prop · G90383 · 1985-12-31 00:00:00 — luftförorening eller enmarkförorening. Det är med andra ord inte tillräck- Prop. 1985/86:83 ligt medendast övervägande sannolikhet för att svaranden har bedrivit någon form avmiljöfarlig verksamhet. Någon hndring i del beviskrav som allmänt tiUämpas inomskadeslåndsrätten skall inte gäUa på denna punkt. Enligtbestämmelsen krävs del vidare att det bevisligen föreligger en skada. Om deltaär tvisligl skall den skadelidande alltså på vanligt sätt visa alt han hardrabbats av en ersättningsgiU skada. Densärskilda bevisregeln i förevarande stycke bhr av betydelse först när denskadelidande har visat att det har förekommit en störning som svarandenansvarar för samt att en skada har inträffat. För att skadan skall anses haorsakats av störningen räcker del då med att den skadelidande visar attstörningen med övervägande sannolikhet har orsakat skadan. Det är således vidprövningen av detta orsakssamband som kravet pä bevisning får ställas lägre äni de flesta andra skadeståndstvisier. Regelnfår betydelse främst när orsakssambandet är invecklat och svår-gripbart. Dettaär ofta fallet vid olika former av föroreningar. Det kan ibland gälla ävenmiljöskador i form av l.ex. buller eUer skakningar men vid sådana skador finnsdel också fall då det inte föreligger några särskilda svårigheter attkonstatera skadeförloppet. Bestämmelseni förevarande stycke bygger i huvudsak på de tankegångar som har varitavgörande för utgången i några rättsfall om ersättning för miljöskador (sel.ex. NJA 1981 s. 622; jfr NJA 1982 s. 421 som gällde en läkemedelsskada). 1 deaktueUa rättsfallen konstaterade högsta domstolen när det gäller kravet påbevisning om orsakssamband att det för atl den skadelidandes påslående omorsakssambandet skall läggas till gmnd för avgörandet bör vara tiUräckligt attdels den skadelidandes påstående är i sig sannolikt med hänsyn lillomständigheterna i målet, dels del framstår som klart mera sannolikt allorsaksförioppet har varit det som den skadelidande påstår än att något av desakförhåUanden som svaranden har åberopat har utgjort skadeorsaken. Enligthögsta domstolen skulle denna typ av bevislindring vara särskilt motiverad vidsvåröverskådliga och komplicerade händelseförlopp såsom vid föroreningar genommiljögtfter och liknande. Densärskilda bevisregeln får som har nämnts betydelse främst närorsakssambandet är invecklat och svårgripbart, alltså just i sådana fall därmiljöskadelagens ansvarsregler skulle mista en stor del av sin praktiskabetydelse om man skulle ställa höga anspråk på den skadelidandes bevisning.Inte minst gäller detta när en i och för sig skadhg störning ligger långt tillbakai tiden och den skadelidande dä inte har haft anledning att säkra bevisning omdet inträffade; skadan framträdde kanske först . Å andra sidan bördel påpekas att det även med den särskilda bevisregeln krävs ett konkret stöd iutredningen för att skadeorsaken har varit den påstådda. Det räcker inte medatt detta bara utgör en hypotes, även om den ter sig mera näraliggande än andraförklaringar. Speciellbetydelse får här vilka påståenden om andra skadeorsaker som görs från svarandens sida och vad som kan finnas tiU stöd för sådana invändningar. Bestämmelsen i tredje stycket innebär att det fordras en sannohkhetsövervikt för den orsak som den skadelidande gör gällande. ipraktiken inte ovanlig situation är emellertid att det står klart att utöverProp. 