prop · G903122 · 1985-12-31 00:00:00 — Del författningsmässiga stödet för detta framgår av 16 § 6 punklenförordningen (1864:11 s. 101) om nya strafflagens införande samt 3 punklen övergångsbestämmelsernatill lagen (1942:378) om ändring i vissa delar av strafflagen, vilkabestämmelser enligt 14 § lagen (1964:163) om införande av brottsbalkenfortfarande skall gälla. En redogörelse för rätlen till s. k. självtäktlämnas i förmögenhets-brottsutredningens betänkande (SOU 1983: 50) Översyn avlagstiftningen om förmögenhelsbrotl utom gäldenärsbrott, s. Alllägga till med ett fartyg på etl säll som innebär atl man kränker någon annansrådighet över vatten eller mark kan vara strafflart enligt 8 kap. 8 och II §§brottsbalken som egenmäktigt förfarande. En utväg för mark- eller bryggägarenalt få bort elt sådant fartyg kan därför vara all ge in polisanmälan omegenmäktigt förfarande. Denna utväg kommer dock ofta inte all vara särskilleffektiv. möjligheter alt snabbi ingripa och verkställaflyttning får anses små, särskilt som myndigheten även belastas med bl. a.efterforskning av gärningsmannens identitet. Ellfartyg som har förtöjts på elt sådanl sätl alt någons rådighel över fastighel eller liknande inskränks bör vidare kunna bedömas innefatta sådan besUtningsrubhning som kunde angripas enligt reglerna om återstäl lande av olovligt rubbad besittning i 191 § i den numera upphävda utsök- ningslagen, och som omfattas av reglerna i handräckningslagen (1981:847, ändrad 1982:298). I de fall ägaren till farty get är känd kan den, vars rätt lill mark eller har kränkts, använda sig av förfarandet enligt handräckningslagen och utsökningsbalken. Förfaran det skulle i så fall bli följande. Ansökanom återställande av rubbad besittning görs i allmänhet hos Prop. 1985/86: 122 tingsrätteni den ort där fartygsägaren har silt hemvist (2 § handräckningslagen och 10kap. 1 § ). Sökanden skall erlägga en ansök-ningsavgtfl som f.n.uppgår till (expedilionskungörelsen (1964:618, omtryckt 1976:383,ändrad senast 1984:920). Ansökningen delges fartygsägaren för yttrande. Tidenför alt avge yttrande skall normalt inte överstiga . Därefter kanärendet avgöras genom utslag, även om fartygsägaren inte kommit in medyttrande. Bevis om att han fått del av ansökningen måsle dock finnas. BifaUsansökningen skaU fartygsägaren ersätta sökanden dennes koslnader i målel. -Fartygsägaren kan söka återvinning hos tingsrätten inom en månad från utslaget.Är fartygsägaren missnöjd endasl med beslulel om kostnadsersättning kan haninom samma lid anföra besvär i hovrätt. Samma rättsmedel skall användas av sökandenom utslag eller beslut gått honom emot. Omfartygsägaren inte friviUigt rättar sig efler utslaget kan verkställighet sökashos kronofogdemyndighet enligt 16 kap. 10 § utsökningsbalken. Härvid kansökanden välja meUan kronofogdemyndigheten i del distrikt där fartygsägaren harsill hemvist eller kronofogdemyndigheten i det distrikt där fartyget finns.Utslaget verkställs såsom lagakraftägande dom om inte annat förordnats medanledning av lalan om återvinning eller besvär (3 kap. 12 § utsökningsbalken).Sökanden skall eriägga gmndavgift, som f. n. uppgår till ,(förordningen (1981:1185) om ulsökningsavgifter) i ärendet hos kronofogdemyndigheten.Kostnaden för flyttningen tas ut som särskild avgift. På begäran avkronofogdemyndigheten är sökanden skyldig att förskotlera den särskildaavgiften. Om skyldigheten skulle vara betungande, får kronofogdemyndighetenhelt eller delvis befria sökanden från att ansvara för förrätlningskoslnaderna.Innan verkställighet sker skall fartygsägaren underrättas. Är saken brådskandefår kronofogdemyndigheten genast vidta behövliga åtgärder (16 kap. 11 § utsökningsbalken).Om sökanden begär det kan kronofogdemyndigheten överlämna åt honom atl eflermyndighetens anvisningar genomföra flyttningen (16 kap. 12 § utsökningsbalken).Enligt 17 kap. 8§ utsökningsbalken får grundavgift och särskild avgift (förrätlningskoslnader)genast och utan yrkande utsökas hos fartygsägaren. Om