prop · G90365 · 1985-12-31 00:00:00 — Besittningsförhållandenahar således en avgörande betydelse för om ett olovligt brukande skall bedömasenligt 10 kap. 7 § BrB eller om del är ett efterföljande led i en besillningskränkningsom brott genom exempelvis stöld, egenmäktigt förfarande eller självtäkt. Besittningär ett grundläggande begrepp inom både civilrätten och straffrätten (se häromoch till det följande betänkandet s. 63 ff). Besittning kan kortfattat sägasinnebära alt man har den omedelbara fakUska kontrollen över något. Dessutomanses en sak vara i någons besittning, om den finns på sin naturliga plats,trots alt besitlaren kanske inte har saken under sin omedelbara kontroll. Omsakens position enligt "livets regel" tyder på atl den inte ärövergiven, förlorad eller på annat sätt utom räckhåll för dess innehavare, ansesden sålunda vara kvar i hans besittning. Besillningsbe-greppel har inomstraffrätten fått en, jämfört med dess civilrätlsliga motsvarighet, allt merutvidgad spännvidd när det gällt att bedöma om ett olovligt tillgrepp inneburitbesittningsrubbning eller inte. Besittningenmedför ett visst skydd. All ha besittningsskydd innebär alt den som har något isin besittning och påstår sig ha en viss rätt, t. ex. äganderätt, presumeras haden ställningen till dess annat visas. Med besittningsskyddet i civilrätlsligbemärkelse följer också ett straffrättsligt skydd. Själva den olovliga besillningsrubbningenär nämligen straffbar som egenmäktigt förfarande eller självtäkt, även om densom har föremålet i sin besittning inte äger del. har framhållit och belyst med en sammanställningav några centrala rättsfall (se belänkandet s. 64 ff.) har tolkningen av besitlningsbegreppelmånga gånger vållat svårigheter i straffrältskipningen. Dock har vilket ocksåett flertal remissinstanser påpekat - den rikhaltiga och vägledande praxis somvuxit fram på området bidragit till all begreppet successivt har blivitklarare. Enkonsekvens av förmögenhelsbrotlsutredningens författningsförslag är att besiltningsbegreppelsbetydelse skulle minska avsevärt. Som jag har varit inne på är deldock inte aktuellt att genomföra en så omfattande reform som utredningenföreslagit. Detfinns emellerfid vissa situationer där de nuvarande beslämmelserna intefungerar pä ett tillfredsställande sätt. Jag tänker på i och för sig straffvärdafört aranden som med nuvarande regler riskerar alt falla mellan egenmäktigtförfarande och olovligt brukande utan atl träffas av någondera bestämmelsen.Det beror i korthet på atl besitlningsbegreppel - som förmögenhetsbrotlsutredningenhar påpekat - numera inte är helt tidsenligt. En sådan besittningsrubbning somegenmäktigt förfarande förutsätter har kanske inte inträffat. Ochgärningsmannen behöver inte heller - på det sätt bestämmelsen om olovligtbrukande kräver - ha haft besittning lill det som brukas olovligen. Vadjag syftar på är bl. a. olika former av brukande som följt av den 28 tekniska utvecklingen och som inte var möjliga attförutse i samband med 1942års reform av förmögenhetsbrolten. Redan del fallet atl någon olovli- Prop.1985/86:65 gen använder annans telefon kan vålla svårigheter vid den rättsligabedömningen (se t. ex. RH 54:82). Än besväriigare blir situationen när delgäller olovligt brukande i datormiljö. Datakommunikationens utveckling har inneburitalt det numera är möjligt atl på ett stort geografiskt avstånd ta sig in i etldatorsystem via en datorförbindelse och på så sätt olovligen utnyttja någonannans datoranläggning. För sädana förfaranden, som brukar kallas för lidsslöld,passar besitlningsbegreppel över huvud laget inte. Delta dilemma haruppmärksammals av förmögenhetsbrotlsutredningen som funnit del nödvändigt all någolutvidga del straffbara området för alt man skall kunna ingripa mot denna nyatyp av slraffvärda gärningar. Ett sätt all åstadkomma ett sådant resultat är atl såsom utredningen föreslagit -göra brottet olovligt brukande oberoende av besittningsförhållandena.Därmed skulle även olovlig användning av