prop · G9039 · 1985-12-31 00:00:00 — 1 sådana fall bör polis och åklagare inkopplas och överta ansvaret för tvångsåtgärden, vUket inte utesluter att den omhändertagne förvaras hos militärmyndigheten tills han transporteras därifrån. I övrigt förutsätter föreningen att förfarandereg- lema i stort kommer att överensstämma med vad som gäller omhänderta- 169 Prop.1985/86:9 gande enligt lagen om tillfälligt omhändertagande och lagen omomhändertagande av berasade personer m. m. FöreningenSveriges länspolischefer och Föreningen påpekar att detunder krigsförhållanden torde vara svårt, särskilt i övre , atttillämpa den föreslagna 24-timmarsregeln. Bestämmelserna omöverlämnandeskyldigheten bör där utformas på annat sätt. 1.2.10Klagan över beslut om disciplinpåföljd JOifrågasätter om något av MAK: s alternativ till fullföljd bör genomföras. JOmenar att det finns skäl att i stället göra en åtskillnad mellan gärningar somutgör brott och övriga gärningar. För den förra typen av gärningar skuUe mankunna medge fullföljdsrätt tUl allmän domstol medan man skulle kunna låtaövriga gärningar överprövas enbart inom ett rent militärt fullföljdssystem. Närdet gäller fullföljden tiW domstol skulle man i så fall kunna i huvudsak följakommitténs förslag. Fullföljden inom den militära hierarkin skulle kunna gå viamilitärbefälhavaren tiU överbefälhavaren. JO föreslår att en ensamdomare börkunna pröva alla disciplinärenden som förs till domstol. JO förordar ocksåmöjligheten att överklaga ett beslul om disciplinpåföljd som ju kan innebäraett visst mått av frihetsberövande till högsta domstolen. RÅanser att det är möjligt att inom det mUitära systemet skapa ett enkelt ochsamtidigt rättssäkert system för överklaganden av disciplinära förseelser. Lånsåklagarmyndigheteni anser all kommitténs disciplinnämndsförslag med en nämnd ivarje militärområde och en sista instans i försvarsstaben är att föredra. Åklagarmyndigheteni förordar också kommitténs diciplinnämndsalternativ. Länsåklagarmyndigheteni anser att den föreslagna lösningen med allmän domstol ochbegränsad övérklagningsrätt är lämpligast. Domstolsverketframhåller att det bör vara möjligt att flytta över ett överklagat beslut annan domstol än den som normalt skaU vara rätt domstol för förbandet.Domstolsverket föreslår vidare att åklagare skaU vara berättigad fullföljatalan mot beslut i disciplinmål. finner att vid valet av fullföljdsalternaliv nämndorganet äratt föredra. Som skäl anförs alt kommittén inle visat att kostnaderna är högreför nämnd än för domstolsaltemativet. Också från rättssystematisk synpunkt ärdet enligt civilförvaltningen mer följdriktigt att fuUföljdsorganet i ett förvaltningsrättsligtsystem utgörs av nämnd. Vidare tillgodoser även disciplinnämnden höga krav pårättssäkerhet. TiU slut bedömer civilförvaltningen att möjligheterna att fåfram vägledande auktoritativa avgörande i högre instans är större i ettnämndsystem. Sveahovrätt avstyrker förslaget att även mindre disciplinärenden skall få fullföljas allmän domstol. För alt minska de allmänna domstolarnas arbetsbörda bör det enligt hovrätten övervägas att som enda fullföljdsin- 170 stans inrätta en central discipUnnämnd. Hovrättenöver och föreslär att orden "beslut om disci- Prop.1985/86: 9 plinpåföljd" i förslaget till inhibitionsbestämmelse byts utmot "beslutet" för alt del lättare skall framgå att paragrafen endastavser beslut av chefer. Hovrätten anser också att det inte kommit till tydligtuttryck i förslaget till lagtext att beslul av bataljons- och kompanicheferinte skall kunna överklagas direkt vid tingsrätt. Hovrättenföreslår att uttrycket "med nämnd" byts ut mot "och nämndemän"i förslaget tiU domförhetsregler för tingsrätten. anser inte att lagen om handläggning av domstolsärenden ärändamålsenlig vid klagan över beslut om disciplinpåföljd. För gärningar somligger på gränsen mellan disciplinär och straffrättslig hantering kan detuppstå olägenheter om domstolen inte har tillgång UU disciplinpåföljderna.Domstolen kan t. ex. finna