prop · G903121 · 1985-12-31 00:00:00 — Allareklamalionsärenden kommer dock inte all kunna lösas lokalt.Reklamationshanteringen i kommunerna måste få utvecklas i den takt resurser ochtillgänglig kompetens medger. Jag viU dock påminna om att man nu har anledningall räkna med en positiv utveckling av den kommunala konsumentpolitiskaverksamhelen. Del finns också tvister som är av den arten atl de inte passarför en lokal behandling. Det kan gälla komplicerade ärenden eller sädana somsamtidigt rör ett slort antal konsumenter. Givelvis bör det i denkonsumentpoliliska organisationen finnas etl centralt reklamalionsorgan. Somjag återkommer till senare bedömer jag dock all de älgärder som jag nu harförordat får en gynnsam effekt pä belastningen centralt. marknadsbevakningen framhölls som en viktig uppgift för kommunerna närriktlinjerna för den kommunala konsumentverksamheten lades fast år 1975.Verksamheten skulle bl. a. avse rapporteringen tiU cenlrala myndigheter ommissförhållanden på marknaden men den skulle också vara ett instrument för altmäta effekiema på marknaden av centralt vidtagna åtgärder. Marknadsbevakningensyftar dock inte enbart liU alt få fram ell underlag för del cenlralakonsumentpoliliska arbetet. anserjag alt den kommunalaverksamhälen måste ha goda kunskaper om den lokala marknaden för all kunnaverka effektivt. Marknadsbevakningen ökar möjligheterna lill en framgångsrikproducentpåverkan lokalt. Denna bör bl. a. kunna ta formen av ett konstruktivtsamarbete med förtagen lokalt. Strävan bör, som jag har förordat,vara all förelagen i ökad utsträckning vidtar egenåtgärder i syfle attförbättra förhållandena för konsumenterna. Jaganser atl marknadsbevakningen bör ges ökad tyngd i det kommunalakonsumentpoliliska arbetet. Huvudskälet är strävandena all öka producentpåverkanlokall. Elt annal skäl är atl hemkonsulentorganisationen har avvecklats. Del ärnaturligt all kommunema med stöd av i ökad utsträckningrapporterar förhållanden av inlresse på den lokala marknaden liU ansvarigacenlrala organ. En viktig uppgift i sammanhanget är en systematisk uppföljningav de riktiinjer som konsumeniverkei utfärdar (jfr prop. 1984/85:213). Kommitténhar föreslagk atl formerna för samverkan med övriga aktörer inom konsumentpolitiken utvecklas lokall. Förslaget har fått ell brett stöd av remissinstanserna. Som redan har framgått av mina ställningstaganden i del föregående anserjag delta vara en viktig utvecklingslinje inom konsu mentpolitiken såväl centralt som lokalt. På det lokala planet gäller det alt 58 utvecklasamarbetet i en rad avseenden, exempelvis med frivUliga organi- Prop. 1985/86:121 sationer, näringsliv, andra förvaltningar i kommunen och andra kommuner. Jaghar redan givit uttryck för betydelsen av all många olika frivUligaorganisationer engagerar sig i konsumentpolitiken. Framför alll är del på lokalnivå som ell sådanl engagemang kan ges konkreta uttryck. Denhär frågan uppmärksammades redan är 1975 dä riktlinjerna för den kommunalaverksamheten lades fasl. Det ströks då under alt en konsumentpolitiskverksamhei inte minskade behovet av insatser från organisationer ochfolkrörelser. Deras engagemang ansågs vara en förutsättning för en bredförankring av konsumentpolitiken och för atl den skulle nå grupper som bästbehöver samhällets stöd. Det framhölls att dessa organisationer förutom allsvara för den aktiva fria och värderingsin-riklade opinionsbUdningen dessutomkunde sprida allmän konsumentpolitisk information. Organisalionslivelsinformerande och opinionsbildande aktivitet ansågs öka förutsättningarna för eneffektiv verksamhet. Dessa uttalanden bör alltjämt vara vägledandeförarbetet. Jag vill här peka på atl många lokala projekt därkonsumentverksamhet och folkrörelser har samarbetat har varit framgångsrika.Jag kan nämna några exempel på intressanta aktiviteter som bygger på samverkanmellan kommuner och organisationer. Del pågår försök med konsumenlombud påarbetsplatser som bygger på lokala fackklubbars engagemang. Liknande