egendom som befinner sig utom gärningsmannensbesittning kriminaliseras. Enligtmin mening finns det ett behov av all anpassa kriminaliseringen av olovligtbrukande till de nytillkomna dispositionsmöjligheter som följt i spåren av dentekniska utvecklingen. Jag anser all en tillfredsställande lösning på dettaproblem kan åstadkommas genom den enkla justeringen atl besillningskravetslopas i straffbestämmelsen om olovligt brukande i 10 kap. 7 § BrB. Medmilt förslag kriminaliseras således själva den olovliga användningen av annansegendom. Om del olovliga brukandet ulgör etl led i en besillningskränkningskall dock, på samma sätt som , det olovliga brukandel anses vara konsumeratav det olovliga besillningslagandel och gärningen i sin helhet hänföras lilldel slraffstadgande i 8 kap. som är tillämpligt. När förutsättningar föreliggerall döma lill ansvar för egenmäktigt förfarande kan dock etl efterföljandebrukande av den tillgripna egendomen komma alt medföra atl brottet skallbedömas som grovt enligt 8 kap. 8 § andra slyckel. Denna möjlighet finnsemellertid redan enligt gällande rätt. Denfördel som milt förslag innebär är all vissa klart straffvärda disposi-fioner,på vilka det ler sig främmande att applicera besitlningsbegreppel, inte hamnarutanför del kriminaliserade området. I övrigt torde emellertid inte någranämnvärda skillnader uppslå i förhållande till vad som gäller. Detbör i sammanhanget påpekas att den av mig förordade ändringen endasl tar siktepå sådant olovligt brukande som avser lösa saker. Vad som är atl anse som lössak enligt BrB är emellertid inte beroende av den civilrätlsliga skillnadenmellan fast och lös egendom. Ett föremål kan i straffrättsliga sammanhang vara atlanse som fast egendom trots alt del civilrättsligt utgör lös egendom, såsomexempelvis en byggnad på annans grund. Mycket av vad som enligt jordabalken ulgörtillbehör lill faslighel och därmed fast egendom är å andra sidan lösa saker iden mening som avses i bestämmelsen om olovligt brukande. Så torde regelmässigtvara fallet med exempelvis datorer, oberoende av om de civilrättsligt i delenskilda fallet anses utgöra fast eller lös egendom. Brottet olovligt bnikandeinnefattar en mängd skilda förfaranden av vilka del stora flertalet torde framstå som relativt sett mindre allvarliga och 29 vilkas straffvärde mer änväl kan tillgodoses inom ramen för den nuvarande straffskalan. Dock rymshäribiand inte minst genom den justering jag nu föreslår också vissagärningar som kan medföra betydande verkningar för den drabbade såsom t. ex.vid olovligt brukande av datorer. För atl sådana brott skall kunna mötas med enadekvat påföljd finner jag atl det bör införas en särskild straffskala förgrova brott. Straffmaximum bör därvid bestämmas till vad som gäller för andraförmögenhetsbrott av jämförbar svårhetsgrad, nämligen fängelse . 7 Tillämpningsområdet för bestämmelsen om dataintrångutvidgas Mittförslag: Straffbestämmelsen i 21 § datalagen görs uttryckligen tillämplig påinformation som är under befordran via elektroniskt eller annat liknandehjälpmedel för att användas för automaUsk databehandling (s. k. wiretapping),även om uppgifterna inte är att anse som en s. k. upptagning för ADB. Utredningsförslaget:Förmögenhetsbrottsulredningen har inte lämnat något förslag på denna punkt.Dock har utredningen gjort vissa uttalanden som mitt förslag bygger på. (Belänkandet s. 184 f) Skälenför mitt förslag: Den snabba utvecklingen på elektronikområdel har medfört alldatorerna har blivit allt billigare. har deras kapacitet ökatbetydligt. Men möjligheterna all utnyttja ADB-tekniken är också beroende av attdet finns ett effektivt kommunikafionssyslem. I takt med att datorer tas i brukinom allt fler områden ökar därför också kraven på effektiv överföring av data .