prop · G90380 · 1985-12-31 00:00:00 — Skyldigheten gäller dock bara vidomröstningar i sådana ärenden som avser myndighetsutövning mot någon enskild.Förvaltningslagen hindrar inte alt ledamöter avstår från atl rösta i andraärenden. Uttrycket "deltar iden slutliga handläggningen" har valls med hänsyn till att det används även i den bestämmelse om jäv som flyttas från 4 § första styckel 3 i den gamla lagen lill 11 § första stycket 3 i den nya. detta uttryck markeras attärenden kan avgöras inte bara vid sammanträ- Prop. 1985/86:80 den utanockså t. ex. efter cirkulation av förslag lill beslut. Tredje stycket är alltsåtillämpligt också i dessa fall. Däremot går det knappast att tillämpa förstaoch andra styckena då. Etl ärende kan i praktiken sällan eller aldrig avgörasgenom cirkulation i andra fall än då enighet uppnås om ulgången. Närflera omröstningar äger mm i samma ärende, dvs. när fler än två förslagförekommer, är del etl minimikrav att varje ledamot röstar för något avförslagen och deltar i de omröstningar som gäller det förslaget. Ledamoten harrätt atl delta även i övriga röstningsomgångar. Ofta är det också önskvärt atthan gör det för att den kompetens som finns hos del beslutande organet skalltas till vara på bästa sätt. Men han är som sagt inte skyldig att göra det. Densom har röstat för etl förslag som slås ut vid en omröstning omkontraproposition i huvudomröslningen har alltså möjlighet - men inteskyldighet - att delta även i huvudomröstningen. Den som vill rösta för huvudförslagetkan också i princip fritt bestämma om han skall delta i omröstningar omkontraproposition eller inte. Ikonsekvens med föreskriften i andra stycket fjärde meningen görs dock \ fiärdestycket ett undantag för ordföranden. Han är alltid skyldig att rösta när detbehövs för atl man skall bryta ett jämviktsläge. När omröstningen sker i fleraomgångar gäller denna skyldighet vid varje röslningsomgång. Skyldigheten gälleroavsett om ärendet avser myndighetsutövning mol någon enskild eller inte. 19§ När beslut fattas av flera gemensamt kan den som deltar i avgörandetreservera sig mot detta genom att låta anteckna avvikande mening. Den som integör det skall anses ha bilrätt beslutet. Föredragandenoch andra tjänstemän som är med om den slutliga handläggningen utan att deltai avgörandet har rätt att få avvikande mening antecknad. Avvikandemening skall anmälas innan beslutet expedieras eller ges till känna på någotannat sätt. Om beslutet inte skall ges till känna, skall anmälan göras senastnär det får sin slutliga form genom protokollsjuslering eller på liknandesätt. Bestämmelsernaär nya och har behandlats i avsnitt 2.4. De lar bara sikte på statligamyndigheter. För de kommunala, landstingskommunala och kyrkokommunalamyndigheterna skall i stället gälla reglerna i kommunallagen och lagen om församlingaroch kyrkliga samfålligheter. Första meningen slår fastatt ledamöter i styrelser, nämnder o.d. har reservationsrätt.Villkoret, att endast den som deltar i avgörandet har reservationsrätt, äruppfyllt, om ledamoten är närvarande vid beslulssam- manträdel och röstar förnågot av de förslag som blir föremål för omröst- Ocksåden som är närvarande när ordföranden befäster ett acklama- Prop.1985/86:80 tionsbeslut har rätt att reservera sig mol beslutet. Förstameningen klargör vidare atl den som vill reservera sig skall låta anteckna enmening som avviker från beslutet. Det mest praktiska fallet är givetvis attreservanten är skiljaktig beträffande själva utgången i ärendet. Men man kanockså reservera sig mot enbart beslutsmotiveringen. Omen ledamot förklarar att han har en avvikande mening utan atl tala om vilken,utgör förklaringen inte någon sådan avvikande mening som avses i lagen. Ensådan förklaring har alltså ingen verkan som reservation, oavsett hur ledamotensjälv vill beteckna den. Ipraxis förekommer det att en ledamot som biträder majoritetens mening avgerett s. k. särskilt yttrande där han tillfogar något till utveckling av sinmening. Möjligheten att göra