sig vara tvungen att döma UU fängelse i stället förett kraftigt verkande utegångsförbud, vilken påföljd hade kunnat Ullgripas omhandläggningen varit disciplinär. En liknande skualion kan enligt förbundetuppkomma vid åtal för en relaUvt lång utevaro. I vissa sådana fall torde tjänstgöringsförhåUandenaeUer omständigheterna i övrigt vara sådana att den långa utevaron inte kananses vara ägnad att medföra avsevärt men för utbildningen eller för tjänsten iövrigt. Ansvar kan då inte komma i fråga, eftersom domstolen inte kan åläggapåföljd för vad som betecknas som undanhållande. Denna gränszon har enligtdomareförbundet inte behandlats av utredningen. Rättegångsutredningenföreslår att det militära disciplinansvaret i domstolarna hanteras efter destraffrättsliga reglerna och inte enligt ärendelagen. Ärendelagen är enligtutredningen så konstruerad att den inte passar straffrättsliga frågor.Rättegångsutredningen medger att ärendelagen erbjuder vissa fördelar jämförtmed . Utredningen erinrar om att man föreslagit vissa ändringari som innebär att man kan uppnå i stort sett samma fördelarvid en hantering enligt . I fråga om rätten till fullföljdanser utredningen att betydande fördelar kan nås om högsta domstolen görs tillslutinstans. Bland fördelarna nämner utredningen möjligheterna till enheUigrättstillämpning och en enklare hantering av svårbedömda faU. FöreningenSveriges auditörer delar MAK:s uppfattning att det kan vara lämpligt att det iomprövningsärendet finns möjlighet göra avsteg från de formeUa handläggningsralineraa.EnHgt föreningen bör emeUertid denna möjlighet komma tUI direkt uttryck ilagtexten. FöreningenSveriges åklagare påpekar att utredningen inte konsekvent förmått göradisciplinförfarandet tUl ett rent förvaltningsförfarande, enär allmän domstolenligt förslaget skall bli fullföljdsinstans. Föreningen frågar sig varför inteåklagare och domstol redan från början skall få ta hand om de bestridda målen.Därigenom skulle man enligt föreningen sannolikt kunna nedbringa antaletfullföljda mål och öka rättssäkerheten. JUSEKanser att del bör övervägas om inte rättegångskostnadsregler behövs motsvarande dem som gäller i militära rättegångslagen. Det bör enligt också göras möjligt för åklagare att med polismyndighetens hjälp komplettera utredningen så att ärendet kan beredas för avgörande i ett sammanhang utan att uppskov skall behöva meddelas. somrättsskipande instans renodlas därvid. 1985/86:9 anser att del klart skaU framgå att ettbeslut av kompanichefen i ett disciplinärende av enklare beskaffenhet bör, vidett överklagande, först prövas av bataljonschefen, innan den vämpliktigetillåts att klaga hos myndigheten. Detta torde enligt förbundet föra med sig enjämn rättstillämpning och en avlastning i fråga om besvär över beslut avenklare beskaffenhet. hävdar att överklagnings-liden gjortsorimligt kort. De speciella regler som gäller under värnplikten gör att denvärnpliktige behöver möjlighet att studera gällande regler och konsukerasakkunniga innan han avgör om han vill överklaga. Att verkställigheten ändockskall kunna ske är enligt förbundet märkligt. 1.3 Det straffrättsliga ansvaret Någraremissinstanser ifrågasätter om inle vissa yllerHgare gärningstyper bör varastraffbelagda i fredstid. Sveahovrätt anser sig sålunda ha svårt att bedöma konsekvenserna av en avkriminaliseringi fredstid av brotten ohörsamhet mot vakt, missbrak av förmanskap (utom grovafall), obehörig befälsutövning, våld eller hot mot krigsman, missfirmelse motkrigsman, oskickligt beteende, undanhållande, övergivande av post, onykterheti tjänsten, förargelseväckande beteende och tjänstefel (utom grova faU). Dethade enligt hovrätten varit värdefullt, om utredningen lagt fram statistikutvisande i vilken omfattning de nuvarande straffbestämmelserna tillämpas.Utredningens motiv är i denna del också ganska kortfattade påpekar hovrätten.Det är enligt hovrättens mening inte uteslutet att de principieUaställningstaganden som utredningen gjort här har lett till förslag