1985/86:83 svarandens verksamhet även andra skadliga faktorer harmedverkat tUl skadan men att det är oklart i vilken utsträckning de harmedverkat; svaranden påslår kanske alt utsläpp som härrör från hans industri ialla händelser har föranlett endast en obetydlig del av skadeverkningarna. Desärskilda bevisfrågor som uppkommer i delta läge får bedömas mol bakgrund avbevisregeln i tredje stycket. Detta får normalt anses innebära alt svarandenhar bevisbördan för all den stöming som han ansvarar för har orsakat endast endel av skadan. I fall då den inträffade skadan kan delas upp i klartavskiljbara delar bör den särskUda bevisregeln i tredje stycket tillämpas påvarje sådan delskada för sig. Del innebär att svaranden i dessa fall skalllägga fram så stark bevisning för att hans verksamhet inte har orsakatdelskadan att del inte längre förehgger en övervägande sannolikhet för ettsamband meUan hans störning och delskadan. Omen skada inte kan delas upp men två eller flera verksamheter har medverkat tiUskadan, blir dessa verksamheter solidariskt ansvariga för skadan i dess helhet(jfr motiven tUl miljöskyddslagen, prop. 1969:28 s. 378). För ett orsakssambandmellan en viss svarandes verksamhet och den inträffade skadan behövs inte helleri detta läge mer än en övervägande sannolikhet enligt vad som har sagts.Man ställer aUtså frågan om den skadelidandes påstående att svarandens störningi varje fall tillsammans med någon annan störning har orsakat skadan ärtroligare än de andra förklaringar till skadeförloppel som har framförts avsvaranden (exempelvis förklaringen att den andra störningen ensam haråstadkommil skadan). En annan situation är attsvaranden påstår att ett kasuellt förhållande för vilket ingen kan göras ansvarig har bidragk tiU skadan, l.ex. atl en natur förstöring beror på att luftföroreningar från svarandens industri till följd av abnorma väderförhållanden har åstadkommit skada på intilliggande skog eller att en försämring av den skadelidandes hälsa skulle delvis bero på sjukdom utan samband med miljöstörningen. I den mån en uppdelning av skadan kan ske står det klart att svaranden också här slipper att svara för mer än sin del. Om en uppdelning inte kan ske, är det oklart vad gällande rätt innebär (se betänkandet s. 84-85). Som har framhållits av utredningen skulle det onekligen stämma väl med moderna tendenser i skadeståndsrät ten, om man lade bevisbördan för alt kasuella omständigheter har medver kat tiU skadan på svaranden. Det bör bl. a. beaktas all det oftast är förelag som orsakar miljöstörningar och att dessa normalt har långt störte möjlig heter än de skadelidande atl föra bevisning om skadeorsakernas närmare art. Att de skadelidande enligt tredje styckel skall i viss mån gynnas i bevishänseende bör också tillmätas en viss betydelse. Svaranden bör därför i fortsättningen ha bevisbördan för att kasuella omständigheter har bidragit tiU skadan. För att svaranden skall gå helt fri från skadestånds- skyldighet måste han sålunda i princip visa att skadan inte alls skulle ha uppkommit om inte de kasuella omständigheterna förelegat. Även om svaranden kan prestera sådan bevisning, bör han dock inte befrias från skadeståndsskyldigheten, om den kasuella omständigheten är så vanligt förekommande att svaranden hade bort räkna med den. Så är fallet l.ex, när det gäller förekomsten av allergibesvär, 47 Den SärskUda bevisregeln itredje stycket kommer framför allt att få Prop. 1985/86:83 betydelse vidperson- och sakskador. Regeln är emellertid tillämplig också vid ren förmögenhetsskada.Om l,ex. en hotellägare påstår att omsättningen har minskat till följd avluftföroreningar från verksamhet i närheten men svaranden invänder attomsättningen minskal till följd av dåligt väder, får del avgöras med hjälp aven sannolikhetsprövning enligt regeln i tredje stycket. Delbör framhåUas att ett med stöd av den särskilda bevisregeln fastställtorsakssamband mellan en störning och en skada inte innebär mer än atl dettasamband skall läggas tiU gmnd för prövningen av skadeståndskravet. Rätten tiUskadestånd kan vara utesluten på annan gmnd. De principer som f.n. anses gällabeträffande skadeståndsrättslig s.k, adekvans påverkas t, ex. inte av den nyaregeln om bevislindring. Rätten tiU skadestånd kan sålunda vara uteslutendärför att skadan är av sådan ofömtsebar, icke-typisk eller avlägsen art atlden enligt grundsatserna om adekvat kausalitet inte bör ersättas. Skadeståndutges också för skador genom sprängsten eller andra lössprängda föremål, omskadan orsakas av sprängningsarbete eller av annan verksamhet som medförsärskild fara för explosion. (Jfr4 § i utredningens förslag) Genombestämmelsen regleras ansvaret för skador som vid sprängning och liknandeverksamhet orsakas av sprängsten eller andra lössprängda föremål. Frågan harbehandlats i avsnitt 2.3.2 i den aUmänna motiveringen. 