ägaren skall kunna återställas till denne. Sä är isärskilt hög grad fallet med konst- och kulturföremål som har frånhänts museereller andra offentliga samlingar. Enpreskriptionsbestämmelse som anknyter till den lidpunkt då innehavaren fickgodset i sin besittning innebär alt lösningsrätten kan komma atl preskriberasulan atl den ursprunglige ägaren har fält eller kunnat skaffa sig kännedom omvar egendomen finns. Detta motverkar otvivelaktigt möjligheterna atl lösatillbaka stulna konst- och kulturföremål. För alt lösningsrätten inte skallförfela sill syfte anser jag därför alt den liksom enligt gällande rätt iprincip bör gälla utan tidsbegränsning. Lösen skall betalas tillägaren medan kravet på att få lösa egendomen bör riktas mot innehavaren. Jagfinner del rikligt att den som vill ulöva sin lösningsrätt angriper självabesittningen och således fär vända sig till innehavaren för att återfåegendomen. För att rätten till ålerlösen inte skall komma att preskriberas böralltså innehavaren avkrävas föremålet inom tremänadersfristen. Prop.1985/86: 123 Mitt förslag: Lösenbeloppelskall motsvara egendomens värde i den allmänna handeln (den s.k.värdeprincipen). Utredningensförslag: Lösenbeloppet skall bestämmas enligt den s. k. vederlagsprincipen,dvs. motsvara den aktuelle ägarens kostnader för förvärv och förbättringar avegendomen. Vid benefika förvärv skall även kostnader som ägarens fångesman harhaft räknas in i lösenbeloppet. Detta gäller dock endast i fall då fängesmanneni sin tur skulle haft rätt till lösen om elt återkrav hade riktats mot honom.Lösenbeloppet skall motsvara högst egendomens värde i den allmänna handeln (sebetänkandet s. 189-190). Remissinstanserna: Av deremissinstanser som har yttrat sig i frågan godtar de flesta utredningensförslag att vederlagsprincipen skall användas. Några remissinstanser förordardock att lösenbeloppet skall bestämmas med utgångspunkt från värdeprincipen. Enremissinstans anser att den av utredningen föreslagna regeln är alltförstelbent och förordar därför en kompletterande regel som ger utrymme för enviss skälighetsbedömning. Skälen för mitt förslag: 1gällande rätt råder oklarhet om hur lösenbeloppet skall beräknas. Tvåalternativ står till buds. Det kan beräknas antingen som egendomens värde vidlösningstillfället (värdeprincipen) eller som den kostnad förvärvaren har haftför sitt förvärv och för förbättring av egendomen (vederlagsprincipen). För vederlagsprincipentalar hänsyn till den ursprunglige ägaren. Han behöver då inte betala mer änförvärvaren, även om denne har gjort ett förmånligt förvärv. Enligtmin mening har dock vederlagsprincipen vissa svagheter. fungerar bäst då kort tidhar förflutit frän det att egendomen har frånhänts den ursprunglige ägaren tillden tidpunkt då äterlösen skall ske. Egendomens värde påverkas då inte i någonhögre grad av inflation eller andra värdeförändrande faktorer. Har lång tidförflutit framstår resultaten av vederiagsprincipen däremot som mindretilltalande. Som jag har förordat i avsnitt 2.4.2 skall rätten atl återlösaegendom, med ett undantag, gälla utan tidsbegränsning. Om vederlagsprincipenskulle användas, skulle det därför bli nödvändigt med komplicerade regler omhur inflation och andra värde-förändrande faktorer skall beaktas närlösenbeloppet skall fastställas. Värdeprincipen framståräven i andra fall som mer praktisk än vederlagsprincipen. Bl.a. behövs det intenågra särskilda utfyllnadsregler för sådana fall då den som innehar egendomenhar erhållit den genom ett benefikt förvärv. Den som trots att han har gjortett godtrosförvärv tvingas avstå från egendomen bör rimUgen så långt det ärmöjligt hållas skadeslös. Det sker bäst om han erhåller en ersättning föregendomen som motsvarar dess värde i den allmänna handeln vidlösningstillfället. En tillämpning avvärdeprincipen framstår inte heller som oskälig gentemot den ursprungligeägaren. Denne har i de flesta fall fått ut ersättning med ett belopp som svaratmol egendomens värde från en försäkring och har således ersatts för sinförlust. Det är då rimligt alt han får lösa tillbaka egendomen efter sammagrunder. Vad jag nu har anfört harlett mig till slutsatsen att värdeprincipen är att