till ändringsom blivit alltför långtgående och som i praktiken kan medföra negativakonsekvenser för disciplinen och effektiviteten inom försvarsmakten. Hovrättenanser också att det lagtekniska system som MAK valt är svåröverskådligt. RÅställer sig tveksam till att rabricera svårare vägrans- och utevarobrott somvärnpliktsbrott. Enligt RA: s mening bör en mer adekvat och beskrivandebenämning övervägas. RÅ ifrågasätter även lämpligheten av all sänkastraffmaximum för värnpliktsvägran. En följd kan bli att ett mildare synsättläggs på ifrågavarande brott utan att några direktiv getts i en sådan riktning. Överåklagareni påpekar att MAK: s förslag innebär att de som vägrar vapenfri tjänst kan dömas till längre straff än de som vägrar vämplikt. Vidare påpekar överåklagaren att enligt nu gällande regler i kan brott för vilka är stadgat fängelse avgöras av ensamdomare. Enligt överåklagaren kan det knappast 172 vara meningen att så allvarliga brott som vägranatt göra vämplikt skall kunna avgöras av enperson. Med hänsyn härtUl och till att straffmaximum Prop. 1985/86: 9 börvara samma som i 16 § lagen (1966:413) om vapenfri tjänst föreslåröveråklagaren alt värnpliktsbrott bestraffas med böter eller fängelse . Lånsåklagarmyndigheteni ställer sig tveksam till den i 39 § vämpliktslagenföreslagna allmänna bestämmelsen "eller pä annat sätt åsidosätter vad somåligger honom i tjänsten". Formuleringen är enligt åklagarmyndigheten allförsvepande och borde helt kunna uteslutas. För att komma till rätta medunderlåtenhet att rätta sig efter beslut om åläggande av disciplinpåföljd börenligt myndigheten istället särskUd påföljd stadgas. Åklagarmyndighetendiskuterar också om brottsbenämningen värnpliktsbrott är lämplig.Länsåklagarmyndigheten kan i stället tänka sig beteckningen orderbrolt. Åklagarmyndigheteni förordar att brotten rymning och lydnadsbrott stårkvar i , särskik som samma brott i krigstid föreslås stå kvar där.Benämningarna rymning och lydnads-brott bör kvarstå, då beteckningenvärnpliktsbrott enligt åklagarmyndigheten är intetsägande och kanskemissvisande. noterar att i den föreslagna 39 § vämpliktslagenstraffbeläggs även faU dä den värnpliktige "på annat sätt åsidosätter vadsom åligger honom i tjänsten". En så allvarlig uppsåtlig gäming att den ärägnad att medföra avsevärt men för utbildningen eller för tjänsten i övrigtskall enligt åklagarmyndigheten vara definierad i lagtexten. Denna föreskriftföreslås utgå då det är angeläget att det klart finns utsagt vad som är otUlålet,särskUt för de i regel unga värnpliktiga utan större livserfarenhet. Östersundspolisdistrikt anser att orden "är ägnad" i förslaget till 39§ värnpliktslagenbör ersättas med begreppet "medfört eller kunnat medföra", eftersomsistnämnda uttryck på ett bättre sätt omfattar de beskrivna gärningama. Orden"är ägnad" implicerar ett uppsåt hos den värnpliktige ochpolisdistriktet frågar sig om det varit lagstiftarens avsikt. Sveahovrätt avstyrker förslaget att sätta ner straffmaximum för de svåra lydnads-och rymningsbrotten. Under inga omständigheter bör slraffmaximun sättas lägreän fängelse anser hovrätten. Det bör beaktas vid bestämmande av strafflaUtudernaatt häklningsmöjlighet måste finnas vid upprepade rymningar framhållerhovrätten. Om de föreslagna sanktionerna för vägran att lyda förmans orderinförs anser hovrätten att motsvarande bestämmelser i vapenfrkjänstlagen ochcivilförsvarslagen bör ses över. Ocksåhovrätten över och anser att den föreslagna straffskalan förvärnpliktsbrott ger en felaktig bild av brottets straffvärde. Straffskalan förvärnpliktsbrott bör i stället enligt hovrätten uppta böter och fängelse . Sverigesadvokatsamfund noterar att straffbarheten föreslås bli av- hängig av om gärningen "är ägnad att medföra avsevärt men för utbild ningen eller för tjänsten i övrigt". Detta kommer enligt att leda till att gränsen mellan det straffbara och det straffria området blir oklart. Samfundet avstyrker förslaget i sin helhet och förordar att det nuvarande systemet bibehåUs. 