sökanden själv ombesörjerflyttningen kommer han själv alt få svara för eventuella kostnader. Dessa ärinte förrättningskostnader i utsökningsbalkens mening. Förfarandetenligt handräckningslagen och utsökningsbalken kan dra ul mera än vadden förfördelade alltid kan lycka är rimligt. Del är även förbundet medkostnader. En annan olägenhel är alt förfarandet inte alls går alt använda närfartygets redare eller ägare är okänd. Del är dock det förfarande som samhälleterbjuder i andra motsvarande situationer av besittningsrubbning, dä ettordinärt domslolsförfarande anses för långsamt och för kostsamt. Jag anser inteatt de aktuella situationerna på ett så avgörande sätt skiljer sig från andrasituationer, där någons besittning lill lös eller fasl egendom har rubbats, attetl särskilt system bör tillskapas endast för dem. Medhänsyn tiU vad jag har sagt nu och tiU att det, som jag har berört, även utanför handräckningssyslemel finns en hel del möjligheter 12 att omhänderta ellerflytta fetförtöjda eller lämnade bålar föreslårjag inte någon ny lagstiftning idetla hänseende, såvitt avser privata bryggor och hamnar som inte är aUmänna. I fråga om allmännahamnar, som betjänar handelssjöfarten, ser jag saken annorlunda. Generellt settär det allvarligare om trafiken i sådana hamnar störs av felförtöjda ellerlämnade fartyg. Det är bl. a. av ekonomiska skäl ofta mera brådskande attkunna flytta elt störande fartyg i en aUmän hamn. Även om aUmänna regler iblandkan lillämpas, är de inte tillräckliga. När del störande fartygets redare ochägare är okända, går, som jag har beröri lidigare, ordinarie domstols- ochhandräckningsförfarande inte alls att använda. Detta problem löses inte helleri ordningsstadgeutredningens tidigare nämnda förslag. Då hamnarna förvallas avkommunala myndigheter kan del vidare ses som en onödig omgång alt inte kommunernasjälva får besluta om flyttning. Del bör därför öppnas en sådan möjlighel.Bestämmelser i ämnet bör las in i en särskild lag. Vissa närmare bestämmelserom verkställigheten av lagen kan dämlöver behövas. Sådana föreskrifter kanutfärdas av regeringen eller den myndighei som regeringen bestämmer, efiersomregeringen med stöd av regeringsformen alllid har befogenhet all meddela verkslällighetsföreskrifterlill lag. Utöver den reglering avhamninnehavares rätt all flytta störande fartyg som jag nu föreslår anserjaginte alt det behövs någon ytterligare reglering i lag av hamnväsendel. Prop.1985/86: 122 2.2 Förutsättningar för rätten att flytta ett fartyg Mitt förslag: fariygi allmän hamn får flyttas om del ligger på elt sådanl säll att del hindrarhamnens behöriga nyttjande eller om del varaktigt ligger på något annal sätlsom strider mol gäUande föreskrifter om ordningen och säkerheten i hamnen. Utredningensförslag: Fartyg i vallenområde som ingår i sladsplan och ej tillhör fastighet enskUtfår flyttas om det "med hänsyn lUl den lid del legat på samma plals, sitlskick eller annan omständighet kan anses övergivet eller om det, utan all varaövergivet, är varaktigt Uggande i vattnet i strid mol tillämpligaföreskrifter". Fartyg får flyttas även i annat faU om del lagls 1 aUmänhamn på etl sådant sätl all del ulgör hinder för hamnens behöriga nyttjande (sebelänkandet s. Remissinstansernaberör inte särskill denna fråga. Skälenför mitt förslag: Av vad jag sagt (avsnitt 2.1.4) framgår alt jag anser atldel finns relativt goda möjligheter atl inom ramen för gäUande rätl komma lillrätta med felförtöjda fariyg saml all, i den män möjligheterna är mindre goda,det knappast finns anledning alt bygga upp ell särskUl syslem för privatabryggor och enskilda hamnar. Förhållandena i aUmän hamn bör däremol förbättras.Jag föreslår därför en lag med tiUämpningsområdet begränsat lill allmän hamn,vilket är en snävare begränsning än utredningen gjort. Kravetatt en hamn för att anses som en "allmän hamn" skaU vara av väsentiigbetydelse för den aUmänna samfärdseln utesluter både sådana lidigare allmännahamnar som har kommit att bli så obetydligt