sådana kompletterande uttalanden regleras inte ilagen. Andrameningen anger vad följden blir för ledamöter som inte utnyttjar sinreservationsrätt. Deras ansvar för beslutet skall bedömas i princip på sammasätt som om de hade röstat för den utgång som beslutet innebär. Enligtdetta stycke har föredraganden och vissa andra tjänstemän som inte ärbeslutsfattare rätt att få sin avvikande mening antecknad. Rätten gäller oavsettom det är en eller flera beslutsfattare i ärendet. Den bör utnyttjas återhållsamtoch i princip inte i andra fall än då det ligger i rättssäkerhetens intresseeller då det annars finns särskilda skäl för del. Fråganom föredragandens m. fl. tjänstemäns beslutsansvar regleras inte i lagen. Häranges tidpunkten då en avvikande mening enligt första eller andra styckelsenast kan anmälas. 20§ Ett beslut varigenom en myndighet avgör ett ärende skall innehålla de skälsom har bestämt utgången, om ärendet avser myndighetsutövning mot någonenskild. Skälen får dock utelämnas helt eller delvis 1. om beslutet inte går någon part emot eller om detav någon annan anledning är uppenbart obehövligt att upplysa om skälen, 2. om beslutet rör tjänstetillsättning, antagning förfrivillig utbildning, betygssättning, tilldelning av forskningsbidrag ellernågot jämförbart, 3. om det är nödvändigt med hänsyn till riketssäkerhet, skyddet för enskildas personhga eller ekonomiska förhållanden ellernågot jämförbart förhållande, 4. om ärendet är så brådskande att det inte finns tidatt utforma skälen, eller 5. om ärendet gäller meddelande av föreskrifter somavses i 8 kap. regeringsformen och det inte är fråga om prövning i högreinstans efter Harskälen utelämnats, bör myndigheten på begäran av den som är part Prop.1985/86: 80 om möjligt upplysa honom om dem i efterhand. Paragrafenöverensstämmer i sak med 17 § i den gamla lagen. Några ändringar av formellkaraktär har gjorts. Texten i första stycket 3 har anpassats till den nyalydelse som 2 kap. 2 § tryckfrihetsförordningen har efter en lagändring år1976. Somhar framhållits i kommentaren till 2 § skall den nya lagen i princip tillämpasockså på normbeslutsärenden. Delta gäller dock inte förevarande paragraf. Iöverensstämmelse med vad som har gällt bör förvaltningslagen intereglera frågan om motivering av normbeslul i första instans. Första stycket 5innebär atl den frågan lämnas oreglerad. 21§ En sökande, klagande eller annan part skall undertältas om innehållet i detbeslut varigenom myndigheten avgör ärendet, om detta avser myndighetsutövningmot någon enskild. Parten behöver dock inte underrättas, om det är uppenbartobehövligt. Ombeslutet går parten emot och kan överklagas, skall han underrättas om hur hankan överklaga det. Han skall då också undertältas om sådana avvikande meningarsom avses i 19 § eller som har antecknats enligt särskilda bestämmelser. Myndighetenbestämmer om underrättelsen skall ske muntligt, genom vanligt brev, genomdelgivning eller på något annat sätt. Underrättelsen skall dock alltid skeskriftligt, om parten begär det. Dennaparagraf tillämpas också när någon annan som får överklaga beslutet begär attfå ta del av det. Stycketöverensstämmer i det väsentliga med 18 § första styckel första meningen i dengamla lagen. Ennyhet är att underrättelseskyldigheten i princip omfattar också normbeslul iförsta instans. Men eftersom skyldigheten bara gäller i förhållande till parteroch det sällan förekommer att någon har partsställning i ett normbeslulsärende,får skyldigheten sällan aktualitet i dessa fall. Jfr kommentaren till 2 §. Härregleras myndighetens skyldighet i samband med beslut att lämna en s.k. fullföljdshänvisning,dvs. att tala om hur beslutet kan överklagas. Skyldigheten att lämnaunderrättelse om avvikande meningar inom myndigheten regleras också. Enliknande bestämmelse finns i 18 § första styckel andra meningen i den gamlalagen. Skyldigheten enligt den bestämmelsen gäller bara om det är uppenbart atlbeslutet går parten emot. Dennya lagen innebär alt skyldigheten