prop · G903171 · 1985-12-31 00:00:00 — Etl föredömligt arbetehar initierats av Riksförbundei för sexuellt likaberättigande (RFSL) genom desärskilda kontaktgrupper som bildats för stöd och rådgivning till smittade ochsjuka. Även andra grupper har bildats för att möta detta behov. Detta arbetebidrar till att göra mångas livssituafion drägligare, men också till attförebygga fortsatt smittspridning. Jag anser atl sådana aktiviteter börstödjas av samhället. Vikligakanaler för att påverka sexualbeteendet utgör den information som RFSL ger ut i form av broschyrer, informationsbulleliner m. m. Här ges bl. a. råd om metoder för sexualteknik som minskar risken för smitt spridning. Detfinns ett stort behov av lokaler där homosexuella kan träffas för sociala ochkulturella aktiviteter av olika slag. Lokaler behövs också för den psykosocialakontaktverksamhet som bedrivs av de homosexuellas organisationer. Mångahomosexuella behöver stöd och kontakter för all komma ifrån ensamhet ochsocial isolering. Organisationer och grupper som arbetar med denna typ av ny verksamheifinns. Lämpliga lokaler för de homosexuellas organisafioner i t. ex. Stockholmfinns att tillgå. Ekonomiska resurser för nödvändig ombyggnad och upprustningsaknas. Jag anser alt de homosexuellas organisafioner gör värdefulla insatseri smittbekämpningen och förordar statligt stöd till samlingslokaler för olikaslag av sociala aktiviteter. Ibetänkandet (SOU 1984:63) Homosexuella och samhället behandlas flera förslagsom rör de homosexuellas ställning i samhället. Betänkandet bereds förnärvarande inom . Avsikten är atl föreläggariksdagen ett förslag. 6 Insatser inom narkomanvården Mitt förslag:Hotet alt AIDS snabbi skall spridas bland intravenösa narkotikamissbrukare gör atlutvecklingsarbetet inom narkomanvården måste påskyndas väsenfiigt. Statligtstöd skall utgå dels för att utveckla en offensiv öppenvård, dels tillutveckling av etl mer differen-fierat utbud av behandlingshem som år inriktadepå vård av eftersatta målgrupper t. ex. prostituerade missbrukare och andra,tungt belastade missbrukare. Skälenför mitt förslag: De intravenösa missbrukarna är en för smittskyddet mycketstrategisk grupp. De löper stor risk att smittas av HTLV-III, Erfarenheterna,bl, a, från , tyder dessutom på alt sprutnar-komanerna är en grupp som, merän andra riskgrupper, kan befaras komma att sprida AIDS-epidemin till personerutanför de nuvarande riskgrupperna, Hitfillshar ca 5 600 tesler gjorts på narkofikamissbrukare. Inom denna grupp är 307personer HTLV-III-positiva, Smittan har fått en allvarlig spridning blandheroinmissbrukare i men inte i , Heroinmissbrukförekommer mycket begränsat utanför dessa två regioner. Smittspridningen blandcentralslimulantiamissbrukare tycks, utifrån tillgängliga testresultat, ännuvara begränsad. Det kan dock vara en fidsfrå-ga innan HTLV-III-viruset kommeratt ha spridils fill en stor del av de intravenösa missbrukarna. Del finns inte några enklaoch snabba ålgärder som i ell slag kan stoppa den vidare smittspridningen blandnarkotikamissbrukarna. Det krävs omfattande insatser för att begränsaspridningen av AIDS/HTLV-III bland dessa, Efiersom missbrukarnas riskbeteendenår starkt knutna fill missbruket år den effektivaste smittskyddsåtgården en välfungerande narkomanvård, Alla andra åtgärder kan isolerade endast fåmarginella effekter. måste i samverkan med hälso- och sjukvårdenoch andra myndigheter utöka ochutveckla sina insatser så alt samtliga intravenösa missbrukare nås för Prop.1985/86:171 provtagning, avgiftning och behandling. Vi har - till skillnad från de flesta andra länder ivärlden - en relativt välorganiserad och väl utbyggd narkomanvård. Samtidigtär det uppenbart alt narkomanvården har allvarliga brister. Många tunganarkotikamissbrukare saknar kontakt med narkomanvården. Vården är inte utformadså att alla de som själva söker - eller kan förmås att söka vård - kan tas omhand . Tvångsvården för narkotikamissbrukare fungerar inte tillfredsslällande. Älgärder inom narkomanvården måste vidtas . Detråder bred enighet, särskill bland polifiker i kommuner och landsling istorstadsregionerna, om att AIDS-hotet motiverar resursförstärkningar inom narkomanvården. Huvudansvaret för insatser inom