Även kommunikaUonstekniken har till följd av denna utveckling kommit att bliallt mer automatiserad. Nya och bättre tjänster kan erbjudas för olika formerav datakommunikation. Somett exempel på en planerad åtgärd för ytteriigare effektivisering kan nämnasutvecklingsarbetet med fiberoptik. Telenätet, som beslår av koppariedningar,kommer alt bytas ut mot glasfiberkablar. Detta kommer atl innebära attdatakommunikationen i framliden kommer att flyta snabbare, billigare ochsäkrare. Menutvecklingen av kommunikationstekniken kan naturligtvis också sfimuleraolovliga förfaranden. Alla ledningar och andra förbindelser lill elektroniskutrustning kan avlyssnas; givetvis också ledningar som för över informationmellan olika ADB-anläggningar. Atl delta ofta kan innebära synneriigen kännbarskada för den vars data avlyssnas har uppmärksammats mer och mer. Ett problemi sammanhanget är dock atl sådana förfaranden i likhet med flera andragärningstyper med anknytning till datortekniken kan vara svåra att upptäcka ochavslöja. Denviktigaste metoden att förebygga sådan brottslighet är därför alt hålla en hög säkerhelsberedskapgenom att införa effektiva kontroll- och skyddssystem.Intresset för säkerhetsfrågor, som tidigare fått vika för de Prop.1985/86:65 ökade prestationskrav utvecklingen fört med sig, har också på senarefid kommit mer i förgrunden. Jag finner det angeläget atl här understryka viktenav att omgärda datorutrustningen med väl utbyggda och fungerande säkerhetsanordningar. Förenklatuttryckt består en dator av tre komponenter, nämligen en inmatningsenhet, enutmatningsenhet och en centralenhet. Centralenheten innehåller i sin tur flera delfunkfionersåsom ett minne, en styrenhet och en räkneenhet. Dessa olika delar kan varafysiskt fristående från varandra eller sammankopplade till en enda enhet. I denmån utrustningen för in-och utmatning av data är skild från centralenheten,brukar sådan utrustning kallas för terminaler. Datakommunikationenmedger att fysiskt och geografiskt spridda enheter i ett datorsystem kanknytas samman och alt man mycket snabbt kan föra över informafion mellanenheterna. Kommunikationen sker genom fasta eller uppringbara förbindelser.Särskilt i det sistnämnda fallet används vanligen linjer. Omförbindelsen är uppringbar, kan användaren kommunicera med datorn genom att slåett visst nummer. Användaren kan befinna sig på ett stort geografiskt avstånd fråndatorsystemet, t. o. m. på en annan kontinent. I ett nät med fast uppkopplade förbindelserkan användaren inte påverka lill vem en förbindelse skall gå. Den som skall tasig in i etl datorsystem via ett fast uppkopplat nät måste därför göra detta frånnågon av etl begränsat antal kontrollerbara platser. Det finns dock åtskilligaexempel på informationssystem där fasta förbindelser på vissa sträckor harkombinerats med uppringbara in- och utgångar. Men ävlyssningshotet är likastort, oavsett om förbindelsen är fast eller uppringbar. Därmedkommer jag in på frågan i vilken män s. k. wiretapping, dvs. att olovligenavlyssna den förbindelse som används för kommunikationen och ta del av vad somförs över, är straffbart enligt någon nu existerande straffbestämmelse. 8 § BrB kriminaliseras förfaranden som innebär atl någon olovligenbereder sig tillgång till bl. a. telemeddelanden som är under befordran genomallmän befordringsanstalt. Brottet kallas brytande av telehemlighel och kanföranleda böter eller fängelse i högst . Med telemeddelande avses ettmeddelande, vilket som helst, som befordras genom försorg, sä ävenmeddelanden som överförs mellan två ADB-anläggningar via televerkels linjer.All olovligen avlyssna sådan information är således straffbart som brytande av telehemlighel. Annorlundaförhåller det sig med information som befordras via förbin delser som inte är kopplade till det allmänna telenätet. Meddelandet är ju då inte "under befordran genom allmän befordringsanstalt" på sätt som krävs för straffansvar enligt 4 kap. 8 § BrB. Om uppgifterna är fixerade på någon form av datamedium och överförs från centralenheten till en termi nal, utgör de emellertid en s. k. upptagning för ADB. En sådan upptagning definieras i förarbetena till datalagen som "uppgift som är fixerad pänågon form av dalamedium och