prop · G903126 · 1985-12-31 00:00:00 — Förbundetdelar kommitténs ställningstagande att det är viktigt alt samhället har enmöjlighet att ingripa trots frånvaron av brottsligt handlande, om ennäringsidkare visar likgiltighet för ingångna kollektivavtal, arbetsrättsligaförpliktelser eller skyldigheler gentemot myndigheter. Delsamma gällernaturiigtvis andra civilrätlsliga anspråk. Det är också rikligt atl frågan omnäringsförbud prövas genom en samlad bedömning av de omständigheter somförekommer. Beträffandeflerkonkursfallen delar förbundet inte utredningens uppfattning atl upprepadekonkurser inte ska ses som ett självständigt skäl alt utdöma näringsförbud.Brott eller brottsmisstankar finns i de flesta konkurser, Förbundel anserdärför all starka skäl talar för att upprepade konkurser ska uigörasjälvständig grund för näringsförbud. Kommittén synes också dela denuppfattningen, se bland annat s, 192 f och s, 391. anfört mol de upprepade konkursfallen bör lämpligen kunna beaktas ien regel som innebär att en näringsidkare som upprepade gånger varit inblandadi konkurser ska kunna åläggas näringsförbud, trots att det i och för sig intekunnat ådagaläggas atl han låtit grov misskötsam-het komma sig till last, omnäringsidkaren inte förmår visa atl de upprepade konkurserna berott påomständigheter varöver näringsidkaren inte kunnal råda, Näringsförbudskommillénhar som utgångspunkt att näringsförbud ska syfta lill atl undanröja enskadehärd, Förbundel delar helt den uppfattningen. Brott i näringsverksamhetskiljer sig emellertid väsentUgt från annan brottslighet. De är lättare atldölja och svårare att upptäcka och bevisa. Avgörande för möjligheten atl utredavad som sketl är hur näringsidkaren skött sin bokföring och sinuppgiftsskyldighel gentemot samhället. Ur preventiv synpunkl bör brister idetla avseende tillmätas en väsentligt självständigare betydelse för uldömandeav näringsförbud än det kommittén föreslår. Näringsidkaren kommer på så sällenbart all bli mer jämställd ur kontrollsynpunkt med övriga medborgare isamhället. Iövrigi tillstyrker förbundel kommitténs förslag att näringsförbud ska kunnautdömas oberoende av konkurs och all grova åsidosättanden av åligganden frånnäringsidkaren ska kunna medföra förbud. Beträffandeförslagel all förbud enbart ska kunna utdömas om det är påkallat ur allmänsynpunkl behöver en mer preciserad vägledning ges än vad som finns iutredningen. Viinstämmer i kommitténs förslag om att näringsförbud bör begränsas tillnäringsidkare som grovt åsidosatt vad som förelegat honom som näringsid-' käre.Enligt vår mening skall en försvårande omsiändighei vara om del huvudsakligamotivet varit egen vinningslystnad. Vi anser dock att det grova åsidosättandetinte behöver vara riktal mot alla kontaktytor för att näringsförbud skallutfärdas. Vi anser det sålunda tillräckligt om näringsidkaren grovt åsidosattsina förpliktelser gentemot någon av följande; anställda, konsumenter, statenoch tillsynsmyndigheter såsom yrkesinspektion och hälsovårdsorgan. 2.47 : P''°P''985/86:126 Vadsom lill sin effekt torde vara mest väsentligt är atl kunna utdömanäringsförbud utanför konkursfallel. Alt ingripa innan den ekonomiskasituationen bUvil sådan alt konkurs står för dörren lorde vara ell mål somborde bejakas av leverantörer, kunder, de anslällda och samhället. Dessulom ärdet en rätlsideologisk fråga av väsentlig betydelse alt oegentligheter. varesig dessa föranleder konkurs eller ej nås av en reaktion som ell uttryck församhällets ogillande av illojal näringsverksamhet. All det ej skaU uppställasnågot ovillkorligt krav på brottslig handling för uldömande av näringsförbud ärför förbundel självklart. Ett av de utmärkande dragen för dessa typer avhandlingar är just vissa personers fallenhet att med outtröttlig brio ,åkaslalom meUan paragrafer och bestämmelser så att de blir oåtkomliga för poliseroch myndigheter. Egenheter som dessa har i avsaknad av erforderliguppmärksamhet från lagstiftaren fåll blomma i ohämmad yppighet.Illojala beteenden