narkomanvården och förarbetet all förhindra en vidare spridning av HTLV-III-viruset blandmissbrukare åvilar kommuner och landsling. Statsbidrag utgår fill huvudmännensom bidrag lill missbrukarvården. Statsbidragetför år 1986är810milj, kr. Somjag tidigare föreslagit bör elt extra bidrag för om 50 milj. kr. anslåstill huvudmännens insatser mot AIDS. Dessa ytterligare medel skall användasbl. a. för insatser inom narkomanvården. Enbart resursförstärkningar löser dock inte problemen. Detkrävs också förändringar inom narkomanvården. En betydligt större del avnarkomanvårdens resurser måste avdelas för uppsökande verksamhet. Vården måslebli mer låtfillgänglig för de missbrukare som söker eller kan mofiveras attsöka behandling. Flera behandlingshem bör inråttas som är inriktade påsärskilda gruppers vårdbehov. , hälso- och sjukvårdens ochkriminalvårdens insatser måste i större utsträckning samordnas. Resurser måstetillskapas så att tvångsvårdslagstiftningen kan användas i de fall den ärtillämplig. Innehållet i tvångsvården måste utvecklas. Det krävs nu kraftfulla initiativ för atl påskyndautvecklingen. Statliga medel bör därför sättas in på de områden inomnarkomanvården där de får Största möjliga effekt från smittskyddssynpunkt samtanvändas för alt möjliggöra en snabb utveckling av vårdresurser för eftersattamålgrupper. Stöd bör utgå till kommuner, landsfing och frivilligaorganisationer. Frivilliga organisationer har också svarat för värdefullapionjärinsatser inom missbrukarvården genom atl utveckla nya ochokonventionella metoder och vårdformer. Organisationernas engagemang ochkunskaper bör tas tillvara. Genom insatser inom strategiskt vikliga områden börde kunna sfimulera framväxten av offensiva och okonventionella arbetsmetoderinom den offentliga narkomanvården. De föreslagna medlen bör lämnas lill utvecklingsinsatserinom de områden jag anger i det följande, 6.1 Mobilisering av personal inom narkomanvårdens frontlinje Personalen inom narkomanvårdens öppenvårdsenheter ulgör,jämte perso nalen vid sjukvårdens avgiftningsenheter, narkomanvårdens frontlinje. har ansvaret för kartläggning av missbruket, uppsökande arbete, motiva tionsarbete, bedömning av missbrukarnas vårdbehov samt ulgör basen/kon- finuiteten i behandlingen åvendå klienter överförs till familjevård, behand- Prop. 1985/86:171 lingshemetc. Särskildaöppenvårdsenheter för narkotikamissbrukare finns i många kommuner. Utbyggnadenår dock ojämn. Det finns hela landsdelar som saknar denna resurs, Samfidiglfinns kommuner med stora resurser men där vårdbasorganisationen fungerarotillfredsställande. Kommunermed specialiserad narkomanvård kan känna fill flertalet missbrukare samt habehandlingskontakt med en stor del av denna grupp, I andra kommuner som saknardenna resurs är det inte ovanligt att känner till endasl enminoritet av missbrukarna. Den uppkomna situationen med en växande AIDS-epidemiinnebär atl målet för narkomanvården måste vara att snabbt nå samtligamissbrukare. Verksamhetensmetoder måsle omprövas. Den specialiserade öppna narkomanvården måste i höggrad omprioritera sitt arbete. Ofta får narkomanvårdsbaserna arbeta iöppenvård med missbrukare som egentligen har andra vårdbehov som familjevård,behandlingshem, psykoterapi etc. Detta genom alt kringresurserna saknas ellerfungerar mindre väl. Dekringresurser som bör finnas för att narkomanvården skall fungera är följande: - avgiftningskliniker för narkotikamissbrukare - mofivationshem för bedömning/behandlingsplanering - behandlingshem/behandlingskollektiv m. m. - organiserad familjevård för vuxna - specialenheter för terapi i öppenvård öppenvårdenkan dock aldrig nå alla narkotikamissbrukare utan ell nära samarbete med andrasamhällsorgan. Samarbetet med hälso- och sjukvården, polisen ochkriminalvården är därför centralt. Detla samarbete måsle organiseras så atl detblir en naturlig del av arbetet. Mångakommuner måste nu utveckla sitt öppenvårdsarbele för narkotikamissbrukarna.Medel bör ställas lill förfogande för att snabbt få igång utvecklings- ochutbildningsprojekt som omfattar alla delar av landet. Medel bör kunna utgå tillplaneringsarbete, projektering av nya öppenvårdsenheter, utbildnings- och handledningsinsalser,prakfiktjänstgöring, m, m. 6.2 