föredra framför vederiagsprincipen.Jag förordar alltså att lösenbeloppet skall motsvara egendomens värde i denallmänna handeln. Jag vill dock framhålla att del i många fall - särskilt omdel bara har förfiutit sedan egendomen frånhändes den ursprungligeägaren - inte torde bli så stor skillnad i resultatet om man tillämparvärdeprincipen i stället för vederlagsprincipen. Man lorde nämligen ganska oftakunna utgå från alt egendomens värde i den allmänna handeln motsvarar denköpesumma -eventuellt uppräknad med hänsyn lill inflationen som förvärvarenhar betalat för egendomen. Prop.1985/86: 123 Mitt förslag:Lösenbeloppet skall betalas lill egendomens ägare. Har någon panträtt iegendomen, skall lösen dock betalas lill denne med ett belopp som motsvararvärdet av panlfordran. Denna ersättning skall avräknas från del lösenbelopp somtillkommer ägaren. Detsamma skall gälla om nägon har en annan särskild rätl lillegendomen som medför skydd mot ägarens borgenärer. 1 sä fall skall lösen utgestill denne med ett belopp som motsvarar rättighetens värde. Utredningens förslag:Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Har inte haft något atterinra mot förslaget. Skälen för mkt förslag: Normalt bör lösenbeloppet betalastill egendomens aktuelle ägare. Det kan emellertid förekomma atl denne inteinnehar Den kan varapantsatt för en fordran. I så fall bör panthava- Prop. 1985/86: 123 rens rätt beaktas. För attpanthavaren skall vara skyldig att lämna ut saken lill den ursprungligeägaren bör dä gälla att denne skall betala så slor del av lösenbeloppellill panthavaren som svarar mot värdet av denna fordran. Återstodenav lösenbeloppel får sedan betalas ul till egendomens aktuelle Har panthavarenvarit sä oförsiktig att han har godtagit en pant som inte täcker helafordringsbeloppet, fär han själv ta den förlust som uppstår till följd av atl lösenbeloppelinte läcker hans fordran. Han bör således inte av den anledningen ha rättalt vägra atl lämna ut egendomen lill den Vadsom har sagls om panthavare bör även gälla den som innehar egendomen med stödav en rätl alt la eller hålla kvar den lill säkerhet för en fordran eller som iannat fall har en rätt lill egendomen som är skyddad mot ägarens borgenärer. Dennya lagen om godtrosförvärv av lösöre bör träda i kraft sä snart som möjligt.Den bör kunna tillämpas på godtrosförvärv som har gjorts säväl före som efterlagens ikraftträdande. Det är givetvis angeläget att ingen på grund av denföreslagna preskriptionsregeln skall ha förioral sin rätt alt lösa lill sig ensak redan i och med att lagen träder i kraft. Den lid inomvilken den ursprunglige ägaren måste återkräva egendomen för att inte förlorasin lösningsrätt bör därför räknas tidigast frän ikraftträdandet. Dennya lagen om godtrosförvärv av lösöre bör ersätta bestämmelserna i 11 kap. 4 §och 12 kap. 4 § handelsbalken. Jag återkommer till den frågan i specialmotiveringen. I1 kap. 5 § handelsbalken finns bestämmelser om tvesalu. Det lorde numera varaen allmän uppfattning (se SOU 1965: 14 s. 216) att det lagrummet inte ärtillämpligt i den situationen att den senare köparen har fält saken i sinbesittning, dvs. i det fall som regleras i den nya lagen om godtrosförvärv avlösöre. Det finns därför inte någon anledning alt i delta sammanhang ändra 1kap. 5 § handelsbalken. Denföreslagna lagen är till övervägande del en kodifiering av den rättspraxis somgäller i fråga om godtrosförvärv av lösöre. Den torde inte medföra någrasärskilda kostnader eller i övrigi något utökat resursbehov för det allmänna. Ävenom lagförslaget i och för sig inte innehåller några nämnvärda nyheter iförhållande lill vad som gäller , bör information om den nya lagen förasut lill allmänheten. Den okunnighet som möjligen råder om de stränga aktsamhelskravsom gäller vid godtrosförvärv kan därigenom undanröjas. Kostnaderna för ensådan information kan rymmas inom ramen för tillgängliga medel. 3 Upprättade lagförslag Prop. 1 enlighet med vad jag nu har anfört har inomjustitiedepartementet upprättats förslag till 1. lag om godtrosförvärvav lösöre. 2. lag om ändringi handelsbalken. Förslagen bör fogas till protokollet i detta ärende sombilaga 4. 