som de utpekade verkar upplösande på samhällsmoralen. Enmoral vilken förutan vår rättssäkerhet endasl är en chimär. Om intemedborgarnas tilltro till vårt rättssamhälle skall bli allvarligt slukad måslelagstiftaren snabbi och bestämt stoppa dessa personers förehavanden. Eltav fackföreningsrörelsen länge hävdat krav på näringsförbud för grovaåsidosättanden av kollektivavtal har av uiredningen hörsammats. Del är utmärkt,kännetecknande drag för "fifflare" är just frånvaron av ansvarför sina anslällda. Förbundet anser atl upprepade eller grova broll molkollektivavtal skall verka särskill graverande vid utdömande av näringsförbud. 2.48 vid Stockholmsuniversitet: Nuvaranderegler om näringsförbud finns i konkurslagen. I lagförslagel har man slopatnäringsförbudsinslitutets nuvarande anknytning lill konkurs och lagreglernaföreslås i omarbetad och utvidgad form överförda från konkurslagen till ensärskild lag om näringsförbud. När det gäller huvudfrågan förutredningsarbetet, nämligen under vilka förutsättningar näringsförbud skallkunna meddelas, är kommittén dock inte enig. 1 majoritets-förslaget angesförutsättningarna härför i en generalklausul, enUgl vilken näringsförbud får,om det är påkallat från allmän synpunkt, meddelas enskild näringsidkare somgrovt åsidosatt vad som ålegat honom som näringsidkare. I ell andra stycketilläggs, i syfte atl ge vissa rikllinjer för tillämpningen, atl "vidbedömning av om näringsförbud är påkallat skall särskill beaktas om missbruketvarit systematiskt, om del medfört betydande skada och om det fortsatt sedannäringsidkaren dömts för brott i näringsverksamhet". Kommitlénsminoritet finner rekvisiten i den av majoriteten formulerade generalklausulenalllför vida och förordar alt som etl ytterligare rekvisit i generalklausulensförsia stycke skall tillfogas, atl näringsidkaren skall ha gjort sig skyldiglill brottslig handling i sin näringsverksamhet. Härvid görs inget undantag förkonkurssituationer, varför minoritetens (outtalade) uppfattning tydligen äralt i framliden inte heller i konkurssituationer näringsförbud skall fåförekomma annat än vid brottslig gärning. Avmotiven lill majorkelsförslaget framgår alt man tänker sig att nä ringsförbud i första hand skall förekomma i konkursfall och andra obe ståndssituationer, alt bedömningen bör vara restriktiv och att näringsför bud skall användas sparsamt. Å andra sidan måste konstateras alt förslaget är vagt och knapphändigt när del gäller all konkretisera vilka typer av för- 293 faranden som skall kunnaföranleda näringsförbud. Hit hör enligt motiven Prop. 1985/86: 126 bl.a.allvarlig ekonomisk brottslighet i näringsverksamhet, systematisktnonchalerande av klara civilrättsliga anspråk eller myndigheters föreläggandeneller förbud - även när detta inte är brottsligt - och systematiskabelalningsförsummelser främst i fråga om betalning av skatter och avgifter lilldet allmänna (se särskilt s. 391 f i betänkandet). Denvaghet med vilken förutsättningarna för meddelande av näringsförbud beskrivs iden föreslagna lagtexten är uppenbarligen oförenlig med den legalilelsprincipsom sedan gammall gäller inom straffrätten; jfr 2 kap 10§ första siycket RF,art. 7 och 5§ promulgationslag (se härtillbl.a. Thornstedt i för Heriitz, särskill s. 329 ff. och dom1984-02-21 av Europeiska domstolen för mänskliga rälligheter i "ÖztiirkCase", nr 9/1982/55/84). Enligt fakullelsnämndens mening liggernäringsförbudei till sin karaktär och sina effekler så nära straffet, i allsynnerhet när del föreslås tillämpat som en ytterligare reaktion vid ekonomiskbrottslighet, att legaliletsprincipen ler sig fullt ut lika berättigad pånäringsförbudsområdet som inom straffrätten. 