Åtgärder för att förebygga spridning av HTLV-III blandunga missbrukare Ännufinns det inga tecken på att någon missbrukare under smittats med HTLV-III.Det är dock en tidsfråga innan smittan är spridd också bland de yngremissbrukarna. Denna grupp är mycket strategisk ur smittskyddssynpunkt. De ärofta sexuellt mycket akfiva och har flera sexuella kontakter utanför missbrukargruppenän de äldre missbrukarna. Riskerna för alt HTLV-III-viruset skall spridasbland ungdomar via de yngre missbrukarna är därför stor. Insatser för atl nåoch rehabilitera yngre missbrukare är därför cenlrala. har storamöjligheter,att nå samtliga unga narkofikamiss brukare. Detta kan ske genom ett medvetet ungdomsarbete där den kom- ..- munala via fältgrupper/ungdomsgrupper samordnar de kunskapersom finns inom polis, fritidsförvaltning, skola och inom den övri- Prop.1985/86:171 ga , I propositionen (1984/85:19) om en samordnad ochintensifierad narkotikapolifik (bilaga 2 s, 30-38 och s, 59-61) har jagnärmare berört hur denna samordning bör ske. Jag vill också i detta sammanhangframhålla det önskvärda i att kommunerna utvecklar drogpolitiska handlingsprogram. Detfinns flera kommuner som har en utvecklad behandlingskedja för unga missbrukareoch som planerar förstärkta insatser. Jag vill särskill peka på del offensivaarbete som pågår i och dess kranskommuner. Del finns myckel som lyderpå atl detta arbete har bidragit fill all injektionsmissbruket bland unga harminskat i , Offensivainsatser mot ungdomsmissbruket måste nu utvecklas i andra delar av landet.Staten bör medverka till en sådan utveckling genom alt ställa medel tillförfogande för att kommunerna skall utveckla metoder i socialt behandlingsarbetebland ungdomar i riskzonen och unga missbrukare samt för atl utveckla enorganisation som möjliggör samordnade insatser mol ungdomsmissbruk på dellokala planet. 6.3 Åtgärder för prostituerade missbrukare Deprostituerade missbrukarna utgör en speciellt viktig målgrupp ur smittskyddssynpunkt. Detfinns inga enkla lösningar när det gäller att få de prostituerade missbrukarnai behandling eller att mera generellt angripa prostitutionen. Gruppen utgörsav kvinnor med omfattande problem. För all komma åt dessa problem behövsförebyggande, uppsökande och behandlande insatser på bred front. Ursmittskyddssynpunkt kan prostitufionen motverkas genom insatser på följandeområden: - information till allmänheten om riskerna för HTLV-III-smittavia prostituerade, - aktiva fällinsatser från , - fortsatta aktiva insatser från polisens sidariktade mot koppleri, narkotikabrott, m, m. Detfinns många positiva exempel på framgångsrik verksamhet. 11, ex, Slockholm ochMalmö har projekt genomförts för att nå de prosfituerade missbrukarna.Erfarenheterna visar att det genom intensivt motivalionsar-bele går att nåmånga prostituerade för vård. Detta kan ske genom samordnade och offensiva insatserfrån polisens och sida. Del visar sig också alt förulsältningarför vård enligt LVM ofta föreligger i de fall inte vården kan ske i frivilligaformer. Erfarenheterna visar dock all vården måste byggas ut och göras merdifferentierad för att anpassas till de prostituerade missbrukarnas behov. Detuppsökande arbetet bland prostituerade missbrukare i främst storstä derna måsle förslärkas kraftigt, Detla kan ske genom förstärkning av so cialtjänstens resurser men också genom att medel ställs till förfogande för olika organisationer - såsom klient- och kvinnoorganisäfioner - för all nå 14 Vidare årdet nödvändigt att olika former av mer långsiktig behandling Prop, 1985/86:171utvecklas som tar fasta på de prosfituerade missbrukarnas behandlingsbehov.Staten bör lämna stöd lill sådana utvecklingsinsatser. 