som antingen finns i eller kan matas in i en datamaskin och som inte är visuellt läsbar"(se prop. 1973:33 s. 75). Prop.1985/86:65 olovligen bereda sig tillgång lill sådan information, exempelvisgenom avlyssning, är således straffbart som dataintrång enligt 21 § datalagen.Straffskalan är densamma som den för brytande av telehemlighel. Detär emellertid tveksamt om datainlrångsbeslämmelsen är tillämplig närkommunikationen sker via en privat förbindelse i motsatt riktning än den jagnyss angav, dvs. när informationen förs över från en terminal till datorn ivilken den bearbetas och lagras på ett dalamedium. Förmögenhetsbrotlsutredningenhar visserligen tolkat begreppet upptagning för ADB så all det omfattar även enuppgift som skrivits in på en terminal och därefter sänds lill en dator(belänkandet s. 185). Del kan emellertid diskuteras, om uppgifterna i detfallet kan sägas ha varit fixerade på ett dalamedium. Vägledande motivullalandenoch avgöranden i praxis saknas. Jag anser det mot den bakgrunden vara oklart,om straff för dataintrång kan drabba den som "lappar" information idet skedet. Omintrånget innebär att linjen blockeras, någol som sällan torde vara fallet,kunde man möjligen anse att en besittningsrubbning föreligger. Straffansvar föregenmäktigt förfarande enligt 8 kap. 8 § BrB skulle i sä fall kunna följa. Somjag närmare har utvecklat i det föregående avsnittet uppslår det emellertidinte sällan svårigheter när det gäller alt avgöra om olovlig användning avvissa tekniska anordningar, som t. ex. vid datakommunikation, innebär en besittningsrubbningeller inte. Medtanke på alt stora värden kan slå på spel för den vars dala avlyssnas anser jagdel vara angelägel att klarlägga vad som straffrättsligt skall gälla i ett fallsom det nu diskuterade. Enligt min mening är det rimligt att i straffrättsligthänseende likställa denna form av olovlig avlyssning av data med sådan annanolovlig befattning med upptagning för ADB som odiskutabelt täcks avdataintrångsbestämmelsen. På det sättet har ju fö. förmögenhetsbrottsulredningentolkat straffbestämmelsen i fråga och därför inte funnit behov av all föreslånågon lagändring. Ett klarläggande av detta slag kan också utan svårighet förasin i 21 § datalagen. Mol bakgrund av del sagda har jag därför ansett mig kunna- utan föregående remissbehandling av del konkreta förslaget - föreslå atl broltsbeskrivningeni 21 § dalalagen utvidgas på så sätt atl del uttryckligen slås fast allstraffbestämmelsen är tillämplig när förfarandet riktas mot information som ärunder befordran via elektroniskt eller annat liknande hjälpmedel för attanvändas för automatisk databehandling, även om uppgifterna ännu inte ulgör enupptagning för ADB. Ommilt förslag genomförs, blir all form av s. k. wiretapping uttryckligen straffbelagdsåsom antingen brytande av telehemlighel eller, subsidiärt, dataintrång.Straffskalan är densamma för dessa brott. Förberedelsetill brytande av telehemlighel enligt 4 kap. 9 b § BrB är av etl av annat slag än de förfaranden som omfattas av den gemensamma bestämmelsen om förberedelse till brott i 23 kap. 2 § första stycket BrB. Den som i syfte att begå ett brott mot 4 kap. 8 § förbereder brottet genom att t. ex. ta emot en summa pengar, kan inte straffas för förberedelse till brytande av telehemlighel, eftersom förberedelse av sådant slag inte är kriminaliserad beträffande det brottet. Emellertid omfattas ju en fullbor- 2 dad gärning av nämnt slag även avgärningsbeskrivningen för dataintrång. Förberedelsetill sådant brott som inte är ringa är straffbelagd enligt 23 Prop. 1985/86:65kap. 2 § BrB. Vid sådant förhållande kan gärningen i fråga därför bli straffbarsom förberedelse dataintrång, trots att den - om den hade fullbordats -skulle ha bedömts enligt BrB. Eftersom den mest typiska formen av förberedelsetill brytande av telehemlighel är särskilt kriminaliserad i 4 kap. 9 b § BrB,torde dock sådana situationer kunna uppstå endast i undantagsfall. förslag till komplettering av bedrägeristadgandet i 9 kap. 1 § BrB som jaghar lagt fram i det föregående har jag använt uttrycket automatisk informationsbehandling.Avsikten med del är, som jag utförligt har motiverat, att görabedrägeribestämmelsen teknikneutral. Man kunde naturligtvis överväga alt ikonsekvens härmed göra motsvarande ändring i terminologin i förevarandebestämmelse. Enligt min mening skulle det dock med tanke på dalalagenstillämpningsområde föra alltför långt. 