1 vart fall ter det sig oförenligtmed i vedertagna rättsslatliga principer alt ge de legalaförutsättningarna för en mot den enskilde så ingripande samhälls-reaktion somnäringsförbud en sä vag utformning som har skett i kommitténs förslag. Hurtillämpningen av den föreslagna lagstiftningen skulle komma alt utvecklas ipraxis är svärförutsebart och riskerna för en ojämn praxis uppenbara. Denhär framförda kritiken drabbar i huvudsak även minoritetsförslaget, efiersom enbegränsning lill brottslig gärning i näringsverksamhet utan närmare preciseringinte innebär någon egentlig avgränsning. Härunder faller ju straffstadganden avde mest skilda slag och betydelse, inbegripet mycket stora delar avspecialstraffrätten. Förall tillgodose de rättsslatliga krav, som kommer lill uttryck i legaliletsprincipen,måsle del enligt fakullelsnämndens mening krävas alt man i lagtext klart angervilka gärningar som kan föranleda näringsförbud. Detla kan ske genom enenumeralion i den före'slagna lagen om näringsförbud. En annan metod är attlåta den föreslagna lagen om näringsförbud bli en allmän lag omnäringsförbudsinstilulet men låta dess lillämpning vara avhängig av all del iannan lag särskilt,angivils alt överträdelse av denna senare lag eller angivnastadganden däri kan medföra näringsförbud. Lagtekniskt kan man i detta falldra en viss parallell med metoderna för kriminalisering av försök ochförberedelse och de straffrättsliga verkställighetslagarna. Kravelatt det i lagtext skall klart anges vilka gärningar som kan föranle da näringsförbud ter sig inte bara nödvändigt frän rättsstallig synpunkt utan också starkt motiverat av andra skäl. delar i och för sig kommitténs uppfattning att det i vissa fall kan vara befogat att ingripa med näringsförbud också utanför konkursområdet. Det bör emel lertid vara en uppgift för lagstiftaren - och inte för enskilda åklagare och tingsrätter alt ta ställning lill vilka dessa fall lämpligen skall vara. Delär sålunda uppenbart att inte alla brott bör kunna medföra näringsförbud och alt även "brott i näringsverksamhet" eller "ekonomiskabrott" är en alltför vag avgränsning. Här behövs en precisering i lag av vilka broll som avses. De största problemen uppkommer emellertid i den mån man vill möjliggöra ingripande med näringsförbud i rent civilrätlsliga förhållanden utanför konkursområdel. Här mäste inte minst uppmärksammas atl redan etl hot om anmälan för åtgärd enligt en lag om näringsförbud kan komma att fungera som elt mycket starkt påtryckningsmedel i den ena partens hand. Vad gällerkonsumentskyddsomrädet, som i all korthet nämns i lagfor- Prop. 1985/86: 126slagets motiv som ell område där näringsförbud skulle kunna komma i fråga, äratl märka atl lagstiftaren , med fä undanlag, medvetet avstått från allingripa med kriminalisering. Införande av näringsförbud som sanktion hardiskuterats i flera betänkanden på områdel (bl. a. Konsumenltjänstiag, SOU1979; 36 s, 205 f och Ny hemförsäljningslag, SOU 1979; 76 s. 161 ff.) menhittills ej föranlett ålgärd från lagstiftarens sida. Det är möjligt, attnäringsförbud pä konsumentskyddsområdet kan vara en lämplig reaktion mot gravafall av systematiska överträdelser av lagstadgade skyldigheter, l.ex. enligthemförsäljningslagen, men kommittén har inte lagt fram någol som helst materialtill belysning av frågan. Beslut om införande av näringsförbud som sanktion påkonsumentskyddsomrädet bör inte fattas förrän elt sådanl material föreliggeroch en konkret bedömning kunnat göras av vilka de situationer är i vilkanäringsförbud bör kunna tillgripas. Liknandeöverväganden gör sig gällande för arbetsrättens del. På delta område harutbildats särskilda mönster både när det gäller balansen mellanarbetsmarknadens organisationer och deras tillgång till stridsålgärder och ifråga om lagstadgade sanktioner. Enligt elt motivutlalande skall näringsförbudkunna komma i fråga "vid uppenbar likgiltighet för vad kollektivavtalföreskriver och för arbetsrättsliga förpliktelser i övrigi" (s. 391). Delär inte lätt atl bedöma hur detla skulle kunna komma all lillämpas och fungerai relation lill den arbetsrättsliga lagstiftningen i övrigi. Frågan om i vilkafall del ev. finns behov av näringsförbud motiverade av arbetsrättsligaförhållanden bör övervägas i den ordning som normalt gäller för arbetsrättsliglagstiftning. (Reservation,se avsnitt 1.55.) 