trafikerade atl deras ställning somaUmänna är tvivelaktig och sådana hamnar som är avsedda för annal än denallmänna samfärdseln, t. ex. småbåtshamnar. Uiredningen har som fömtsättningför flyttning särskilt nämnt det förhållandet alt fartyget kan ansesövergivet. Ett fartyg som överges och blir liggande i en allmän hamn lordeemellertid praktiskt laget alltid ligga i slrid mot hamnföreskriflerna. Någonstörre skillnad mot utredningens förslag torde mitt förslag därför inteinnebära i detta avseende. Skulle det övergivna fartygels placering intestrida mot föreskrifterna, kommer fartyget inte alt kunna flyttas med stöd avden nya lagen. Ävenett fariyg vars placering hindrar nyttjandet av hamnen torde regelmässigtligga i strid mol hamnföreskriflerna. Alt placera etl fartyg så att det hindrarin- och ulsegling i hamnen torde vanligen vara förbjudet i hamnföreskriflerna. Atllåta elt fartyg ligga kvar vid en kajplats med specieU ulmstning för lastning ochlossning när platsen behövs för etl annal fartyg är sålunda normalt lillhinders men torde ockä vara otillåtet enligt hamnföreskrifterna. Även i andrafall kan naturligtvis ocksä en förtöjning som till en början inte är tUlhinders bli det genom alt fartyget blir liggande kvar . Prop.1985/86: 122 2.3 Valet av handläggande myndighet Mitt förslag: Beslulom flyttning av fariyg meddelas av kommunen. Ägs eller förvaltas hamnen avnågon annan än kommunen, fattas beslul efter framställning av hamninnehavaren.Beslutet verkställs ocksä av kommunen. Kommunen fär överlåta ål annanhamninnehavare alt verkställa beslulel. Utredningensförslag: Beslut om flyttning meddelas av polismyndighet efler framställning avhamninnehavare eller myndighet eller -om regeringen föreskriver del -av myndighet. Flyltningsbe-slul verkställs av den kommunala myndigheien,om denna påkallar åtgärden, annars av polismyndigheten (se betänkandet s.68och 85). Remissinstanserna anser ihuvudsak polismyndighetens beslutsfunktion onödigt byråkratisk. Skälen för mitt förslag:Av betänkandet framgår inte klart varför utredningen har valt polismyndighetensom beslutsmyndighet. Förmodligen hänger del samman med att lag omflyttning av fordon i vissa fall tjänat som förebUd och med att det i dehamnordningar som utfärdats med ledning av tidigarenormalförslag finns bestämmelser om tvångsutförande av exempelvis flyttninggenom polismyndighets försorg. föreslår alt del iordningslagen tas in bestämmelser om tvångsutförande som är tillämpliga även ihamnar. Härigenom skuUe fartyg som har förtöjts i slrid mol lokalaordningsföreskrifter kunna flyttas tvångsvis genom polismyndighetens försorg.Från hamnarnas sida har man emellertid varitangelägen om att hamninnehavarna själva skall få besluta om flyttning inomhamnarna. Jag anser också alt omgången över annan myndighet kan vara onödigtbyråkratisk då del gäller allmänna hamnar som innehas av kommun. Kommunerna böri dessa fall själva få besluta om flyttning. Med hänsyn lill altuppgiften innefattar myndighetsutövning bör andra hamninnehavare än kommunerinte få besluta själva om flyttning av fartyg. Även i de fall dåhamninnehavaren är elt kommunall bolag eller elt hell prival subjekt bör därförbeslul fattas av kommunen. Beslut bör givelvis få fattas endast efler framställningav hamninnehavaren. Med hamninnehavare avsesden som äger eller förvaltar hamnen. Om hamninnehavaren inte själv äger detupplåtna området, måste han ha sådan dispositionsrätt lill det alt han kanupplåta del lill allmän hamnverksamhel (SOU 1974:24 s. 49). Kommunenbör också verkställa flytlningsbeslul. Av praktiska skäl bör dock kommunen, omhamninnehavaren är någon annan, få överlämna lill denne alt verkstäUa ettbeslut. Innehavaren av en allmän hamn bör, både med tanke på tillgängligaresurser och i övrigi, vara den som är mest lämpad atl ulföra en fartygsflyIlning. 