4.1 Förslaget till lag om godtrosförvärv av lösöre Lagen innehåller bestämmelser om godtrosförvärv av lösöre.I lagen regleras inte bara förvärv av äganderätt utan även förvärv avpanträtt. Lagen innehåller sex paragrafer. I en inledande paragraf(1 §) behandlas lagens tillämpningsområde. Därefter följer två paragrafer (2och 3 §§) som reglerar förutsättningama för att godtrosförvärv skall uppslå, 14 och 5 §§ finns regler om rätt för den ursprunglige ägaren att mol ersättninglösa till sig egendomen. I den avslutande 6 § anges atl reglerna om godtrosförvärväven skall gälla förvärv av panträtt. Denna lag gäller förvärv i god tro av äganderätt tilllösöre. Lagen gäller inte sådana godtrosförvärv av lösörebeträffande vilka särskilda föreskrifter finns i annan lag. (Jfr 5 och 6 §§ i utredningens förslag) I paragrafen regleras lagens tillämpningsområde. Denkompletteras av beslämmelserna i 6 § såvitt gäller förvärv i god tro avpanträtt. Med förvärv av lösöre avses i denna paragraf förvärv aväganderätt till visst lösöre. Genom bestämmelserna i 6 § blir lagen docktillämplig även på förvärv av panträtt i lösöre. Däremotblir lagen inte tillämplig på förvärv av retentionsrätt i lösöre. Vid retentionsrättter det sig inte lika naturligt som vid äganderätt och panträtt alt knytafrågan om god tro till den tidpunkt då retentionsrättsha-varen fick egendomen isin besittning. Del råder nämligen då ofta ovisshet om huruvida någon fordranöver huvud taget kommer att uppstå. Tvister om godtrosförvärv av retentionsrättlorde för övrigt vara ovanliga. Det finns därför inte anledning att låta godtrosförvärvav retentionsrätt omfattas av lagregleringen. Sådana fall får i stället även ifortsättningen avgöras med ledning av rättsregler som utbildas i rättspraxis.Det är tänkbart att den nya lagens regler i viss utsträckning kan lillämpasanalogi i dessa fall. Paragrafen har jämkats något i propositionsförslaget. Lagengäller godtrosförvärv av lösöre. Förvärv av fast egendom eller'av Prop.1985/86: 123 annan lös egendom än lösöre omfattas alltså inte av lagen. Detinnebär att lagen inte är tillämplig på godtrosförvärv av l.ex. pengar,fordringar, skuldebrev eller andra värdepapper eller godtrosförvärv av byggnadpä annans grund. Pengar och värdepapper kan dock ibland utgöra samlarobjektoch därmed i denna egenskap räknas som lösöre. I sådana fall är lagentillämplig. Sådan egendom som enligt 2 kap. jordabalken utgörtillbehör till fastighel faller också utanför lagens tillämpningsområde. Omägaren av en faslighet säljer etl föremål som utgör tillbehör till fastighet,blir försäljningen inte gällande mot tredje man förrän föremålet skiljs frånfastigheten på etl sådanl sätt att det kan anses höra till denna (2kap. 7 § jordabalken). Skulle fastighetsägaren sälja fastighelen utan undantagför det lidigare sålda tillbehöret, ingår detta i fastighetsöverlåtelsen om detinte har skilts frän fastigheten innan denna överläts (jfr dock 12 kap. 15 §andra styckel utsökningsbalken om försäljning av faslighelslillbehör). Detavgörande är alltså att föremålet utgjorde tillbehör till fastighel och intelösöre när överlåtelsen ägde rum. Att viss egendom besväras av företagshypotek utgör i ochför sig inte något hinder för godtrosförvärv beträffande egendomen (se bl.a. 2kap. 1 § lagen 1984:649 om företagshypotek). Sådant hypolek upphör nämligen attgälla i egendom som inte längre tillhör företagaren. Exempel på föreskrifter om godtrosförvärv i annan lagfinns i 54 och 55 §§ lagen (1914:45) om kommission, handelsagentur ochhandelsresande, i 25 kap. 7 § andra stycket och 20 § sjölagen(1891: 35 s. 1). 1 dessa fall gäller enbart dessa föreskrifter. Bestämmelsernai förevarande lag skall alltså inte användas ens som utfyllande regler. Utredningen har föreslagit att lagen om godtrosförvärv - vidsidan om den regel som har behandlats skall innehålla en bestämmelse omatt den inte gäller för fartyg som kan intecknas (dvs. skepp) och inte hellerför luftfartyg och sådana reservdelar till luftfartyg som kan intecknas tillsammansmed luftfartyget. Utredningen motiverar silt förslag med all besittningen tillegendomen inte har samma betydelse i dessa fall som när det gäller lösöre iallmänhet. Skepp och luftfartyg kan nämligen registreras, och panträtt i sådanegendom upplåts genom inskrivning (se betänkandet s. 193). 