2.49 , stadsjuristen: Kommitténhar på goda grunder föreslagk atl näringsförbud skall kunna åläggas utan samband med konkurs. Juridiska avdelningen har i sig intet all erinra mot denna utvidgning av förbudsmöjligheten. Visserligen utförs eller uppdagas ofta sådana handlingar som bör utlösa näringsförbud just i samband med konkurs. Men med den uiformning lagtexten har fått kom mer dessa handlingar ändå alt omfattas av lagen. Emellertid saknas i den föreslagna lagtexten någon motsvarighet till den tidigare klara begräns ningen av vilka omständigheter som kunde föranleda näringsförbud som konkursrekvisitet utgjorde. Vad som innefattas i att en person "grovt åsidosatt vad som ålegat honom som näringsidkare" framgår inte på någol mera klargörande sätt av lagtexten. Detla gäller i viss män även rekvisitet "påkallat från allmän synpunkt". Visserligen har kommittén motiveral och exemplifierat vilka förfaranden som skulle kunna föranleda näringsför bud. Men sådana kommitléultalanden är inte bindande för domstolarna. Detta innebär atl rällslillämpningen kan bli olika i olika domstolar lill dess en klar och heltäckande rättspraxis utbildats i HD. Den utformning lagtex ten fått i förslagel innebär således att del i realiteten överlämnats till domstolarna atl avgöra vad som åligger en näringsidkare i hans verksam het. Del kan ifrågasättas om inte i stället för både domstolar och allmänhet mer konkreta och påtagliga rekvisit borde intagas i lagtexten. Detta kan ske genom alt som förutsättning för näringsförbud uppställa elt krav på alt näringsidkare "grovt åsidosatt vad som enligt lag, förordning, annan rätts regel, dom eller myndighets föreskrift ålegat honom som näringsidkare". Därigenom skuUe kraven på rättssäkerhet och förutsebarhel tillgodoses på 295 ett betydligt bättre sätl.Elt sådant rekvisit torde dessutom ha förankring i Prop. 1985/86: 126rättsmedvetandet då åsidosättande av rättsregler och föreskrifter uppfattas somelt klandervärt beleende. Även om näringsförbud inte kan anses som en rentstraffrältslig påföljd, torde dess ingripande karaktär också påfordra att mantar hänsyn tUl legalketsprincipens krav. Genom att knyta förbudspåföljden tillåsidosättande av rättsregler, domar och myndighets föreskrifter tordeallmänheten bättre kunna förutse i vilka situationer ett näringsförbud kan bliaktuellt. Den föreslagna lydelsen torde också omfatta de situationer somkommittén avsett, dvs. inte bara brott mol sådana regler som är straffbelagdautan även mot åsidosättande av andra lagregler och föreskrifter, t.ex. avmiljö- och hälsoskyddsnämnden, ävensom icke straffbelagdaåligganden, t.ex. enligt konkurslagen och aktiebolagslagen. EnligtI § 2 sl. skall vid bedömningen av om näringsförbud är påkallat ur allmänsynpunkt särskUl beaktas om "missbruket varit systematiskt, om del medförtbelydande skada och om del fortsall sedan näringsidkaren dömts för brott inäringsverksamhet". Kommittén har på elt flertal ställen understrukit altsyftet med lagen är all näringsförbud inte skall drabba allmänt oskickligaeller okunniga näringsidkare ulan enbart sådana som visat ett kvalificeratointresse av att följa "spelreglerna" för verksamheten. Huruvida näringsidkarensförfaringssätt skett för egen skull lorde därför vara en omständighetav stor betydelse för bedömningen av om förbud är påkallat ur allmän synpunkt.En situation där en näringsidkare som enbart på grund av uttalad oskickligheteller avsaknad av kunnighet och omdöme gör sig skyldig till grov misskötsamhelmen ändå inte har någon egentlig fördel av oegentligheterna kan emellertidmycket väl tänkas. För att i lagtexten klarare markera gränsdragningen motgrupper av allmänt olämpliga, bör ifrågasättas, om inte kravel på personligvinning i lagtexten bör anges som sådan omständighet som bör beaktas särskilt.I detta sammanhang bör rekvisitet "belydande skada" uppmärksammas.Kommittén har här hänvisat lill de "avsevärda ekonomiska skador" somkan förorsakas samhället, borgenärer, konkurrenter och