skärps. Fullföljdshänvisning och underrättelse om avvikande mening skall lämnas i alla fall där ett överklä- 71 gande kan komma i fråga,dvs. även när det inte är uppenbart. Skärpningen harföreslagits av förvaltningsrättsutredningen och till- Prop. 1985/86:80styrkts av remissinstanserna. Den är motiverad som ett led i strävandena attstärka den enskildes rättssäkerhet. Sometl par remissinstanser har påpekat kan det i vissa fall vara svårt förmyndigheten att avgöra om beslutet skall anses gå den enskilde emot eller inte.I sådana fall bör myndigheten i allmänhet lämna fullföljdshänvisning och också undertältaden enskilde om eventuella avvikande meningar. Det nu sagda fömtsätter atl denenskilde skall underrättas om själva beslutet enligt första stycket. Denhänvisning som görs till 19 § innebär all undertätlelseskyldigheten omfattarinte bara reservationer av ledamöter utan också sådana avvikande meningar somföredraganden m.fl. tjänstemän har låtit anteckna. Uttrycket "som harantecknats enligt särskilda bestämmelser" syftar bl. a. på reservationerenligt lagrum som hänvisar till 3 kap. 10 § kommunallagen (jfr kommentarentill 19 §). Bestämmelsenmotsvarar 18 § första stycket tredje meningen i den gamla lagen. Föreskriftendär, att undertätlelsen får ske genom delgivning, har byggts ul. Genom den nyalydelsen blir det klarare alt underrättelsen kan ske i en enklare och billigareform än genom delgivning enligt delgivningslagen. Förstameningen innebär att det är myndigheten som bestämmer formen för undertätlelsenmed den modifikation som följer av andra meningen. Det skall ske med ledning avden allmänna regeln i 7 § om snabb och enkel handläggning m. m. Myndigheten bördå särskilt beakta behovet i vissa fall alt få ett bevis om utgångspunkten förden tid inom vilken den enskilde kan överklaga beslutet (jfr 23 §). Frågan ivilka fall det därför behövs ett bevis om mottagandel fär avgöras med hänsyntill ärendets utgång och karaktär. Ofta kan ett sådant bevis undvaras ochunderrättelsen ske genom att en kopia av beslutet skickas till den enskilde ivanligt brev. Framför allt gäller delta när beslutet inte går någon part emot. Skyldighetenatt på begäran lämna en skriftlig underrättelse enligt andra meningen avser bara/ormenför undertätlelsen. Underrättelseskyldigheten som sådan regleras i första ochandra styckena. Stycketmotsvarar 18 § andra stycket i den gamla lagen. 22§ Ett beslut får överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honomemot och beslutet kan överklagas. Bestämmelsenmotsvarar 11 § i den gamla lagen. Endast språkliga änd ringar har gjorts. a. har termen "besvär" utmönstrats i enlighetmed 72 vad som har sagts i avsnitt 2.7. Hurbeslut överklagas Prop. 23 §Ett beslut överklagas skriftligt. I skrivelsen skall klaganden ange vilket beslul som överklagas och den ändring i beslutet som han begär. Skrivelsenges in till den myndighet som har meddelat beslutet. Den skall ha kommit in ditinom från den dag då klaganden fick del av beslutet. Tidenför överklagande av sådana beslul som gäller föreskrifter som avses i 8 kap.regeringsformen och som inte delges räknas från den dag dä beslutet gavs tillkänna. Har beslutet getts lill känna , räknas tidenfrån dagen för det sista föreskrivna tillkännagivandet. Paragrafenanger hur beslut överklagas och innebär atl ordningen vid överklagande läggsom. Omläggningen har samband med de nya reglerna i 27 och 28 §§ om omprövningav beslut och har motiverats i avsnitt 2.5. Motsvarande reglering finns i 12 §första och andra styckena i den gamla lagen. Förstastycket ställer vissa krav på den som vill överklaga ett beslul. a, krävsall klaganden anger den ändring i beslutet som han begär. Detta krav, somsaknar en direkt motsvarighet i den gamla lagen, skall ses som etl komplementtill den nya regeln i 28 § att överklagandet förfaller, om beslutsmyndighetensjälv ändrar sitt beslut så som klaganden begär. Ändringsyrkandetbehöver inte anges uttryckligt. Det räcker att yrkandet framgår vid en rimligoch välvillig tolkning