1985/86: 9 framhåller att placeringen av reglerna om straffansvarför brott under militärtjänstgöringen i en samlingsparagraf i vämpliktslageninte är tillfredsställande. Regleringen är enligt förbundet så central att dessplats alltjämt bör vara i . Vidare är förslaget i denna delolämpligt ur pedagogisk synvinkel och möjlighet ges inte till en Ullfredsställandenyansering av påföljderna. Förbundet föreslår att i vart fall nuvarandetjänstefel bör brytas ut tUl särbehandling. Överbefälhavarenifrågasätter om inte den föreslagna bestämmelsen i 39 § vämpliktslagen börgöras tillämplig på kvinnor som genomgår mUitär grandutbUdning. Värnpliktsverketanser att det bör övervägas att i 36 § värnpliktslagen Ullföra en bestämmelseom påföljd i de fall då en värnpliktig underlåter att anmäla hinder som utgör lagaförfall för honom att instäUa sig tiU tjänstgöring. 1 anslutning tillförslaget rörande 38 § vämpliktslagen påpekar verket att det inte finns någonsaklig grund för att uppsåtlig utevaro från en inskrivningsförrätlning skallvara mindre klandervärd än oaktsam utevaro från en kortare tids tjänstgöring.Verket påminner om att det inte anses möjligt att UU tjänstgöring - i vaijefall inte tiU värnpliktsutbildning - kalla in en värnpliktig som inte blivkinskriven. Det finns följakUigen risk för att den som vill komma ifråntjänstgöringen ser del som fördelaktigt att utebli fråninskrivningsförrättningen. Därför bör det enligt verket övervägas att ipåföljdsavseende likstäUa Underlätelse att inställa sig i de båda fallen ochföreskriva dagsböter även för den som inte efterkommer kallelse tUl inskrivningsförrättning. JOföreslår som alternativ UU kommittéförslaget att brotten lydnads-brott, grovtlydnadsbrott och rymning behålls i fredstid. JO påpekar att även ett passivtlydnadsbrott som begås gemensamt av flera krigsmän blir straffbart som myteridå uttrycket med förenat våld fått utgå ur bestämmelsen. JO ifrågasätter om ensådan ändring har varit avsedd. JO ställer sig tveksam till förslaget att förkrigsförhållanden införa ett särskilt straffstadgande för våld eller hot motkrigsman när brotten är riktade mot förman eller vaktpost. JO föreslår istället att de straffskärpningsgrander som framgår av tredje stycket iförslaget lill 21 kap. 6 § kommer UU uttryck i 17 kap. 1 § sammabalk. JO ifrågasätter vidare om inte bestämmelserna om ryktesspridning tillfara för rikels säkerhet och om försummande av krigsförberedelse bör varatillämpliga även under beredskapstillstånd. Slutligen anser JO att 22 kap.brottsbalken bör reserveras för slraffbud som skall Ullämpas under beredskaps-eller krigstUlstånd. Bland annat bör alltså de straffbestämmelser som inteföreslås upphävda finnas kvar i 22 kap. . Hovrättenöver och påpekar också att den språkliga moderniseringen av myteribestämmelsen i förslaget till 16 kap. 2 a § brotts balken får till följd att del inle klart framgår av lagtexten att uppsåtetskall avse samfälld våldsutövning. Orden "med våld" bör därför inskjutasmel lan "hotar alt" och "sätta sig upp". Enligt hovrättensmening bör för brottet våld eUer hot mot förman enligl 21 kap. 6§ stadgas strängare straff än för motsvarande brott mot tjänsteman enligt 17 kap. 1 § 174 , vUket lagrum föreslås bli tillämpligtpå våld eUer hot mot mUitäraförmän under fredsförhällanden. Vid bedömande av huravida Prop. 1985/86: 9grovt brott föreligger skall - liksom i fråga om grovt lydnadsbrott -särskiltbeaktas, om gärningen begåtts under strid eller i övrigt medfört särskild faraför krigslydnaden. Att under sådana förhåUanden braka våld mot förman ellerhota därmed framstår för hovrätten som minst lika straffvärt som ordervägran idylika fall. Fängelse på livsUd bör ingå i straffskalan för grovt brott, iöverensstämmelse med vad som föreslås beträffande lydnadsbrott. Hovrätten anservidare att avkriminaliseringen av försök, förberedelse och stämpling lill våldeller hot mot förman framstår som egendomlig mot bakgrund av att försök ochförberedelse tUl de närbesläktade