avialskontra-henlerm.fl. Kommittén påpekar alt även person- och sakskador bör beaktas, men atlbedömningen av vad som skall anses vara "belydande" får överlämnastill rättstillämpningen. Innebörden därav kräver dock en närmare precisering.Krävs atl skadan skall anses som belydande enbart ur allmän synpunkl? Eller börhänsyn lagas även till en enstaka person-eller sakskada, vilken allmänt settinte framstår som anmärkningsvärd, men som från den skadelidandes synpunkl ärnog så betydande? Även svårbedömda vållande- och kausalitelsfrågor kan uppkommai dessa sammanhang, exempelvis i samband med miljöbrotl och dylikt. Dessafrågor förtjänar i del fortsatta lagstiftningsarbetet ett närmare studium. Den som faktiskt utövar ledningen av näringsverksamhet, m.m.Vissa befattningshavare hos näringsidkare som är juridisk person. Kommitténbehandlar bl.a. pä s. 209 ff. i betänkandet gränsdragningen mellannäringsidkare och arbetstagare. uppkommervid prövningen av om näringsförbud skall meddelas lorde Prop. 1985/86: 126 varalikartade dem som enligt förslaget lill konsumentljänstlag uppkommer när manskall avgöra om en tjänst utförts av en näringsidkare (se s. 131 f ibelänkandet SOU 1979:36 Konsumentljänstlag). Enligt hovrättens uppfattning börskillnaderna mellan det civilrätlsliga och det sociala arbeistagarbegreppeiinte överdrivas. Särskill mol bakgrund av att tillämpningen på det nu aktuellaområdet får konsekvenser som står straffet nära anser hovrätten att kommitténsrekommendationer är väl vidlyftiga. Det förhållandet att en person är alt ansesom arbetstagare enligt lagen (1962: 381) om allmän försäkring bör väl intehindra atl han åläggs näringsförbud. Däremot kan det knappast vara riktigt attbetrakta den som arbetar under kollektivavtal som näringsidkare (s, 212), Dekategorier som omfattas av elt förbud enligt 3 § är inte helt desamma som desom enligt I och 2 §§ kan åläggas etl förbud. Det kan ifrågasättas omskillnaden är motiverad. Genom att anpassa bestämmelserna till varandra vinnssystematiska fördelar. 3.2 Riksåklagaren (): I§ anges den personkrets som skall jämställas med näringsidkare. Särskillbetydelsefull ur utrednings- och bevissynpunkl blir den föreslagna bestämmelsennär oklara bolagsförhållanden föreligger. Regeln kan även förväntas underlättahanteringen av bulvanförhållanden, som medför de kanske störstaproblemen vid tillämpningen av näringsförbudslagsliflningen. Den föreslagna §är enligt min mening väl ägnad atl ligga lill grund för lagstiftning. 3.3 (): Vilkapersoner som kan ådömas näringsförbud anges i 1 och 2 §§. Vad som är förbjudetpå grund av näringsförbud anges i första hand i 3 §. Kretsen av de personer somomfattas i dessa bestämmelser sammanfaller till stora delar, men inte hell. EnligtRSVs mening skulle lagen vinna i klarhet om bestämmelserna gjordes heltkongruenta. Tillämpningen och efterlevnadskonlrollen skulle underlättas av ensådan förenkling. Kommittén har diskuterat frågan (s. 207) men stannat för attge bestämmelserna olika omfattning. Olikheteni personkretsarna i I och 2 §§ samt 3 § gäller närmasl styrelseledamöter ochsuppleanter till dessa i handelsbolag och i ideella föreningar och stiftelsersom driver näring. Dessa personer drabbas av straffansvar för överträdelse avnäringsförbud utan alt det i del enskilda fallet behöver prövas om de haftnågon ledande funktion i näringsverksamheten. Däremol kan det ådömasnäringsförbud först om åklagaren visar atl de fakiiski haft en ledande roll iverksamhelen. (Härutöverhar "styrelseledamot eller suppleani för styrelseledamot ihandelsbolag" tagits upp i 3 § men inte i 2 §. Det vanliga lorde vara allelt handelsbolag leds av bolagsmän, utan att dessa formellt bildat en styrelse.1 vart fall har del inte angetts skäl som motiverar olikheter i nu diskuterathänseende. Enytterligare olikhet mellan 2 och 3 §§ är att del i 2§ hänvisas till juridiska personer som är bokföringspliktiga enligt bokföringslagen medan 3 § omfattar alla bokföringsplikliga juridiska personer, dvs. också