8 Straffansvaret för ocker skärps 8.1 Bakgrund Straffbestämmelsenom ocker finns i 9 kap. 5 § BrB och har sill ursprung i lagen den 14 juni 1901angående ocker. I den lagen stadgades straffansvar för ocker som förekom isamband med utlåning av pengar eller när anstånd beviljades med betalning av enskuld. Det var således endasl s.k. kreditocker som var kriminaliserat. I delhänseendet kom del för ocker straffbara området alt bli mera begränsat än det civilrätlsligastadgande om rättshandlingars ogiltighel p.g. a. ocker som finns i 31 §avtalslagen (1915:218) och som infördes redan vid avtalslagens fillkomsl år1915. Sistnämnda ogillighetsbestämmelse omfattade nämligen redan från början ävens. Redani förarbetena till avtalslagen uttalades alt man borde överväga att utvidgastraffansvaret för ocker så atl det på samma sätt som ogiltighels-beslämmelseni 31 § avtalslagen omfattade även sakocker. Frågan om att utvidgastraffansvaret för ocker blev senare också föremål för återkommandediskussioner i . Därvid framfördes även olika förslag som gick ut påalt sänka kraven på bevisningen om ockersitualionen, l.ex. genom alt införaomvänd bevisbörda i fråga om ockrarens kännedom om offrets underläge eller altstraffbelägga oaktsamt ocker (se redogörelsen i betänkandet s. 191 f). Närstraffrältskommitlén behandlade frågan fann man emellertid all "hurönskvärt del än må vara alt kunna åkomma ockrare med straff, skulle det dockvara betänkligt all såsom ifrågasatts, för detta ändamål rubba principen, altingen må fällas lill ansvar för brott där ej rekvisiten för delta bevisats varaför handen." Inte heller fann kommittén att det var "tillrådligt altinföra straff för ocker av oaktsamhet" (SOU 1940:20 s. 143). Genomden reform av förmögenhetsbrotten som följde på straff- rältskommilténs förslag fördes straffbestämmelsen om ocker in i 21 kap. 5 § strafflagen. Förutsättningarna för straffbarhet för ocker utvidgades därvid så alt de i princip kom alt överensstämma med förutsättningarna för 33 3 1985/86. Prop.1985/86:65 att en rättshandling skall förklaras ogiltig enligt 31 §avtalslagen. a. utsträcktes det straffrättsliga ockerbegreppet till attomfatta sakocker och ocker vid benefika rättshandlingar såsom gåva ochtestamente. Vid BrB:s tillkomst överfördes ockerbestämmelsen - utan andraändringar än beträffande straffskalan - till balkens 9 kap. 5 § där den sedandess behållits oförändrad. Ockerbegår enligt 9 kap. 5 § BrB den som vid avtal eller annan rättshandlingbegagnar sig av någons trångmål, oförstånd, lättsinne eller beroende ställningi förhållande lill honom lill alt bereda sig förmån, som står i uppenbartmissförhållande till vederiagel eller för vilken vederlag inte skall utgå.Straffet för normalgraden av ocker är böter eller fängelse i högst . Ombrottet är grovt, är straffskalan fängelse lägst och högst . Vidocker krävs således att gärningsmannen i samband med ett avtal eller annanrättshandling utnyttjar atl motparten befinner sig i ett visst underläge för atlbereda sig egen . Inte sällan kommer inifiafivet fill gärningen frånoffret självt. Ocker skiljer sig från de närliggande brotten bedrägeri ochutpressning på bl. a. det sättet all, medan utpressaren och bedragaren itypiska fall själva skapar den situation som de drar fördel av, ockrarenutnyttjar en situafion som redan föreligger. En annan skillnad i förhållandetill de nämnda brottstyperna är att endasl dispositioner som utgörrättshandlingar kan ge upphov till ocker. En sådan rättshandling är ogiltigenligt 31 § avtalslagen. I etlflertal riksdagsmotioner har begärts