försökgenomförs inom Pensionäremas riksorganisation där konsumenlombud arbetar inomde lokala föreningarna. Konsumenlgillesförbundel och handikapporganisationernahar arbetat med dagligvarubulikernas uiformning utifrån de handikappadesfömtsättningar. Husmodersförbundel Hem och Samhälle har gjort undersökningar omhur butikerna följer riktlinjerna om prisuppgifter i skyltfönstren. Detlaarbete är viktigt. Etl ökat engagemang inom organisationerna på lokal nivå ären väsenllig fömtsättning för alt konsumentpolitiken såväl lokalt som centraltkan utvecklas på önskvärt sätl. Alt stimulera och stödja organisationernas engagemangi konsumentpolitiken är en viktig uppgift för det allmänna. Företagenmåste la silt ansvar och ges tillfälle atl spela en aktiv roll inomkonsumentpolitiken. Jag har redan berört företagens egenåtgärder (avsnitt 6).Erfarenheterna av näringslivels eflerievnad av t. ex. överenskommelser ochriktiinjer är i mänga fall dåliga. En orsak lill detla kan vara allnäringslivsorganisationernas information och ulbUdningsinsalser inte når deenskilda näringsidkarna. Erfarenheterna visar all okunnigheten kan vaia storhos såväl detaljhandlare som affärsanslällda. Det finns givelvis också andraorsaker. Erfarenheterna av samarbete som har bedrivits lokall med företag är imånga avseenden goda. Detta arbete bör därför utvecklas. Del kan ske i mångaolika former bl. a. genom information och utbildning till företagare, genomuppföljning av deras beteende pä marknaden etc. Jag vill betona att denkommunala konsumentverksamhetens samverkan med förelagen lokall får ses som enviktig form av producentpåverkan. Jaghar redan berört behovel av samverkan i konsumentpolitiska frågor mellan olika förvaltningar i kommunen. av de vikligaste samarbetsom- 59 rådena är det jag dåbehandlade, nämligen samarbetet mellan konsument- Prop. 1985/86: 121verksamheten och . Kommittén har framhållit detla område. Ellflertal remissinstanser instämmer i behovel av samarbete. Flera kommunerpåpekar alt de redan utvecklat ell sådant samarbete. De hushållsekonomiskafrågorna och arbeiei på all nå särskilt utsatta gmpper bör som jag harsagt här ges högsta prioritet inom konsumentpolitiken. Detta nödvändiggör ellsamarbete med socialförvaltningen när del gäller bl. a. budgelrädgivningen. JagviU äter framhålla atl kommunerna bör ha goda skäl all satsa på ell sådanl samarbeteefiersom siudier har visat atl del är lönsamt för kommunerna genom atl desociala utgifterna kan begränsas. Detfinns också samband mellan konsumentverksamheten och andra förvaltningsområden.Det kan gälla frågor om skolan, barns miljö och säkerhel, trafik- ochbebyggelseplanering, vam- och serviceförsörjning, energibesparing etc. Ocksåhär bör samarbetet utvecklas. Fleraremissinstanser lar upp frågan om samarbetet mellan kommunerna. a. medhänsyn till begränsade resurser pekar man på möjligheterna till och behovet avinlerkommunalt samarbete på konsumenlområdel. Man önskar all Kommunförbundellar på sig etl samordnande ansvar därvidlag. å sin sida harredovisat en tveksamhet lill den här typen av samarbete av det skälet att detenligt verket medför risker för alt verksamheten inte utvecklas tillräckligtsnabbt och atl den i många kommuner kommer att begränsa sig tiU rådgivning.Min kommentar till detta är atl samarbetsavlal mellan kommuner om kommunalkonsumentverksam-hel inte bör uteslutas . I avvaktan påalt kommunerna inrättar egen konsumentverksamhet är en sådan åtgärd bättre äningen alls. De problem konsumeniverkei pekar på måsle dock noga bevakas.Ambitionen är alt aUa kommuner skall ha en kvantitativt och kvalitativt godkonsumentverksamhet. Under alla förhåUanden synes det önskvärt med en tydligpolitisk förankring av frågorna i varje kommun som medverkar i sådanlsamarbete. 