2.4 Underrättelse om flyttning (beslutsordning) Mitt förslag:Innan etl beslul om flyttning meddelas, skall redaren -och eventuell annanägare - underrättas och ha skäligt rådrum alt själv flytta fartyget. Om det avsärskilda skäl är brådskande, får dock flyttning beslutas och verkställas ulanföregående underrättelse. Om redaren eller ägaren är okänd, får underrättelseske genom kungörelse. Utredningensförslag: Beslut om flyttning får fattas ulan all ägaren eller annan redare harunderrättats. Beslutet får dock i normalfallet inte verkställas, förrän ägareneller annan redare har haft skäligt rådrum att själv flytta fartyget (sebetänkandet s. 68 och 85 ff). Remissinstansernakommenterar inte särskill frågan. Skälenför mitt förslag: Ett fartyg bör normalt inte fä flyttas förrän redaren ochägaren, om han är någon annan - har underrättats om alt flyttning planeras ochuppmanats atl själv flytta fartyget. Dels är det enordningsfråga; den som äger eller disponerar något skall veta vad som planeras belräffandeegendomen. Dels är del fråga om etl kostnadsansvar som redaren eller ägarenkan få vidkännas. Idetta sammanhang finns det anledning att säga några ord om "redare"respektive "ägare". Hur distinktionen mellan redare och ägare iallmänhet skall göras är i viss mån omtvistat. Allmänt brukar som redarebetecknas den som utrustar och bemannar ett fartyg för atl driva sjöfart meddet och som har all för detta ändamål erforderiig bestämmanderätt överfartyget. Ofta, särskill i fråga om mindre fartyg, är ägaren och redaren samma person.I fråga om fritidsbåtar torde detta vara regel. I fråga om handels- Prop.1985/86: 122 fartyg är det emellertid vanligt att ägarinlresset är mer ellermindre fristående från den rörelse rederi eller det annorlunda bestämda inlressevari fartyget används för sjöfart. Så är l.ex. fallel då fartyget ulan besättninghyrs ul lill någon som driver sjöfart, s.k. skeppslega eller bare-boat charter. Ägarenkan vara lättast all identifiera. Framför alll handelsfartyg skall nämligenregelmässigt vara registrerade. Svenskaskepp, dvs. fariyg av en viss minsta storlek, skall enligt sjölagen (1895:35 s.I, omtryckt 1985:176) vara införda i ell officiellt register, skeppsregistret,där också skeppets ägare skall vara inskriven. En inskrivning av ägare iskeppsregistret föregås av en materiell prövning av den uppgivne ägarens rätl lUlfartyget. Utländska skepp skall normak vara införda i molsvarande register isill hemland. Andrafartyg än skepp kallas båtar. Båtar för yrkesmässig sjöfart skall enUgl lagen(1979:377) om registrering av bålar för yrkesmässig sjöfart m. m. vara infördai ell särskUl bålregister. Delta gäller inte bara svenska ulan även vissa utiändskabålar. Även vissa andra bålar, som inte används för yrkesmässig sjöfart, fårinföras i registret. Förövriga båtar, huvudsakligen fritidsbåtar, är det f. n. inte möjligt atl genom elloffentligt register få fram ägaruppgifler. Frågan om registrering avfritidsbåtar övervägs f. n. inom jordbmksdepartemenlel. Möjligheternaalt identifiera ägaren till skepp och större bålar borde aUlså vara goda. Delär liU "ägaren" som riskerna för fartyget mest påtagligt är anknutna.I fråga om fritidsbålar kan del te sig ganska främmande alt tala om"redare". Del förtjänar dock påpekas all det just beträffande dessafartyg saknas registrerade uppgifter om ägare. Det kan också påpekas atl denföreslagna lagen visserligen avses bU tillämplig även på fritidsbåtar men attdel inte kan antas bli vanligt att fritidsbåtar behöver flyttas med stöd avlagen. "Redarens"ställning som ansvarig för fartyget är väl etablerad (se t. ex. 233 §sjölagen). De kontakter som innehavaren av en allmän hamn normalt har med ettfartyg rör snarare fartygets redare än dess ägare. Befälhavaren på ett fartygär behörig att på redarens vägnar företa vissa rättshandlingar (64 § sjölagen).Det är som redare en person har disposkionsrällen till elt fartyg. Del ärsålunda inte säkert att en ägare som inte tillika är redare ulan har chartrat utfartyget lill någon annan kan gå in och utan redarens medverkan flyttafartyget. Medhänsyn till vad jag nu har sagt bör både redare och eventuell annan ägareunderrättas om flyttning. Jaganser