brotten misshandel och våld eUer hot mottjänsteman är strafflelagda enligt 3 kap. 10 § resp. 17 kap. 16 § brottsbalken.Hovrätten anför att det inte förefaller rimligt att se mildare på gärningar somunder krigstid begås mot överordnade än på motsvarande gärningar som förövasunder fredsförhållanden eller som riktar sig mot vederiikar eller underlydande.Hovrätten anser att i vart fall försök och förberedelse till våld eUer hot motförman bör straffbeläggas i 21 kap. 12 § . Övergivandeav post i 21 kap. 13 § bör enligt hovrätten bibehållas dästraffskalan för tjänstebrott - fängelse i högst - inte kan ansestillräckligt. Beträffande ryktesspridning till fara för rikets säkerhet i 22kap. 5 § påpekar hovrätten att paragrafen har jämkats i redaktionellt hänseendeutan att någon saklig ändring varit åsyftad. Att orden rykte och påståendeskrivits i pluralis, kan emellertid enligt hovrätten lätt tolkas så attspridande av enstaka falska rykten inte träffas av kriminaliseringen. Singularformenbör därför bibehållas. anser att den föreslagna avkriminaliseringen av undanhåUandekan vara till nackdel om en värnpliktig sätter upprepade kortare undanhållandeni system. UtbUdningen kan spolieras inte bara för den värnpliktige utan ävenför utbildningsenheten, om han har en nyckelposition. Gränsdragningen tUlstraffbelagd olovlig utevaro bör klarläggas så att missbruk av undanhållandekan ses som sådan eller t. ex. som allvarligare lydnadsbrott. Sveahovrätt anser att brotten övergivande av post och överlöpande UU fienden börbehållas som särskilda brott liksom det särskilda stadgandet för svenskmedborgare i 22 kap. 3 § andra stycket . Hovrättenöver och motsätter sig att förbudet mot samröre med fiendenflyttas tUl tjänstereglementet för försvarsmakten. Som skäl anförs att detnuvarande i intagna förbudet mot sådant samröre innebär eninskränkning av den yttrandefrihet och informationsfrihet som 2 kap. 1 § 1 och2 regeringsformen tillförsäkrar varje medborgare gentemot det allmänna. Dennafrihet får - med vissa undantag som inte är berörda här - begränsas endastgenom lag, framhåller hovrätten. Straffbestämmelsen i 22 kap. 4§ brottsbalkenkan aUtså enligt hovrättens mening inte ersättas av reglementariskaföreskrifter. Dei betänkandet anförda skälen för upphävande av stadgande rörande 175 Prop.1985/86:9 olovlig sammankomst verkar inte övertygande, hävdar hovrätten vidare.All man utan särskilt förfaltningsstöd kan ingripa mot sammankomster inom de mUitäraförbanden, innebär inte enligt hovrättens uppfattning att ifrågavarandebestämmelse är obehövlig. Möjlighet måste nämligen finnas alt hindra dylikasammankomster också utanför de mihtära anläggningarna, anser, hovrätten. Denunder rådande fredsförhållanden mer öppna attityden tiU mötesverksamhet inomförbanden kan inte gärna tas UU intäkt för att man bör avhända sig möjlighetenatt i krigstid utnyttja straffhot som ett medel att stävja skadligmötesverksamhet. Hovrätten avstyrker sålunda förslaget att avskaffabestämmelsen om olovlig sammankomst. Hovrätten framhåller dock att det kanfinnas skäl att se över stadgandet i syfte att utmejsla brottsrekvisiten tydligare. HovrättentUlstyrker att brottsbeteckningen dagtingan ändras UU obehörig kapitulation. nya lydelsen har emellertid ordet obehörigen fått en sådan placering attdet enligt den närmast till hands liggande språkliga tolkningen inte syftar pådet andra ledet av villkorsbisatsen ("ger sig och sin avdelning åtfienden") hävdar hovrätten. I tydlighetens intresse bör därför enligthovrätten den nuvarande avfattningen av stadgandet bibehållas eller ordet obehörigenupprepas i beskrivningen av den andra gärningsformen. Bestämmelsenom förmans ansvar för folkrättsbrotl begånget av underlydande har enligthovrättens mening i MAK: s förslag fått ett i oUka hänseenden alltför begränsattillämpningsområde. För det första tar stadgandet sikte endast på brott avunderordnade krigsmän. Härigenom utesluts från det straffbara områdetunderlåtenhet av utländska krigsdeltagare att