utredning ommöjligheterna alt vidta effekfiva åtgärder för att motverka ocker i utlåningsverksamhet.Det har satts i fråga om man borde kräva tillstånd för all få bedrivayrkesmässig låneverksamhel eller införa någon annan form av verksamtkontrollmedel. Dessa motioner har emellertid inte i något fall lett lill åtgärdfrån sida. I1976 års direktiv till förmögenhelsbrotlsutredningen togs frågan upp på nytt.Då uttalades att det vid den kommande översynen av förmögenhelsbrotlen fannsanledning alt speciellt uppmärksamma bl. a. straffbestämmelsen om ocker,framför allt av den anledningen att gällande förutsättningar för straffbarhetibland kan medföra all straffansvar kan utkrävas endast hos den gärningsmanvars otillbörliga agerande sker öppet, medan de personer som håller sig ibakgrunden och träder in först på etl senare stadium kan gå fria (se kommittéberätlelsedel II s. 27). Inomramen för BRÅ:s numera slutförda översyn av lagsfiftningen mot organiserad och ekonomisk brottslighet utarbetade en arbetsgrupp en pro memoria om ocker (BRÅ PM 1983:1 Ocker). I promemorian uppmärksam mas särskilt den uUåningsverksamhet sotn bedrivs på den oreglerade s. k. grå kreditmarknaden. För att råda bot på de missförhållanden som före kommer där föreslås i promemorian alt straffansvaret för ocker skärps när del gäller gärningar som begås i näringsverksamhet eller som led i en verksamhet som bedrivs vanemässigl eller annars i störte omfattning. Gärningsmannen skall enligt förslaget kunna fällas till ansvar för ocker i sådant fall, även om han väl inte insåg men hade skälig anledning att anta 34 atl han utnyttjade målsägandens underläge på detsätt som ockerbestäm- Promemorian överlämnades till förmögenhelsbroltsutred- Prop.1985/86:65 ningen. Förmögenhetsbrottsutredningensbetänkande innehåller också en straffbestämmelse med utvidgat straffansvar förocker i utlåningsverksamhet. har dock valt enannan lösning än den som föreslagils i BRÅ-promemorian. Iutredningsförslaget förekommer ockerbrotlet 1 två varianter. Det nuvarande ockerbroltethar behållits i princip oförändrat med samma beskrivning av ockersiluafionensom enligt gällande rätt; dock att rekvisitet beroendeförhållande enligt förslagelinte skall behöva gälla mot gärningsmannen utan kunna avse även förhållandet fillen tredje person. Förslaget överensstämmer på den punkten med motsvarandebestämmelse i och . Närdet gäller ocker i samband med utlåning av pengar har utredningen slopat detuttryckliga kravet på att gärningsmannen skall ha begagnat sig av offrets underiäge,dvs. någons trångmål, oförstånd, lättsinne eller beroende ställning, för detfall alt gärningen begås såsom led i en låneverksamhel. För straffansvar förocker i sådan verksamhet skall det enligt förslaget vara fillräckligl altgärningsmannen i samband med ufiåning av pengar bereder sig eller annan räntaeller annan ekonomisk förmån som är uppenbart oskälig. Majoritetenav remissinstanserna har ansett att utredningens förslag till skärptockerbestämmelse är väl ägnad alt läggas till grund för en effektivarelagstiftning mot avarterna på den oreglerade kreditmarknaden. Från några hållhar dock ullalats farhågor för all kriminaliseringen går för långt, medan andrahävdat alt bestämmelsen är för begränsad genom att den inte omfattar även andraformer för kreditgivning och finansiering än rena försträckningsavlal. Jagfinner i likhet med förmögenhetsbrottsulredningen och majoriteten avremissinstanserna att den nuvarande straffrättsliga regleringen mot ocker intefungerar tillfredsställande. Detta beror i stor utsträckning på atlbrottsutredningen vid misstanke om ocker är myckel tidsödande och besvärlig.Som gällande ockerbestämmelse är utformad krävs nämligen i regel omfattandeutredning om varje enskild målsägandes personliga och ekonomiska situation ochvilken kännedom den misstänkte hafl om dessa förhållanden. Utredningarnaförsvåras dessutom ofta av alt de enskilda målsägandena vanligen är obenägnaall lämna ut uppgifter om sina privata förhållanden.