14 § är det inte fråga om immissioner i vanlig bemärkelse. Av det skälet har enlagteknisk åtskillnad gjorts meUan skador till följd av lössprängda föremål ochandra skador tiU följd av sprängning, l.ex. Ansvaret försistnämda typ av skador regleras i 3 §. Denna uppdelning på två olikaparagrafer av skador vid sprängning medför att den i 3 § tredje stycket intagnabcvisregdn inte kommer att gäUa beträffande skador genom sprängsten och andralössprängda föremål. Ansvaretenligt 4 § omfattar såväl person- och sakskador som rena förmögenhetsskador.Det torde emellertid i praktiken mera sällan bli aktuellt att sprängsten ellerandra lössprängda föremål orsakar en ren förmögenhetsskada. Däremot kansprängning ibland orsaka andra störningar som leder till ren förmögenhetsskada;del kan l.ex. vara fråga om damm eller buller. Dessa faU skall dock bedömasenligt 3 §. Omen restaurangägare begär ersättning därför att antalet gäster har varit litetunder då sprängningar har bedrivits i närheten, skall hans rätt tillersättning således i regel bedömas enligt 3 §. Detsamma gäller om enskadelidande påstår att värdet på hans fastighet har sjunkit på gmnd av att ensprängämnesfabrik har byggts i närheten. Enligtbestämmelsen krävs alt skadan har uppstått av sprängningsarbete på fastigheten.Även explosionsskador som uppkommer när sprängämnen förvaras på tillverknings-eller försäljningsställen omfattas. Med förvaring Prop. 1985/86:83 fårlikställas olika former av hantering som sker på förvarings- eller användningsplatsen,l.ex. uppackning, omlastning eller aptering. Däremot blir bestämmelsen intetiUämplig vid transporter av explosiva ämnen ulan-för förvarings- eUeranvändningsplalsen (jfr specialmotiveringen tUl 1 §). Det är sålunda inte nödvändigt atl sprängmedel utlöses avsiktligteller genom oaktsamhet, utan ansvar föreligger också för skada som uppkommernär sprängmedel förvaras på en fastighet och exploderar genom enolyckshändelse. Ansvaretomfattar också skador genom lössprängda föremål tiU följd av andra verksamheterän sprängningsverksamhet. För ansvar krävs i detta fall att det föreliggersärskild explosionsrisk. Detta blir framför allt aktuellt vid tillverkning avsprängämnen och andra explosiva varor. Det kan också gälla verksamhet vidoljeupplag, gasklockor och liknande. För alt ansvar skall föreligga krävs dockalt faran för explosion typiskt sett är betydande. Iandra fall än som anges i 3 eller 4 § utges skadestånd för skador som orsakasav grävning eller liknande arbete, om den som utför eller låter utföra arbetethar försummat att vidla sådana skyddsåtgärder som anges i 3 kap. 3 §jordabalken eller i annat hänseende har bmstit i omsorg vid arbetets utförande. Omarbetet är särskilt ingripande eller av annan anledning medför särskild risk,skall den skada som orsakas av arbetet ersättas även om den som utför ellerlåter utföra arbetet inte har varit försumlig. (Jfr5 § i utredningens förslag) Iparagrafen regleras ansvaret för grävningsskador och liknande. Av lagtextenframgår att ansvar enligt denna paragraf aktualiseras endast i den mån ansvaretinte skall bedömas enligt 3 eller 4 §. Fråganom ansvaret för grävningsskador har behandlats i avsnitt 2.3.3 i den aUmännamotiveringen. Beslämmelsernai 5 § ersätter skadeståndsreglerna i 3 kap. 3 § första slyckel och 4 §jordabalken. Innehållsmässigt anknyter den nya paragrafen nära lill dessabestämmelser. Några smärre sakliga förändringar har dock gjorts. Somtidigare har nämnts är ansvaret enligt paragrafen subsidiärt i förhållandetill det ansvar som föreligger enligt 3 eller 4 §. Detta motsvarar vad somhittills har följt av att jordabalkens skadeståndsregler är tUlämpliga endast iden mån ansvar inte föreligger enligt miljöskyddslagen (jfr prop. 1969:28 s.364 f). Den nu aktueha bestämmelsen får dock någol mindre praktisk betydelse änmotsvarande bestämmelser i jordabalken, eftersom 3 §miljöskadelagen - i motsats till 30 § miljöskyddslagen - gäller även om verksamheten är tillfällig. Ansvarenligt paragrafen föreligger för skada som orsakas genom "grävning eller liknande arbete". Närmast torde det bli fråga omskador uppkomna genom ras eller sättningar lill följd av grävning eller schaktning. Vibralionsskadorsom orsakas av sprängning, pålning eller spontning för- Prop. 1985/86:83anleder däremot ansvar redan enligt 3 § första stycket 7. Bestämmelseninnebär en utvidgning av ansvaret för grävningsskador jämfört med motsvaranderegler i jordabalken. Den nya bestämmelsen innebär nämligen att ansvaret skallomfatta personskador, aUa former av sakskador samt rena förmögenhelsskador. personskada inträffar i dessa sammanhang torde vara sällsynt men är intehelt otänkbart, l.ex. om en person som befinner sig i en närbelägen byggnadskadas när denna rasar. Del torde också vara sällsynt alt del uppstår en renförmögenhetsskada som skall bedömas enligt bestämmelserna i denna paragraf. Omen ren förmögenhetsskada uppkommer i anledning av grävningsarbete ellerliknande, är den normalt av sådanl slag alt den skaU bedömas enligtbeslämmelserna i 3 §, t,ex, när skadeorsaken är störande buller frångrävmaskiner. Istycket hänvisas lill den i 3 kap, 3 § jordabalken föreskrivna skyldigheten förfastighetsägare all vidta skyddsåtgärder. Bestämmelser om denna skyldighetkvarstår oförändrade även sedan skadeståndsreglerna flyttats lill den nyalagen. Bestämmelserna i jordabalken innebär all den som avser att ulföragrävning eller liknande åtgärd på sin mark är skyldig atl vidla varjeskyddsåtgärd som kan anses nödvändig för atl förebygga skador på angränsandemark. Han får dock underlåta all vidta skyddsåtgärder, om skyddsåtgärdernauppenbarligen medför högre kostnad än den skada som de är avsedda attförebygga; han är dock i så fall skyldig att ersätta skadan. Normalt är detgrävaren som skall bekosta skyddsåtgärderna. Undantag gäller dock om byggnadeUer anläggning, som hör till angränsande mark, tiU följd av vårdslöshet viduppförandel eller brist i underhållet är av sådan beskaffenhet atl särskildskyddsåtgärd är nödvändig för att förebygga skador lill följd av arbete sominte sträcker sig nedanför vanligt käUardjup. Då är den angränsande markensägare skyldig alt bekosta åtgärden. Vägrar grannen att bekosta åtgärden färgrävaren inte underlåta att vidta den, men han kan hos domstol begära atlgrannen förpliktas atl ersätta honom kostnaderna. Låter grävaren i stället bliatl vidta skyddsåtgärden, blir han skyldig alt ersätta uppkommen skada. DetskaU betonas alt ansvaret för skador som föranleds av bristande skyddsåtgärderfömtsätter vållande i vanlig mening; det räcker inte med att konstatera attvidtagna försiktighetsmått objektivt sett har varit otillräckliga. Var t, ex,behovet av åtgärder till skydd för grannfastigheten omöjligt att fömtse,föreligger inget ansvar enligt första stycket för den som utförgrävningsarbelel, om grannens faslighel trots aUt skadas. Enligtandra styckel föreligger etl strikt ansvar för skador som uppkommer isamband med grävningsarbeten och liknande, om arbetena är särskilt 50 ingripande eller annarsmedför särskild risk för skada. Regeln motsvarar Prop, 1985/86:83 nuvarande3 kap, 4 § jordabalken. Särskildrisk för skada kan föreligga l.ex. vid djupschaklning eller när risken förskada är påtagligt större än normall på gmnd av markförhållandena. Är riskenför skada på en grannfaslighel däremot särskilt stor på grund av att denfastigheten är av bristfällig beskaffenhet och således inte på gmnd av attdel bedrivna arbetet i och för sig har varit speciellt farligt - föreliggerinte strikt ansvar enligt det nu behandlade stycket. Delbör framhållas alt en skada som enligt del anförda omfattas av andra stycketskall ersättas utan att det behöver styrkas att skadan har uppkommit