6.4 Samordnade insatser för narkotikamissbrukare inom kriminalvården Så gott som alla narkofikamissbrukare som utvecklat etttungt missbruk aktualiseras förr eller senare - för det mesta återkommande -inom kriminalvården. En stor del av de intagna vid häkten ochkriminalvårdsanstalter år narkotikamissbrukare. Många av dessa har ingenbehandlingskontakt inom . Det är därför väsentligt altsocialtjänsten i ökad utsträckning samarbetar med kriminalvården för atl kunnanå de narkotikamissbrukare som finns på anstalter, i häkten och i frivårdsorganisationen. Genom ett nära samarbete med kriminalvården harnarkomanvården unika möjligheter alt nå en mycket stor andel av de gravanarkotikamissbrukarna. Projekt bör stödjas som innebär atl narkomanvården isamverkan med kriminalvården försöker nå missbrukare på häkten, anstalter ochinom frivården för olika mofivations- och behandlingsinsatser. Samarbetet mellan socialtjänst och kriminalvård har varitett område för de utvecklingsinsatser som initierats av socialdepartementetsedan budgetåret 1983/84 och som givit goda resultat. Det år angelägel alldetta arbete intensifieras och sprids vidare. En förutsättning för att insatser skall geresultat är att det finns kompelens och resurser för motivafionsarbete inomkriminalvården. Samtliga regioner och riksanstaller har därför utarbetatsärskilda åtgärdsplaner med avseende på HTLV- Ill-positivakriminalvårdsklienter och övriga narkotikamissbrukare. Med planerna som grundhar utarbetat ett förslag fill åtgärdsprogram mot AIDS. Det är angeläget att kriminalvården utvecklar sinverksamhet inom främst tre områden: den uppsökande verksamheten, mofivalionsarbetelsamt omhändertagandet av smittbärare/AIDS- sjuka i såväl anstalt och häkte sominom frivården. Varje narkofikamissbrukare bör utsättas för en intensivpåverkan att upphöra med sitt missbruk. Missbrukarna bör också mofiveras attlämna prov för HTLV-III-analys, Häktena är bland de viktigaste platserna där det går attnå de grava missbrukarna. Del är därför viktigt alt håktningstiden las tillvara på etl effektivare sätt än vad som sker . Konkretabehandlingsåtgärder, t, ex, i form av en vistelse utanför anstalt enligt 34 §lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, bör förberedas under denna lid. Manbör sträva efler att, om övriga förutsättningar är uppfyllda, få till ståndsådana placeringar förhållandevis tidigt under straffverkställighetsfiden.Detta förutsätter ett närmare samarbete mellan häkte, frivård och socialtjänstliksom att häktespersonalen får ökade möjligheter alt aktivt delta i mofivalionsarbetel. Det molivationsskapande arbetet måsle också intensifieraspå såväl de slutna lokalanstalterna som de slutna riksanstalterna. styrelsens statistik är inslaget narkofikamissbrukarebland de intagna sår- Prop. 1985/86:171 skilt slort på vissa slutna riksanstaller.Särskilda satsningar bör göras på dessa anstalter för att nå och motiveramissbrukare till behandling. Särskilda program för utbildning och handledning imotivationsarbete bör också genomföras för anstaltspersonal i hela landet.Vidare bör en satsning göras för atl öka antalet § 34-placeringar påbehandlingshem och i familjevård. Kriminalvården måste också utveckla sina resurser för attkunna ge det stöd och den vård HTLV-III-positiva intagna är i behov av. Vidarebör kriminalvården förbereda hur intagna AIDS-sjuka skall beredas vård. Även frivårdens personal kommer i kontakt med etl ökat anlalHTLV-III-positiva missbrukare och har en viktig uppgifl att motiveramissbrukare till behandling. Därför bör också denna del av kriminalvården få fillgångtill utbildning och handledning i motivafionsarbete. Av den föreslagna ramen bör särskilda resurser avsättasför insatser för narkotikamissbrukare inom kriminalvården. Utvecklings- ochutbildningsprojekt bör stödjas som utgår dels från samverkanmed kriminalvården dels från att kriminalvården skall utveckla sin egenverksamhet. För alt en effektiv samordning av utvecklingsinsatserna skall kommalill stånd avser jag atl uppdra åt regeringens samordningsorgan för narkotikafrågoratl inrätta en särskild beredningsgrupp med uppgifl att föreslå regeringenkonkreta insatser. Jag har beträffande förslagen i fråga om kriminalvården samråttmed chefen för justifiedepartementel. 6,5 Åtgärder för att förbättra möjligheterna till avgiftningoch behandlingsplanering Avgiflningsklinikerna utgör en central och viktig del avnarkomanvården. De kan också spela en avgörande roll för etl effektivt smiltskyddsarbelebland narkotikamissbrukarna. Klinikerna kan samordna provverksamheten och vidbehov erbjuda inläggning av klient vid t, ex, positivt provsvar. Det är därförotillfredsställande att antalet avgiftningsplatser i landet är så begränsat.Särskilda avgiftningskliniker finns i princip bara i , Del ärf, n, dock brist på platser där, har beslutat om enutbyggnad av avgiftningsvården liksom kommun. F. n. sker flertalet inläggningar på avgiflningsklinikernaendast då det finns en konkret behandlingsplan och i allmänhet i direktanslutning till en placering på ett behandlingshem. Klienter som kommer spontant fill klinikerna avvisas ofta.