1 20 § sjölagen finns emellertid som har nämntssärskilda föreskrifter om godtrosförvärv av skepp eller skeppsbygge, och i 269§ samma lag finns bestämmelser om godtrosförvärv av panträtt i sädan egendom.Redan lill följd av bestämmelsen i andra stycket utesluts alltså godtrosförvärvav skepp frän förevarande lags tillämpningsområde. Någon särskild undantagsbestämmelsebeträffande skepp behövs därför inte. Däremot finns det inte någon särskild föreskrift i annanlag om godtros förvärv av luftfartyg eller reservdel till luftfartyg. Luftfartygen kommer därför atl omfattas av förevarande lag, om de inte uttryckligen undantas. motsats till utredningen anser jag emellertid alt det intefinns skäl alt Prop. 1985/86: 123 undanta luftfartygen från lagens tillämpningsområde.Visserligen skall luftfartyg liksom skepp registreras. Men till registreringenoch därmed sammanhängande inskrivning har inte - till skillnad från vad somgäller för skepp - knutits några särskilda sakrättsliga verkningar. För förvärvav luftfartyg gäller alltjämt den s. k. tradilionsprincipen enligt vilken sakrätts-ligtskydd uppstår när förvärvaren fär egendomen i sin besittning (se ,Allmän sakrätt, 1973, s. 242 f och 246 samt SOU 1976:70 s. 78, 87, 123 och125). Detsamma gäller för lösöre i allmänhet. 1 detta avseende gäller sålundasamma förutsättning för uppkomsten av godtrosförvärv när det gäller luftfartygsom när det är fråga om lösöre i allmänhet. Atl luftfartyg kan registreras har däremot viss betydelse förmöjligheten att göra godtrosförvärv. En förutsättning för att en förvärvare avluftfartyg skall kunna hävda god tro torde nämligen vara atl han har förvissatsig om atl överlåtaren är registrerad som ägare lill luftfartyget eller attdenne i annat fall klart visar sin rätt att förfoga över luftfartyget. Denfrågan rör emellertid förhållanden som behandlas i specialmoliveringen till 3 §. Har någon förvärvat och fått besittningen till lösöregenom överiåtelse från någon annan som hade egendomen i sin besittning och somvarken var ägare till den eller behörig att förfoga över den på det sätt somskett, får förvärvaren äganderätt lill egendomen om han var i god tro. (Jfr 1 § första stycket i utredningens förslag) Denna paragraf anger tillsammans med 3 § förutsättningamaför att ett godtrosförvärv skall uppstå. En första förutsättning är att överiåtaren varken är ägaretill egendomen eller behörig att förfoga över den på det säll som skett.Härigenom utesluts från lagens tillämpningsområde sådana fall då ägarenförfogar över sin egendom ulan att ha rätt till det, t.ex. därför att han äromyndig eller försatt i konkurs eller därför att hans dispositionsrätt ärinskränkt på grund av särskilda föreskrifter i gåva eller testamente. För vissasådana fall torde dock beslämmelserna i förevarande lag helt eller delvis kunnaanvändas analogt. Det torde kunna överlämnas lill rättstillämpningen alt avgöranär det bör ske. I en del fall kan det vara tveksamt vem som är egendomensägare. Två fall där denna tveksamhet kan uppstå är av särskilt intresse när delgäller godtrosförvärv, nämligen dubbelöverlåtelse (s. k. tvesalu) av lösöre ochförsäljning av lösöre med förbehåll om återtaganderätt (avbetalningsköp). Om en dubbelöverlåtelse föreligger och den senareförvärvaren i god tro har fått egendomen i sin besittning, anses denne enligtgällande rätt ha gjort ett godtrosförvärv (se NJA 1908 s. 331; jfr NJA 1932 s.107). Förevarande lag innebär ingen ändring i detta avseende. Den försteköparen, som enligt 1 kap. 5 § handelsbalken har förvärvatäganderätten vid dubbelöverlåtelse. ' Paragrafen har jämkats något i propositionsförslaget. 