av skrivelsen. Lagen hindrar inte att klaganden senareunder handläggningen justerar eller preciserar det yrkande som framgår avskrivelsen. Vadföljden blir, om klaganden underlåter att ange ett ändringsyrkande, är en frågasom inte regleras i lagen. Den myndighet som skall pröva överklagandet får dåefter omständigheterna i varje särskilt fall avgöra om den kan ta upp ärendettill prövning trots bristen eller om klagandens skrivelse bör avvisas utanbehandling i sak. Skrivelsen bör dock givetvis inte avvisas innan myndighetenhar gett klaganden tillfälle att avhjälpa bristen. Atl myndigheten är skyldigatt vägleda enskilda klagande i bl. a. situationer av detta slag följer av 4 §.Jfr 5 § förvaltningsprocesslagen. Andrastyckel innebär atl den som vill överklaga ett beslut skall vända sig till denmyndighet som har meddelat beslutet. Detta är en nyhet. Enligt den gamla lagenskulle klaganden i stället vända sig lill den högre instansen. Dennya ordningen skall gälla också när den högre instansen är en förvaltningsdomstol.En motsvarande ändring behöver därför göras i förvaltningsprocesslagen. Jfravsnitt 4.2 i det följande. Tredjestycket handlar om överklagande av normbeslut och innebär ingen saklig ändring.På förslag av lagrådet har andra meningen formulerats om så att del inte finnsnågon hänvisning till en annan lag. 24 §Den myndighet som har meddelat det överklagade beslutet prövar om skrivelsen med överklagandet har kommit in i rätt tid. Har skrivelsen kommit in , skall myndigheten avvisa den, om inte annat följer av andra eller tredje stycket. Skrivelsenskall inte avvisas, om förseningen beror på att myndigheten j- har lämnat klaganden enfelaktig underrättelse om hur man överklagar. Skrivelsen skall inteheller avvisas, om den inom överklagandetiden har Prop. 1985/86:80 kommitin till den myndighet som skall pröva överklagandet. 1 ett sådant fall skalldenna myndighet vidarebefordra skrivelsen till den myndighet som har meddelatbeslutet och lämna uppgift om vilken dag skrivelsen kom in till denhögre instansen. Paragrafenmotsvarar 12 § tredje stycket i den gamla lagen. Förstastycket innebär att prövningen av om ett överklagande har kommit in i rätt tideller inte flyttas ner ett steg i instanskedjan. Uppgiften läggs på denmyndighet som har meddelat det överklagade beslutet och skall alltså intelängre ankomma på den myndighet som skall pröva själva överklagandet. Ändringenhar motiverats i avsnitt 2.5. Med"rätt tid" menas här den treveckorstid som föreskrivs i 23 § andra ochtredje styckena eller den särskilda tid för överklagande som i vissa fall följerav specialbesiämmelser. Isådana fall då myndigheten själv skall ompröva sitt överklagade beslut enligt27 § bör den ta upp frågan om omprövning innan den prövar om överklagandet harkommit in i rätt tid. Den senare prövningen blir nämligen överflödig näröverklagandet förfaller enligt 28 §. finner alt överklagandet har kommit in i rätt tid behöver den iallmänhet inte meddela någol formligt beslut om delta. Åtgärden att överlämna handlingamaenligt 25 § får regelmässigt anses innefatta ett ställningstagande av innebördatt klagandens skrivelse har kommit in i rätt tid, ett ställningstagande somockså binder den högre instansen. Sedan myndigheten har överlämnat handlingarnadit, skall överklagandet alltså anses ha skett i rätt tid. Följdenav att ett överklagande kommer in för sent är att det inte tas upp tillprövning. I lagen uttrycks detta så att myndigheten skall avvisa klagandensskrivelse. Myndigheten har möjlighet att avvika från denna regel bara när detär uttryckligt föreskrivet. Sådana föreskrifter finns i andra och tredjestyckena och också i en del specialförfattningar (t. ex. 76 § taxeringslagen,1956:623). Myndigheten måste också beakta regler om särskildabesvärsmöjligheter (t. ex. 100 § taxeringslagen). Ettbeslut enligt denna paragraf att avvisa en skrivelse förutsätter emellertidatt myndigheten vet vilken dag klaganden fick del av beslutet (jfr kommentaren lill21 § tredje stycket). När