9.4 stöd till det lokala arbetet Utvecklingenav den lokala konsumentverksamheten ställer krav på insatser frånkonsumentverkels sida. Verket lägger ner belydande resurser på altstödja arbetet. Det sker bl. a. genom all verket löpande ger kommunernaunderlag för deras rådgivning, att verkel bidrar lill informations- ocherfarenhetsutbyte mellan kommuner, atl verket bistår kommunerna i derasuppbyggnad av verksamhet och att verkel erbjuder tjänstemän utbildning ikonsumentfrågor. Många remissinstanser har framhållit behovet av stöd frän centralthäll för att utvecklingen lokalt skall kunna främjas. Vikten av altkonsumenlvägledarna får en lämplig utbildning stryks under. Åven jag villbetona atl också kommer atl ha viktiga uppgifter närdet gäller atl stödja del lokala arbetet. 1985/86: 121 Min bedömning: Denföreslagna lokala konsumentpolitiska verksamhelen ryms inom den s. k.kommunala kompetensen enligt kommunallagen. Någon särskild lagstiftningföreslås därför inte. Kommitténsförslag: I en särskild lagsttftning bör det klargöras att kommunerna har rätlatt låta konsumenlvägledare dels vid rådgivning i reklamationsfrågor meraktivt söka medverka lill en uppgörelse mellan konsument och näringsidkare,dels i samband med marknadsbevakningen föra fram till ansvarigt organinformation om företagsbeleenden som kan föranleda ingripande. Remissinstanserna:Kommittéförslaget har fått ett blandat mottagande. Av de remissinstanser somullalat sig i frågan har många tillstyrkt eller lämnat ulan erinran förslagelalt tillskapa särskild lagreglering. Flera har å andra sidan avstyrktförslagel, oftast av det skälet att lagstiftning bedöms obehövlig dåverksamheten inte anses stå i slrid med kommunallagen. annal skäl motlagsttftning är atl en sådan skulle kunna skapa ytterligare oklarhel omvar gränserna för konsumentvägledarens verksamhet går. belydande anlalremissinstanser, även sådana som i och för sig är positiva till en särskUd lagi ämnet, ställer sig dock kritiska till den uiformning lagförslaget fält. Demenar att lagen tydligare måsle ange hur långt konsumenlvägledarensbefogenheter sträcker sig. Skälenför mitt förslag: Frågan om det behövs en särskild lagstiftning rörande denkommunala konsumentpoliliska verksamhelen hänger ihop med tolkningen av reglemaom den s. k. kommunala kompetensen. Den grundläggande beslämmelsen härom finnsi lkap.4§ kommunallagen (1977:179). Där sägs alt kommun och landstingskommunsjälva får vårda sina angelägenheter. En redogörelse för innebörden av dennabeslämmelse och för dess förhållande liU den kommunala konsumentpoliliskaverksamheten har lämnais i en bilaga lill kommitlébelänkandet. Jag skaU härendasl i korthet erinra om all kommunallagens allmänna kompetensbestämmelseinte har något en gång för alla givet innehåll utan tvärtom förändras från tidliU annan. Detla klargjordes myckel tydligt i samband med 1948 årskom-pelensreform då vi fick det kompetensbegrepp som gäller (prop.1948:140 s. 71 ff). Departementschefen framhöll då atl kommunerna genombestämmelsens allmänna avfattning hade frihet all med beaktande av de lokalaförhållandena och lidslägets växlingar ta egna initiativ och göra självständigainsatser på olika verksamhetsområden. Kommitténslagförslag gmndas på bedömningen alt de gränser för den kommunala kompetensensom följer av kommunallagens kompetensregel kan innebära hinder för del meraaktiva agerande som föreslås för konsumenlvägledarnas del i samband medrådgivning i reklamalionsfrågor och när del gäller all föra information omenskilda företags marknadsbeteende vidare till ansvarigt organ. Mol dennabakgmnd har kommittén ansett del befogat atl skapa ett uttryckligt lagstöd idessa hänseenden och därmed tydliggöra den kommunala befogenheten. Kommittén haremellertid inte varit enig i denna bedömning. Vadgäller behovet av lagstiftning har remissinstanserna som sagt gjort Prop.1985/86: 121 olika bedömningar. De instanser som motiverat varför de funnit enlagstiftning påkaUad har understmkii del värdefuUa i ell klargörande av hurlångt kompetensen sträcker sig. Samma instäUning återfinns mer eller mindreuttalad hos de instanser som lämnat kommittéförslaget utan erinran. Mol dessaslår de som avstyrkt lagförslaget av del skälet atl lagstiftning är obehövlig.Bland