hindra underlydandefolkrättsstridiga handlingar. Med krigsman torde nämligen enligt definkionen iförslaget tiU 21 kap. 2§ avses endast den som ärtjänstgöringsskyldig vid den svenska försvarsmakten. Från krigsfångar ochdärmed jämställda kan bortses, menar hovrätten. I första och andra styckenakriminaliseras bl. a. uUändska krigsdeltagares folkrätlskränkningar. Del bördärför enligt hovrättens uppfattning finnas möjlighet att utdöma ansvar ocksåav de utländska gämingsmännens överordnade. Fördet andra anser hovrätten bör inte bara underlåtenhet alt förhindra folkrättsbrott straffbeläggas utan också underlåtenhet alt beivra sådant brott. Visserligen kan enligt den av kommktén föreslagna ordning en svenska militära befattningshavare inskrida med påföljder endast mot sådana folkrättskränkningar som faller utanför det kriminaliserade områ det. Enligt vad hovrätten utvecklat i det föregående bör stadgandet i tredje stycket dock utvidgas att gälla också för medlemmar av främmande krigs makt med ett till äventyrs annorlunda utformat militärt ansvarssystem. För del tredje innebär kravet att förmannen skall ha haft möjlighet att föralse brottet en alltför kraftig inskränkning av ansvarsområdet. Som en alterna tiv ansvarsgrund bör upptas att vederbörande känt lill att brottet begicks anser hovrätten. För det Qärde framstår uttrycket "vad som ankommit på honom" som alltför begränsande, hävdar hovrätten. Det förefaller närmast ta sikte på rent formella tjänsteåligganden och bör lämpligen utbytas mot 176 "vad som stått i hans makt", vilketuttryck nära ansluter till konventions- Hovrätten föreslår därföratt tredje stycket får följande lydelse: "Har Prop. 1985/86: 9folkrättsbrott förövats, skall också gärningsmannens överordnade dömas, i denmån denne känt tiU eller kunnat föratse brottet men icke gjort vad som stått ihans makt för att hindra eUer beivra detta." Beträffandeförslagen rörande 21 kap. 1 § och 22 kap. 10 § påpekar hovrättenatt dessa lagrum delvis motsvarar nuvarande 22 kap. 16 §. Av formuleringen avdet sistnämnda lagrammet framgår, att vid krigsfara eller motsvarandeförhållanden inle samtliga bestämmelser i resp. kapitel behöver sättas i kraftpå en gång. Det möter alltså inte hinder att regeringen meddelar förordnandeangående endast visst eller vissa av stadgandena. Denna nyans har inte kommit tiUuttryck i den föreslagna lagtexten framhåller hovrätten. Iandra stycket i förslaget UU 22 kap. 10 § bör enligt hovrättens mening orden"krigsfara enligt" bytas ut mot det adekvata uttrycket"föreligger sådana förhållanden som avses i". Hovrätten hänvisar därvidUU 21 kap. 1 § tredje stycket . Länsåklagarmyndigheteni lån ifrågasätter om en särskild bestämmelse behövs vid våld ellerhot om våld under krigsförhåUanden. Straffskalan i 17 kap. 1 § medett maximum av fängelse synes tillräcklig även underkrigsförhållanden, anser länsåklagarmyndigheten. Hänsynen till försvarsmaktenseffektivitet motiverar enligt myndighetens mening inte heller en särbestämmelseunder krig. ÖBanför att del med hänsyn lill den stora betydelse posttjänsten har underkrigsförhållanden och med särskilt beaktande av de allvarliga verkningar somkan uppkomma med avseende på såväl personal som egendom det är helt nödvändigtatt i framUden behålla övergivande av post som ett självständigt brott. Enbestämmelse motsvarande den som finns i 21 kap. 13 § börsålunda finnas kvar anser ÖB. Östersundspolisdistrikt påpekar att den föreslagna utformningen av paragrafen om våldeller hot mot förman i motsats till den gamla inte anger vad som bör gälla vidfall av våld eller hot mot likvärdig krigsman. Vad avser brottet onykterhet itjänsten kan poUsstyrelsen inte dela kommkténs uppfattning. Den militärasituationen är så specifik att straffsanktioner är starkt motiverade, hävdarpolisstyrelsen. FöreningenSveriges åklagare motsätter sig den föreslagna sänkningen av slraffmaximum förrymning och lydnadsbrott, på grund av alt den inle återspeglar någon ändrad synpå straffvärdet hos dessa brottstyper.