myndigheten inte vet detta, bör den i allmänhet utgåfrån att skrivelsen har kommit in i rätt tid. En närmare undersökning kan dockbehöva göras, ifall omständigheterna gör det sannolikt att liden äröverskriden. Avvisningsbeslutetkan tecknas på klagandens skrivelse eller sällas upp som etl särskilt beslut. Ibåda fallen skall klaganden givetvis underrättas om beslutet. Detallmänna kravet enligt 7 § på skyndsam handläggning gäller också vid den prövningsom avses i denna paragraf. Särskild skyndsamhel kan krävas, om klaganden begärinhibition enligt 29 § eller någon annan motsvarande bestämmelse. Andrastyckel handlar om verkan av felaktiga fullföljdshänvisningar och innebär ingen saklig ändring. Bestämmelsen förutsätter atl en skriftlig eller .,. muntiig undertättelse harlämnats till en enskild och att underrättelsen Prop. 1985/86: 80 innehåller enoriktig eller ofullständig uppgift om tiden för överklagande eller om deninstans som klaganden skall vända sig lill. Bestämmelsen är däremot intetillämplig, om myndigheten helt har försummat att lämna den enskilde enunderrättelse i dessa avseenden. I sådana fall skall myndigheten i stället ommöjligt hjälpa honom med att begära återställande av försutten tid. Dettaföljer av serviceskyldigheten enligt 4 §. 1tredje styckel ges en regel för del fallet att klaganden lar fel och vänder sigtill den högre instansen i stället för beslutsinstansen (jfr 4 § tredje stycket).Regeln har behandlats i avsnitt 2.5. Skyldigheten att lämna uppgift ominkomstdag enligt andra meningen behövs för att den lägre instansen skall kunnagöra sin prövning enligt första stycket. Denna skyldighet kan t. ex. fullgörasgenom att den högre instansen datumstämplar skrivelsen innan denna sänds övertill den lägre instansen. 25§ Om skrivelsen inte avvisas enligt 24 §, skall den myndighet som har meddelatbeslutet överlämna skrivelsen och övriga handlingar i ärendet till denmyndighet som skall pröva överklagandet. Bestämmelsenär ny och en konsekvens av den nya ordningen enligt 23 § att klaganden skallvända sig till den myndighet som har meddelat beslutet. Bestämmelsenskall inte tillämpas när myndigheten själv omprövar sill överklagade beslut ochomprövningen leder till att överklagandet förfaller. I sådana fall skall handlingamaalltså inte överlämnas till den högre instansen. Detta framgår av 28 §, ochnågot uttryckligt undantag i 25 § har inte ansetts behövligt. Myndighetenär skyldig att på begäran av den högre instansen avge yttrande överöverklagandet. Innan ett yttrande begärs, skall behovet av det alltid prövasnoga. Detta följer av 6 och 13 §§. Somhar framgått av avsnitt 2.5 är det i vissa fall önskvärt att myndigheten, närden överlämnar handlingama enligt förevarande paragraf, bifogar ett egetyttrande, även om den högre instansen inte har begärt det. Framför allt ärdetta önskvärt i sådana fall då myndigheten kan fömtse att den annars fårtillbaka ärendet på remiss. Någon direkt skyldighet att självmant avgeyttrande föreskrivs dock inte i lagen. Rättelseav skrivfel och liknande 26§ Ett beslut som till följd av skrivfel, räknefel eller någol annat sådantförbiseende innehåller en uppenbar oriktighet får rättas av den myndighet somhar meddelat beslutet. Innan rättelse sker skall myndigheten ge den som är parttillfälle att yttra sig, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskildoch åtgärden inte är obehövlig. Bestämmelsenmotsvarar 19 § i den gamla lagen. En nyhet är att den, enligt vad lagrådet har föreslagit, anger uttryckligt alt beslulsmyndigheten har möjlighet alt själv rätta skrivfel o.d. I den gamla lagen var detta underförstått. Där angavs bara att den som är part skulle få tillfålle altyttra sig innan myndigheten rättade ett fel av detta slag (jfr prop. 1971:30 del 2 75 s. 688 och 704). Omprövningav beslut Prop. 27 §Finner en myndighet att ett beslut, som den har meddelat som första instans, är uppenbart oriktigt på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning, skall myndigheten ändra beslutet, om det kan ske snabbi och enkelt och utan att del blir till nackdel för någon enskild part. Skyldigheten gäller även om beslutet överklagas, såvida inte klaganden begär alt beslutet tills vidare inte skall gälla (inhibition). Skyldighetengäller inte, om myndigheten har överlämnat handlingarna i ärendet till en högreinstans eller om del i annat fall finns särskilda skäl mot att myndighetenändrar beslutet. 