inte alt något slår att vinna med den av utredningen föreslagna ordningendär flytlningsbeslul får meddelas men normalt inte verkställas innanredaren/ägaren har underrättats om den planerade åtgärden. Jag föreslår därförall redare och ägare skall ha lillfälle att yttra sig och skäligt rådmm att iegen regi flytta fartyget redan innan beslut om flyttning meddelas. Detla stårockså i överensslämmelse med förvaltningslagens (1971:290, ändrad senast1982:332) bestämmelser. Vadsom är "skäligt rådrum" måsle få variera efter omsiändigheterna i 16 Såväl graden av olägenhel för hamninnehavaren som Prop.1985/86:122 antaganden belräffande redarens respektive eventueU annan ägares möjlighelalt rätta lill förhållandet bör kunna beaktas då lidsfristen bestäms. Fristen, måsledock bestämmas så all redaren respektive ägaren har en reell möjlighet allsjälv gripa in. Ävenom redaren och eventuell annan ägare enligt huvudregeln alltså bör underrättasinnan ell fariyg flyttas, måste i vissa situationer intresset av all fartygetflyttas snabbt få väga över. Fartygets placering kan t.ex. vara liU myckel slorthinder för trafiken i hamnen. I bedömningen får också las med den tidefterforskning av redare eller ägare och delgivning kan beräknas ta. Med den avmig föreslagna möjligheten alt alltid kunna delge underrättelse, om inte annatgenom kungörelse, anserjag däremot inte det förhåUandet i sig atl redaren ellerägaren är okänd bör vara något skäl för alt ell fartyg skall få flyttas utanföregående underrättelse. Omflyttningen har varit så brådskande atl den skett ulan alt redaren eller ägarenhar underrättats, bör underrättelse ske efteråt. Hurunderrättelsen skall ske kan diskuteras. Enbart för all fartyget skall fåflyttas, skulle det möjligen inte vara nödvändigt att kräva bevis att den söktefått del av underrättelsen. Med tanke på de konsekvenser en flyttning kan fåför redare och ägare bör delgivning ändå ske. För atl delgivningslagen(1970:428, ändrad senasi 1985:266) skaU bU tillämplig krävs att delgivning harföreskrivits. Avunderrättelsen bör framgå all fartyget kan komma att flyttas på redarensrespektive ägarens bekostnad och all kostnaden kan komma all tas ut urfartyget, om redaren respektive ägaren inte själv flyttar del. Somjag lidigare har nämnt är etl av problemen i nuvarande ordning all ordinarieregler om handräckning inte går alt använda, när ägaren till den egendom somhandräckningen skaU avse är okänd. Trotsatl möjligheterna alt identifiera ägaren och genom honom också redaren lillskepp och större bålar borde vara goda, inträffar del alt identifiering intekan ske. Jag anser att del måsle bli möjligt atl komma tiU rätta även med dessasituationer. Del kan ske genom alt underrättelse får delges fartygets redarerespektive ägare i denna hans egenskap även om han är okänd. Sådanunderrättelse bör kunna delges genom kungörelse. Föralt ell ärende inte skall kunna förhalas genom överiåtelse av fartyget eller avdispositionsrätten till det bör slutiigen, såsom utredningen föreslagit, gäUaatt, om redaren respektive ägaren har underrättats om en planerad flyttning,en ny uppgiven redare respektive ägare inte behöver underrättas för attunderrättelseskyldigheten skall anses uppfylld. Mitt förslag:Redaren eller ägaren lill ett fartyg är i princip ansvarig för kostnaderna förflyttning och förvaring av ett fartyg. De ansvarar solidariskt. Koslnader sominte kan tas ut av redaren eller ägaren eker ur fartyget får bäras slutligt avhamninnehavaren. - Vad som sägs om ägaren gäller innehavare i fräga om fartygsom har övertagils med förbehåll om återtaganderätt. Utredningensförslag: Kostnaden för flyttningen skall i första hand ersättas av fartygetsägare, i andra hand bäras av den som har begärt flyttning. - Vad som sägs omägare lillämpas på redaren, om sådan finns (se betänkandet s. 88). Remissinstanserna:Flera remissinstanser anser atl det blir aUtför betungande för hamninnehavareoch andra, som begär flyttning, all i sista hand få stå för kostnaderna. Dessainstanser