2 1985/86. börsålunda vid tillämpningen av denna lag betraktas som den som har Prop.1985/86: 123 förloratäganderätten i dessa fall trots atl han inte har fått godset i sin Lagengäller också i sådana fall då någon har sålt lösöre på det sätt som föreskrivsi lagen (1845:50 s. 1) om handel med lösören, som köparen låter i säljarensvård kvarbliva (lösöreköpslagen), och senare säljer egendomen till ytteriigareen person som får den i sin besittning. Gemensamtför de fall som har behandlats är emellertid all godtrosförvärv kanuppkomma endast om den senare förvärvaren har fält egendomen i sin besittning.I annat fall gäller vid tvesalu 1 kap. 5 § handelsbalken, vilket innebär altden som först köpte får behälla egendomen. Liknandeproblem föreligger vid avbetalningsköp, om den som har köpt egendomen påavbetalning överlåter den. I sådana fall bör avbetalningssäljaren vidtillämpningen av beslämmelserna i förevarande lag på grund av återtagandeförbehålletbetraktas som den som har förlorat äganderätten till egendomen så längeförbehållet gäller. Avparagrafen framgår att ett godtrosförvärv enligt denna lag kan göras även vidöverlåtelse från den som handlar för ägarens räkning. Del förutsätter att överlåtareninte var behörig atl förfoga över egendomen på del sätt som sketl. Medbehörighet avses den rätt som överlåtaren hade på grund av lag eller avtal ochsom gällde mot bl. a. förvärvaren. Denna rätt kan t.ex. ha kommit till uttrycki en fullmakt frän ägaren (jfr 10 § lagen 1915: 218 om avtal och andrarättshandlingar på förmögenhetsrättens område, avtalslagen). Ofta haremellertid ägaren i instruktioner till överlålaren klargjort alt det föröverlåtelserätten gäller snävare ramar än vad som framgår av fullmakten (se II §avtalslagen). Dessa ramar anger gränserna för vad som ulgör överiåtarensbefogenhet. För de fall då överlåtaren har hållit sig inom sin behörighet menöverskridit sin befogenhet finns särskilda föreskrifter i 11 § avtalslagen.Dessa reglerar förutsättningarna för godtrosförvärv i sådana fall. Pä grund avbestämmelsen i 1 § andra stycket i förevarande, lag skall denna lag därför intetillämpas på sädana fall. Liknande bestämmelser om verkan av att befogenhetenhar överskridils finns i annan lagstiftning. I förevarande paragraf har därförfrånvaron av behörighet alt förfoga över egendomen pä sätt som skett ställtsupp som en förutsättning för godtrosförvärv. Somframgår av lagtexten är lagen tillämplig såväl på förvärv från den som utgersig för all vara ägare lill egendomen som på förvärv från den som uppger sigföreträda ägaren ulan att så är fallet. Del finns enligt min mening föga skälatt skilja mellan det fallet att den disponerande åberopar elt förfalskatkvitto som bevis för alt han är ägare och det fallel att han hänvisar till enförfalskad fullmakt som stöd för sin behörighet all överlåta egendomen. Om enperson överiåter egendomen på ägarens vägnar under uppgift att han ärfullmäktig eller ställföreträdare, omfattas transaktionen av lagen ifalluppgiften saknade grund. Skulle den disponerande ha uppträtt som kommissionärutan att vara det, skall lagen också tillämpas. Om den disponerande faktiskt ärkommissionär gäller däremot de särskilda beslämmelserna i kommissionslagen. disponerande haft viss behörighet all företräda huvudmannen 18 men genom överlåtelsen överträtt denna behörighet, ärlagen också til- Prop. 1985/86: 123 lämplig. Lagförslaget innebär i dennadel i viss utsträckning en ändring i förhällande till vad som har antagits varagällande rätl. En annan förutsättning för godtrosförvärv är att enöverlåtelse har ägt rum. Med överlålelse avses köp, byte och gåva. Godtrosförvärvkan alltså, liksom enligt gällande rätl, ske även vid gåva. Däremot kan godtrosförvärvinte ske genom arv, testamente, bodelning eller utskiftning av bolags egendom.Detta hindrar inte alt l.ex. en arvtagare kan åberopa alt den egendom som hanhar ärvt har förvärvals i god tro av arvlåtaren. I vissa fall kan det vara tveksamt om en rättshandling kanbetraktas som en överlåtelse och därmed uigöra grund för ett godtrosförvärv.Den närmare gränsdragningen mellan överlåtelser och andra rättshandlingar fårgöras i rättstillämpningen. Lagen torde dock ofta kunna tillämpas i varje fallanalogi vid rättshandlingar som till sin reella ekonomiska innebörd är attjämställa med överlåtelser. Ett exempel pä en sådan situation kan vara att enbilhandlare vid försäljning av en bil erbjuds en annan bil i byte men i ställetför att överta den med äganderätt mottar den till försäljning i kommission medrätt att ta ut sin fordran på betalning för den förstnämnda bilen ur vad hankan få för den andra.