som endirekt följd av att arbetet var ingripande eller annars av riskabel natur.Liksom nu är det avgörande alltså inte skadeförioppels ulan själva arbetets art(prop. 1970:20 B 1 s. 115). Skyldighetatt utge skadestånd enligt denna lag har den som bedriver eller låter bedrivaden skadegörande verksamheten i egenskap av fastighetsägare ellertomträttshavare. Samma skadesländsskyldighet har andra som bedriver eller låterbedriva den skadegörande verksamheten och som brukar fastigheten i sinnäringsverksamhet eller i offentiig verksamhet. Omnågon annan som brukar fasligheten bedriver eller låter bedriva den skadegörandeverksamheten är han skadeståndsskyldig enligt denna lag endasl om han harorsakat skadan uppsåthgen eller genom vårdslöshet. (Jfr1,3,4,5,6 och 7 §§ i utredningens förslag) Fråganom vilka som skall vara skadeslåndsansvariga har behandlats i avsnitt 2.4 i denallmänna motiveringen. Bestämmelsernai denna paragraf behandlar del ansvar som åligger den som disponerarfastigheten helt eller delvis. All även vissa andra kan vara ansvariga förskador enligt denna lag framgår av 7 §. Bestämmelseni första meningen reglerar det ansvar som åligger en fastig hetsägare eller tomträttshavare. Enligt denna bestämmelse skall skade ståndsansvaret enligt förevarande lag bäras av ägaren till den fastighet där den skadegörande verksamheten har bedrivits, om det är han som har bedrivit eller låtit bedriva verksamheten. Det är således fastighetsägaren som har ett strikt ansvar för de miljöskador som nämns i 3 § första stycket, 4 § och 5 § andra stycket och som har ett vållandeansvar för de skador som nämns i 5 § första stycket. Vissa begränsningar i ansvaret följer dock av bestämmelsen i 1 § andra stycket om väsentlighetkravet vid rena förmö genhelsskador och av bestämmelsen i 1 § tredje slyckel om undanlaget i vissa fall för orts- och allmänvanliga störningar. Fastighetsägaren svarar inte bara för skada som orsakas av honom själv 51 ellerhans anställda ulan även för skada som orsakas av självständiga Prop.1985/86:83 medhjälpare. Enligtgällande rätt är det oklart om fastighetsägaren kan göras ansvarig för skadorsom orsakas av en nyttjanderätlshavare när denne förfogar över fastigheten. Enrimlig lösning vid tillämpningen av den nya miljöskadelagen torde vara attfastighetsägaren blir ansvarig endast om han är direkt ekonomiskt engagerad ien näringsverksamhet som nyttjanderätlshavaren driver på fastigheten. Delinnebär sålunda att fastighetsägaren inte enbart på den grunden att han molersättning har upplåtit nyltjanderätten blir ansvarig för skador somnyttjanderättshavaren åstadkommer. Ett mera indirekt ekonomiskt engagemang somt, ex, endasl innebär all fastighetsägaren innehar börsnoterade aktier i ettbolag som hyr lokaler av honom för industriellt ändamål bör inte heUer medföranågol ansvar för fastighetsägaren för miljöskador som hyresgästen orsakar.Delsamma bör gälla om fastighetsägaren har lånat ul pengar till den verksamhetsom nyttjanderättshavaren bedriver på fastigheten. Vadsom nu har anförts om fastighetsägarens ansvar gäller också i fråga omtomträlishavares ansvar, Iandra meningen i första stycket regleras ansvaret för dem som brukar enfastighet utan atl vara ägare eller tomträttshavare, t,ex, artendalorer ellerhyresgäster, bestämmelsen blir dessa bmkare skadeståndsskyldiga enligtdenna lag, om de brukar fastigheten i sin näringsverksamhet eller i offentligverksamhet, 1 så faU är fömtsätlningarna för skadeståndsskyldighet desamma somför fastighetsägare. Bestämmelsen innebär bl, a, att bostadshyresgäster ochbostadsarrendalorer inte har strikt ansvar för miljöskador. De har däremot ettvållandeansvar enligt andra stycket i förevarande paragraf. Bmkandelbehöver inte avse en hel fastighet eller ett helt hus. Bestämmelsen omfattarl.ex, även fall då endast en lägenhet i ett hus förhyrs. Somhar berörts i specialmotiveringen till 1 § utgör ett tillfälligt passerande aven fastighet tUl fots eller i fordon inte i sig ett bmkande av