dem återfinns bl. a. kammarrällen i , som anser atl de nyauppgtfter för kommunerna som utredningen föreslår, främst konsumenlvägledamasuppgifter vid reklamalionshantering, ligger väl i linje med de uppgifter påkonsumentområdet som kommunerna redan har. Enligt kammarrällens mening stridervarken de hitliUsvarande eller de nu föreslagna uppgifterna på delkonsumenlpolitiska området mot de kommunala lokaliserings- ochlikslällighetsprinciperna. Nägon lagstiftning av det slag kommittén föreslårbör därför inte komma lill stånd. Det skulle i annat fall kunna uppståtveksamhet på andra områden om annan verksamhet liU kommunmedlemmarnas frommafaUer inom den kommunala kompetensen. ochSveriges advokatsamfund anser för sin del lagstiftning obehövlig när del gällermarknadsuppföljningen. Föregen del gör jag den bedömningen atl en särskild lagstiftning inte ärnödvändig. När det gäller konsumenlvägledarnas verksamhet i hanteringen avreklamalionsfrågor har jag betonat att vägledaren inte heller i framtidenskall söka nå en uppgörelse i strid med någondera partens önskan eller i sinmedlingsverksamhet göra sådana rättsliga uttalanden som tillkommer exempelvisdomstolama. Till bilden hör också atl reklamalionshantering av den art somkommittén beskriver redan är en naturlig del i många kommunerskonsumentpoUliska arbete. Detta i kombination med den av mig berördaomständigheten atl den kommunala kompetensens gränser kan ändras över tiden -gör del enligt min mening än tydligare atl lagstiftningen inte behövs. Delkan naturligtvis sägas all en särskild lagstiftning i sig kan ha etlinformationsvärde gentemot kommunerna och allmänheten genom atl uttryckligennämna vissa av de uppgifter kommunens tjänstemän har rätl atl ägna sig ål. Moten särskild lagstiftning talar dock helt allmänt svårigheterna att genom ensådan skapa en tillräckligt tydlig avgränsning av den verksamhet somkonsumentvägledaren bör ha rätl atl utöva. Flera remissinstanser har ocksåpekat på att en lagreglering - inte minsl den av kommittén föreslagna - skullekunna molverka skl syfle genom alt skapa nya oklarheter. Del fmns vidare ensträvan att begränsa antalet s. k. smålagar om den kommunala kompetensen påsärskilda områden. Redan vid kompetensreform framhölls alt elt syslemmed en rad särskilda lagar binder den kommunala förvaltningen och försvårarden önskade smidiga anpassningen efter ändrade förhållanden (prop. Detanförda lorde ge vid handen alt en särskild lagsttftning bör undvikas om intemycket starka skäl talar för en sådan. Jag har aUlså inte funnk sådana skäl ochföreslår därför inte någon lag av det slag kommktén har förordat. Jaghar i denna fråga samrått med chefen för . Mitt förslag:AUmänna reklamalionsnämnden skall även vara en rällsbUdande ochpraxisskapande instans när del gäller konsumenllvisler. Nämndens arbeteförändras till viss del på gmnd av ökad decentraUsering av reklamationsärendentill den kommunala konsumentverksamheten. Nämndens resurser anpassas härtiU.Näringslivets ansvar betonas. Kommitténsförslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt med den avvikelsen att kommitténföreslår väsentiigt större begränsningar av nämndens resurser. I tillägg tilldetta föresläs vidare att fler konsumenllvisler förs till aUmän domstol samtall del i ell utvecklat samarbete mellan ochbranschorganisationer prövas om branschvisa lösningar kan användas förreklamationer som måsle behandlas centralt. Remissinstanserna:Remissinstanserna är över lag myckel positiva tUl allmänna reklamationsnämndensarbete och anser att dess ställning inte får försvagas. Förslagen rörande ökatanlal ärenden till allmän domslol saml branschvisa lösningar gäUande dencentrala reklamationshanteringen har fått ell väsentligen negativt mottagande. Skälenför mina förslag: Jag har redan tagit ställning till hurreklamations-hanteringen i princip bör skötas. Del innebär all tvister mellankonsumenter och näringsidkare i största möjliga utsträckning skall lösaslokalt. Givetvis har förelagen huvudansvaret för alt