önskar möjlighet att låta kostnaderna utgå av allmänna medel (sebilaga 3 avsnkt 5). - Remissinstanserna berör i allmänhet inte frågan vem somskall jämställas med redare eller ägare. Skälenför mitt förslag: Jag vill först framhålla att den nya lagen inte avser altreglera situationer när sjölagens regler om bärgariön är tillämpliga. Fordranpå bärgarlön är, liksom fordran på hamnavgifier, förenad med sjöpanträtt ifartyget. Principenför kostnadsansvaret bör vara atl det skall bäras av den som har värkförsumlig. Ansvaret för försumligheten kan oftast härledas lill den som ärfartygels redare eller ägare. Jag vill här emellertid först ta upp frågan omvem som skall slå risken för atl redarens eller ägarens ansvar inte kan krävasut. Risken bör enligt min mening bäras av den innehavare av en allmän hamn ivars intresse flyttningen sker, antingen det är en kommun som själv får beslutaom och utföra flyttning eller en annan innehavare av aUmän hamn. Staten varkenkan eller bör ta på sig ansvaret för dessa kostnader. Jagövergår nu tUl all diskutera redarens och ägarens kostnadsansvar. Hurdistinktionen mellan ägare och redare i allmänhet skall göras är, som jag nämnttidigare, i viss mån omtvistat. Som jag också har nämnt är det i fräga omhandelsfartyg vanligt alt ägarinlresset är mer eUer mindre fristående från denrörelse - rederi - eller det annoriunda bestämda inlresse vari fartyget användsför sjöfart. Medtanke på alt del är redaren som har bestämmanderätten över fartygels drifltalar goda skäl för atl han i försia hand skall bära ansvaret för de koslnadersom elt fartygs felaktiga förtöjning orsakar. Omen hamninnehavare har haft koslnader i samband med flyttningen av ett fartygmåste han kunna rikta sina anspråk på ersättning för dessa kostnader mot ennågorlunda lätt identifierad person. Belräffande handelsfartyg i allmännahamnar, som inte misstänks vara övergivna, kan del vara lättare förhamninnehavaren alt identifiera och nå fartygets redare än dess ägare, om denneär en annan än redaren. fall då man för identifiering är hänvisad till fartygsregister är del emeUertidägaren som kan identifieras. Jag anser därför all koslnadsan- Prop.1985/86:122 språk bör kunna resas mot ägaren även för del fall all han inte ärredare. Redarens och ägarens ansvar bör vara solidariskt. Etl kostnadsansvarför ägaren är också en fömlsältning för del system som jag i del följandekommer att föreslå för all kunna la ut kostnaderna ur fartyget. Solidarisktansvar bör gäUa även för delägare i partrederi. Partrederielhar gamla anor. Dess gmndläggande konstruktion bär prägel av del. Deladansvarighet med dess skilda konsekvenser framstår som säregen i en rättsordningsom i övrigi genomgående hyllar solidaritets-gmndsatsen i fråga om gemensamma förmögenhetsrältsligaskyldigheler. Rederiborgenärer kräver också i praktiken i åtskilliga fallsolidarisk ansvarsförbindelse av partredare. Isådana situationer som här är aktuella har hamninnehavaren inte någon möjlighetatl kräva solidarisk ansvarsförbindelse av pariredarna. Solidariskt ansvar ären fömlsältning för att fartyget skall kunna las i anspråk för hamninnehavarensfordran. Jag anser därför atl - i likhet med vad som gäller för vallenföroreningsavgiftenUgl lagen om åtgärder mot vattenförorening från fartyg - delägarna i etlpartrederi bör svara soUdariskl för flyttningskostnaderna. Jaghar i avsnitt 2.4 berört reglerna för registrering av fartyg. I skeppsregistretskall skeppels ägare vara inskriven medan förvärv med förbehåU om ålertaganderättför säljaren får skrivas in. I båtregistret skall som ägare antecknas även densom innehar bålen på grund av förvärv med förbehåll om återtaganderätt. - Medägare anser jag all den bör jämställas som innehar etl fartyg på gmnd avförvärv med förbehåll om ålertaganderätt. I fråga om skepp bör detla gällaendast i fråga om den innehavare som har skrivits in i skeppsregistret. Sammaregler om ansvar för innehavare i StäUet för ägare bör gälla för bålar som inteär inskrivna i register.