28 §Ett överklagande av en myndighets beslut förfaller, om myndighe ten själv ändrar beslutet så som klaganden begär. 1 så fall tillämpas inte 24 och 25 §§. beslutet på annat sätt än klaganden begär, skall överklagandet anses omfatta det nya beslutet, om inte avvisning skall ske enligt 24 §. Bestämmelsemaär nya och har behandlats i avsnitt 2.5. De innebär atl myndigheter under vissafömtsättningar är skyldiga att meddela ett nytt beslut som upphäver ellerändrar ett tidigare. Syftet är i första hand att felaktiga beslut skall rättasså snabbt, enkelt och billigt som möjligt. Omprövningsskyldighetenskall uppfattas som ett minimikrav och alltså inte som en uttömmande regleringav i vilka fall en myndighet har befogenhet att ändra ett redan fattat beslut.Den är avsedd som etl komplement lill de befogenheter att ompröva beslul sommyndigheter har enligt principer som iakttas i praxis och som innebär atlmyndigheterna får göra omprövningar också i vissa andra fall än då de ärskyldiga att göra det enligt förvaltningslagen. Dessabefogenheter, som har redovisats översiktligt i avsnitt 2.5, bör i fortsättningenutnyttjas med beaktande av den nya lagregleringen och dess syfte. Det börsärskilt observeras att frågan hur befogenheterna bör utnyttjas kommer i ettdelvis nytt läge genom den nya regeln att klaganden skall vända sig tillbeslutsmyndigheten i stället för som tidigare till besvärsinstansen. De skälsom bmkar anföras mot att beslulsmyndigheten själv omprövar sitt överklagadebeslut (processekonomiska synpunkter, risk för motstridiga avgöranden m. )gör sig nämligen i allmänhet inte gällande innan myndigheten har överlämnathandlingarna i ärendet till den högre instansen. Detfinns därför utrymme för en utveckling i praxis mot en ökad användning avomprövning hos beslutsmyndigheten även i andra fall än dem som omprövningsskyldighetenenligt förvaltningslagen gäller för. Denna fråga skall behandlas någotytterligare innan en närmare kommentar lämnas till de nya lagreglerna. Enutveckling av det angivna slaget kan på många områden bidra till atl förvaltningsförfarandetblir enklare, snabbare och billigare ulan alt säkerheten eftersatts. Men den måsleske med viss försiktighet. Bl, a, bör myndigheterna normalt inte ompröva sinabeslut i ärenden där det finns fiera parter med motstridiga intressen. Vidare bör myndigheten iallmänhet inte ompröva sitt beslut sedan den Prop. 1985/86: 80 haröverlämnat handlingarna i ärendet till dén högre instansen enligt 25 §.Olägenheter i form av motstridiga avgöranden m. m. kan annars uppstå. Enpraxis som utesluter atl omprövning görs sedan handlingarna har överlämnats ärdock inte alltid ändamålsenlig. I åtskilliga faU i olika författningar torde fömtsättasatt en myndighei är berättigad eller t, o, m, skyldig att vid behov ompröva ettbeslul utan hinder av att handlingarna efter överklagande har lämnats till enhögre instans. På så sätt kan den enskilde ibland snabbare befrias från entvångsåtgärd som är nödvändig. En läkare som har beslutat att tvångsintaen patient på sjukhus enligt lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatriskvård i vissa fall måste t. ex, ha möjlighet att skriva ut patienten så snartvårdbehovet upphör även om intagningsbeslulet har överklagats och handlingamaöverlämnats till ul-skrivningsnämnden. Iprincip är det givetvis önskvärt att varje myndighet i så stor utsträckningsom möjligt ändrar oriktiga beslut när detta kan ske ulan nackdel för någonenskild part. bör myndigheten undvika att ompröva ärenden därbeslutet är riktigt och där en omprövning bara blir en onödig omgång.