så sker. Konsumenten somvanligen är den svagare parten måste dock kunna få hjälp och stöd av detallmänna all hävda sina iniressen när en tillfredsställande uppgörelse inte kanträffas med näringsidkaren. Jag har i det föregående uttalat att denna hjälp iförsta hand bör ges av den kommunala konsumenlvägledaren. Kommunerna svararredan idag för huvuddelen av de rådgivningskontakter i reklamationsfrågor somkonsumenterna lar med det offenlliga. Enligt statistik las ca75000 sådana kontakter . Jag anser alt del decenlraUserade förfarandesom jag har uttalat mig för kan utvecklas ytteriigare. Jag har därförföreslagit all konsumentvägle-dama mer aktivt skall kunna verka för uppgörelsermellan konsument och näringsidkare. Detla får återverkningar på den centralareklamalionshantering som jag avser att la upp . inrättades på försök . är nämnden ensjälvständig statlig myndighet. Verksamheten rönte redan från början storuppskattning och antalet ärenden som kom in liU nämnden ökade successivt framtill /80. ÅrendetiUslrömningen har under de senasie åren varitdrygt 7000 . Mellan budgetåren 1983/84 och 1984/85 minskade antaletärenden som kom in tiU nämnden . Kommitténmenar atl roll inom konsumentpolitiken harändrats mot bakgrund av främsl utvecklingen av den kommunalakonsumentverksamheten, lagsttftning som kommit till stånd ochförhandlingsöverenskommelser särskilt beträffande avlal som träffats. Kommitténhävdar att en ökad decentraUsering av reklamationshantering- Prop. 1985/86:121 en kommer att minska belastningen på reklamationsnämnden. Deremissinstanser som har yttrat sig i frågan är mycket positiva tiUreklamationsnämndens arbete. Det gäller i slort alla kategorier av remissinstanser.Man menar all nämnden erbjuder ett enkelt, billigt, snabbi, rältssäkert ocheffektivt förfarande för lösande av tvister. Nämndens rätts-bildande ochpraxisbildande funktion betonas. De remissinstanser som är parter i nämndenuttalar stort förtroende för verksamhelen. Ett stort anlal remissinstanser,såsom myndigheter, kommuner, näringslivsorganisalioner och andraintresseorganisationer menar atl allmänna reklamalionsnämnden inte börförsvagas. Några tillägger alt nämndens resurser i vart fall inte bör minskas iden omfattning som kommittén har föreslagit. Utvecklingenpå det konsumenlpolitiska områdel ändrar givelvis fömtsättningarna förallmänna reklamationsnämndens arbete. Decentralisering till kommunema,lagstiflningålgärder, sanering av avtalsviUkor, andra förebyggande åtgärder,näringslivels egenåtgärder etc. bör därför påverka inriktningen ochomfattningen av nämndens arbete. Jag vill dock betona all jag med detla inteavser atl nämndens ställning och roll i slorl inom den konsumentpolitiskaorganisationen ändras. Det bör finnas en ceniral instans som enskildakonsumenter kan vända sig tUl. Nämnden kommer även alt ha viktigauppgifter när del gäller rättsbildning, praxis-skapande, erfarenhetsåterföring,stöd till kommuner m. m. pä det konsumentpolitiska områdel. Rättegångsulredningenhar avlämnat belänkandet (SOU 1986:1) Översyn av 2,som bl. a. behandlar rättsbildningen inom del konsumentpoUliska området.Årendet bereds inom . Mot den bakgmnden avstår jag frånatl här kommentera kommitténs förslag om att fler konsumenllvisler bör förasliU allmän domslol. Denytterligare decentralisering av reklamationsärenden lill kommunerna som jagförordar innebär atl nämnden i större utsträckning än kaninrikta sill arbete pä principiellt intressanta och mer komplicerade tvister.Jag bedömer också atl en behandling av fler ärenden lokall kommer atl minskavolymen på arbetet centralt. Kommittén uppger att endasl hätften av deskriftliga ärenden som allmänna reklamalionsnämnden behandlar försthar varit hos den kommunala konsumentvägledningen. Övriga ärenden kommer indirekl eller som en följd av de närmare 15000 rådgivningskontakter somkonsumenterna tar med nämndens kansli. Här måste finnas möjligheter att avlastanämnden. Isammanhanget vill jag också behandla kommitténs förslag om att allmänna