fastigheten.Däremot kan en samlad trafikverksamhel utgöra ett brukande och medföra ansvarför l.ex. immissioner som härrör av trafiken. Ansvaret åvUar då t.ex.väghåUare, flygplatsinnehavare eller hamnägare. Brukandebegreppetfår inte ges en alltför snäv innebörd. är del fråga om nyttjanderätt ijordabalkens mening, men även t. ex. en servituls-havare kan bli ansvarig underde förutsättningar som bestämmelsen anger. Ifråga om innebörden av begreppet näringsverksamhet kan här hänvisas tiU vad somanförts om uttrycket i motiven tiU 3 kap. 5 § skadeståndslagen (prop. Frågan huruvida bmkandet sker i näringsverksamhet skall bedömas medhänsyn tUl de faktiska förhållandena. Den omständigheten att ennyttjanderättshavare använder fastigheten i strid med nytijan-derättsavtaletskall inte leda till ett hndrigare ansvar för honom. Använder ennyttjanderättshavare fastigheten både för privat bruk och i sin näringsverksamhet,får bedömningen av ansvaret göras med hänsyn tUl vUken verksamhet som harorsakat skadan. Föratt brukande i bestämmelsens mening skall föreligga är del inte nödvändigt atl det finns någon form av avtal med fastighetsägaren, även 52 omdet nästan aUtid torde vara fallet. Del är del faktiska bmkandet av Prop.1985/86:83 fastigheten som är avgörande. Skadeståndsansvar enhgt bestämmelsenkan därför uppkomma för den som i smyg tippar avfall på annans mark eller påannat sätt utan lov rent faktiskt tar fastigheten i anspråk för en miljöfarligverksamhet, under förutsättning atl del sker i näringsverksamhet. Däremot kaninte fastighetsägaren göras ansvarig för skador som har inträffat på sådantsätt, eftersom han varken har bedrivit eUer låtit bedriva verksamheten. Sammaansvar som gäller i näringsverksamhet skaU också tUlämpas i offentligverksamhet. Det är här vanligen fråga om arbeten som staten eller en kommunföretar på annans mark i del aUmännas intresse, vare sig marken tas i anspråktvångsvis - exempelvis med stöd av väglagen (1971:948), anläggningslagen(1973:1149) eller ledningsrättslagen (1973:1144) - eller på gmnd av avtal medden enskilde. 1andra stycket regleras ansvaret för andra brukare än sådana som avses i förstastycket. De bmkare som avses i andra stycket ansvarar endast för miljöskadorsom de har orsakat uppsåtligen eller genom vårdslöshet. I övrigt ärfömtsällningaraa för ansvar desamma som för de bmkare vilka avses i förstastycket. Vad som har angivits om bmkandet i anslutning tUl bestämmelserna iförsta stycket gäUer aUtså även för sådana bmkare som avses i andra stycket. Detbör observeras atl ansvaret enligt andra styckel omfattar endasl skador sombrukaren själv har orsakat uppsåtligen eller genom vårdslöshet. Om bmkaren haranlitat någon för att utföra etl arbete och denne orsakar skadan, blir såledesbmkaren inte ansvarig för den om han inte själv har medverkat tUl skadanuppsåtiigen eller genom vårdslöshet, l.ex. genom ett vårdslöst val aventreprenör. Den skadelidande har i dessa fall i stället möjlighet att vändasig mot entreprenören för att få skadestånd (se 7 §), Om den som bmkaren haranlitat för att utföra arbetet inte är en entreprenör utan en privatperson, kanden skadelidande i stället utnyttja skadeståndslagens bestämmelser för atl fåersättning av denna privatperson för skadan. Skälet till attskadeståndsansvaret för brukare som avses i detta stycke har begränsats pådelta sätt är att det för denna kategori av ansvariga - som bl,a, innefattarbosladshyresgäster och bostadsarrendalorer skulle föra för långt omskadeståndsansvaret också skulle omfatta etl ansvar för självständigamedhjälpare. Bland dem som kan bhskadeståndsansvariga enligt andra stycket finns sålunda bostadshyresgäster och bosladsartendatorer. Det innebär bl. a. att dessa bhr ansvariga för miljöskador som drabbar grannar, l.ex. vid stör ningar genom buller. Det torde i dessa sammanhang vara mindre vanligt att det uppstår person- eller sakskador genom störningar som sådana bmkare kan åstadkomma. Ansvaret omfattar emellertid även ren förmögenhels skada.