dem som är bokföringsskyldiga enligt jordbruksbokföringslagen. Den vidare omfatt ningen i 3 § är inte närmare kommenterad.) Att personkretsen gjortsvidare i den straffsanktionerade 3§ motiveras Prop. 1985/86: 126 (s, 260)av atl beslämmelsen velat ges så klar innebörd som möjligt och av hänsynen tilleljest befarade bevissvårigheler. Kommittén anmärker dock också att förbudetkan bli onödigt ingripande och i många fall få aktualisera dispensmöjligheter. Bedömningenav näringsförbud och frågan om överträdelse av förbudet har sina tyngdpunkter iannat än vilka personer som automatiskt kan komma ifråga och i vilka fall detförst måste visas att vederbörande haft ledande funktion i verksamhelen.Förenkling bör därför kunna ske. 2§.Paragrafen innehåller en lovvärd utvidgning. Preciseringen av begreppetnäringsidkare är utmärkt och kan vara mycket användbar. Enligt nu gällandebestämmelser är bl, a, ledare av enskild firma ofta omöjliga att "fångain". Tillämpningen kan likväl bjuda på vissa svårigheter. Sälunda är detinte sällan mycket svårt att bevisa vem som "faktiskt utövar ledningen"och därigenom har den reella bestämmanderätten. Ilagförslagets 2§ har i etl särskilt slycke intagils bestämmelse om att den somutåt framstår som ansvarig för en enskild firma alltid skall anses somnäringsidkare. Enligt motiven i betänkandet (s. 218-222, 395 och 406) är syflelmed denna bestämmelse att dels bulvaner för enskild näringsidkare skall ansessom näringsidkare och därigenom kunna åläggas näringsförbud, dels eliminerabevisproblem i de fall då påstådd enskild firma i verkligheten visar sig varahandelsbolag. Såsom lagförslaget utformats kan det emellertid bli tillämpligtpä enbart bulvanförhållanden. Bevisproblemen avhjälps däremol inte, efiersomlagtextens lydelse förutsätter att det i verkligheten är fråga om en enskildfirma och inte någon annan förelagsform. föreslår därför, alt 2§andra styckel i stället får en sädan lydelse, atl del klart framgår att den somutåt framstår som ansvarig för en enskild firma eller för en verksamhei sombedrivs i annan företagsform men utåt framstår som enskild firma, alllid skallanses som näringsidkare, Kommitténsförslag såvitt avser den personkrets som skall kunna drabbas av näringsförbudtillstyrks. Föreningen vill särskilt understryka viklen av atl del bör varavederbörandes faktiska ställning i företagel som är avgörande och inte somidag företagsformen. Kommittén har föreslagit atl inte någon kategorinäringsidkare helt bör undantas från näringsförbudsbestämmelserna. Enligt nugällande regler omfattar elt näringsförbud bl.a. inte sådan jordbruks- ochskogsbruksnäring som bedrivs av en enskild. Föreningen är tveksam tillkommitténs förslag att slopa detla undanlag. 3.7 (): Vadgäller den krets som kan bli föremål för näringsförbud jämställs med näringsidkare vissa kategorier av personer. Härigenom infångas bl. a, bul- vanverksamhet, Atl kringgåenden kan åtkommas synes nödvändigl, LRF vill bl, a, nedan ta upp speciella frågor i anslutning lill 4§ i förslagel. Som framhålls i ledamoten särskilda yttrande innebär de olika 298 näringsidkarbegreppeni svensk lagstiftning svårigheter i rättstillämpning- Prop. 1985/86: 126en. Det är av värde alt begreppen klargörs och samordnas så långt det ärpraktiskt möjligt, 3.8 i (LO): Vadgäller personkretsen som kan bli föremål för näringsförbud anser LO del viktigtatl den som styr förelaget bakom kulisserna och verkar genom en bulvan ska kunnaomfattas av näringsförbudet, liksom bulvanen. 3.9 , stadsjuristen: 1anslutning till kommitténs diskussion om näringsidkarbegreppet förtjänarpåpekas att kommuner pä många områden bedriver affärsverksamhet. De är på olikasätt engagerade i verksamheter, där de mot betalning erbjuder prestationer avolika slag direkt lill allmänheten. Exempel på sådana kommunala verksamheter ärbostadsföretag, el-, gas- och värmeverk, renhållningsverk, saluhallar,trafikförelag, hotell- och restaurangrörelser, parkeringsanläggningar, olikafritids- och nöjesanläggningar m. m.