reklamalionsnämndens direklrådgivning till enskilda konsu menter skall avvecklas. I princip är rådgivning till enskilda konsumenter en angelägenhet . Stalsmaktema har tagk konse kvensema av detta bl. a. genom alt besluta att direktrådgivning skulle avvecklas. Jag anser det rimligl all, i den mån reklamationsnämnden arbetar med sådan rådgivning, också denna avveck las. Jag vill betona all kommunerna är positiva lUl kommitténs förslag bl. a. av del skälet all de ser fördelar i atl så många klagomål som möjligt passerar den lokala nivån. Detta ökar erfarenheterna och kompetensen 64 lokall.Allmänna reklamationsnämnden är tveksam tiU åtgärden. Skälet är Prop.1985/86:121 främst atl man upplever att en del av den rådgivning som ges är avden karaktären som myndigheter måste ge enligt serviceförordningen. Jag villdärför klargöra att nämnden givetvis också måsle kunna ge medborgarnaservice i det avseende nämnden lar upp. Efiersomerfarenheterna av det lokala arbetet med reklamationer är goda bedömer jagsålunda det möjligt atl i samband med en ytterligare decentralisering minskanämndens resurser. Jag bedömer dock i likhet med flera remissinstanser atl delinte bör ske i den omfattning kommittén har föreslagit. Jag återkommer tillresursfrågoma senare (avsnitt 12). Föratt decentraliseringen skall lyckas krävs att konsumenterna verkU-gen vändersig tiU kommunerna. Kommittén har varit inne på att man skall kräva att ettärende har passerat den kommunala vägledaren innan del far behandlas i allmännareklamationsnämnden. Jag vill inte gå så långt. Del finns ärenden för vilka delkan vara uppenbart alt en direkt prövning i nämnden är lämplig. Det kan gällaärenden som är komplicerade på vissl säll eller som berör många konsumentersamtidigt. Man måste i sammanhanget också beakta alt alla kommuner inte harkonsumentpolitisk verksamhet. Jag vill i stället betona att det bör ankomma påberörda parter, dvs. , , allmännareklamalionsnämnden och näringslivets organisationer att aktivt verka för attdecentraliseringen kommer till stånd. Jag avser att i det följande redovisaett organisatoriskt förslag, som bl. a. avser att befrämja denna utveckling. Enannan fråga som har klara beröringspunkter med resursbehovet hos nämnden ärföretagens insatser för att undvika och för att lösa tvister med konsumenter.Jag har i tidigare avsnitt berört frågan. Kommittén har bedömt del som möjligtatt i elt utvecklat samarbete meUan och branschorganisationerpröva om branschvisa lösningar kan användas för reklamationer som måstebehandlas centralt. I den mån sådana lösningar etableras bör enligt kommitténdelar av nuvarande verksamhet avvecklas. Deremissinstanser som har yttrat sig över förslaget, bl. a. rättsliga instanser,, reklamationsnämnden och NDM, är tveksamma tiU det. För dagenfinns inget konkret underlag som gör det möjligt för mig att ta ställning tillutredningsförslaget. Jag vill dock erinra om vad jag har anfört omnäringslivets egenåtgärder. Givelvis är det angeläget alt handeln utvecklar sinreklamationshantering. Del lorde också finnas utrymme för nytänkande på områdel.Detta visar bl. a. de lokala försök som har bedrivits inom ochTrollhättans kommuner. Om åtgärdema inom en bransch leder tUl att antaletreklamationer centralt drastiskt minskar kommer det givetvis alt övervägas ivad mån skaU avveckla en viss nämndavdelning föratl i stället satsa resurserna på områden med större problem. Mitt förslag:Konsumeniverkei omorganiseras delvis. Den nya organisationen skapar utrymmeför mer flexibelt och effektivt resursutnyttjande. Den beaktar också deprioriteringar av olika sakområden inom konsumentpolitiken som jag harförordat. Skälenför mitt förslag: Huvuddragen i den organisation som gäller för konsumentverketsaml grunderna för den programindelning som lillämpas fastställdes avstatsmakterna (prop. 1975/76:159, NU 63, rskr 385). Konsumentverketleds av en lekmannastyrelse samt av en verkschef som tillika ärkonsumentombudsman (KO). Verkschefen är ordförande i verkels styrelse.