Öppenvården har inga möjligheter att använda avgiftningen som ell terapeutisktinstrument i behandlingsplanering, ulredning och i det molivationsskapandearbetet. Avgiftningsvården måste därför utökas så att allamissbrukare som kan motiveras till avgiftning kan få vård. Metodernaför den delen av vårdkedjan måsle också utvecklas. En förutsättning för att avgiftningsvården skall fungeraeffektivt är all missbrukare kan erbjudas lämplig långsiktig behandlingdirekt efler avgift- ningen.Brislen på behandlingshemsplatser bromsar upp genomströmningen Prop.1985/86:171 på avgiflningsklinikerna. Därför bör narkomanvården få tillgångtill fler s. k. motivationsenheter. Del finns ett antal sådana enheter som kankaraktäriseras som lågtröskelenheter. Målsättningen med placeringen är attmissbrukaren skall motiveras till fortsatt vård i öppen-, institutions- ellerfamiljevård. Statligt stöd bör utgå för att utveckla fler motivationshem somkan kopplas direkl till avgiftningsvården. 6.6 Åtgärder för att stimulera utbyggnaden av olika behandlingshem F, n, finns omkring 900 platser på behandlingshem för narkofikamissbrukare.Efterfrågan på behandlingshemsplatser är mycket stor. Med en ökad satsning påuppsökande och motiverande verksamhei kommer behovel av flerbehandlingshemsplatser att öka. Del finns också behov av atl utvecklabehandlingshem som är inriktade på särskilda grupper av missbrukare. Statligt stöd bör därför kunna användas för alt snabbt fåigång nya behandlingshem främst inriktade på eftersatta målgrupper. Härmedavses prostituerade missbrukare, andra tungt belastade och omotiverade missbrukare,missbrukare som är HTLV-III-positiva samt missbrukare som kan placeras enligt34 § lagen om kriminalvård i anstalt. Bidraget bör vara av engångskaraktär ochtäcka kostnader för projektering och anordning. Bidrag bör också kunna utgå förutveckling av befintliga behandlingshem för att de skall kunna inrikta sinverksamhet på målgrupper som är viktiga från smillskyddssynpunkt. 6.7 LVM-vård av narkotikamissbrukare När lagen (1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall,LVM, trådde i kraft den' fanns inga hem som särskilt anpassatsför tvångsvård av vuxna narkotikamissbrukare. Uppgiften kom därför att läggaspå de f, d, nykterhetsvårdsanstalterna vilka saknade erfarenhet avnarkomanvård, Dét är fortfarande brist på institutioner som är beredda att taemot narkotikamissbrukare, Endasl en institution har inrättat en speciellavdelning för narkotikamissbrukare. Institutionerna har haft betydandesvårigheter att tillgodose narkotikamissbrukarnas vårdbehov. Först i februari1986 inrättades det första LVM-hemmet för narkotikamissbrukare - i Slockholm, Som jag tidigare framhållit motiverar risken för en meromfattande AIDS-epidemi bland narkotikamissbrukarna en utbyggnad avnarkomanvärden, I första hand rördet sig självfallet om en utbyggnad av denfrivilliga narkomanvården. Del är emellertid ett realistiskt antagande attinånga narkotikamissbrukare inte direkt kommer att kunna motiveras för frivilligbehandling. Det är därför enligt min mening ofrånkomligt att överväga enutvidgad användning av tvångsvård för denna grupp. Det är därför viktigt attantalet snabbt ökar samt att vårdinnehållet anpassas lill narkotikamissbrukarnasbehov. Socialberedningen ägnar sig nu helt åt att göra en översynav LVM, Den- 17 na översyn beräknas vara avslutad under första halvåret1987, 7Särskilda medel för bekämpningen av AIDS Mitt förslag: En medelsram skall ställas till förfogandeför genomförande av det i det föregående redovisade samlade åtgärdsprogrammelför bekämpningen av sjukdomen AIDS. Jag beräknar medelsbehovel lill 75 milj.kr, för vartdera av budgetåren 1986/87 och 1987/88, Jag föreslår atl 75 milj,kr, anvisas för /87 under ett nylt reservationsanslag Särskildamedel för bekämpningen av AIDS. Skälen för mitt förslag: Jag har i det föregåenderedovisat ett samlat åtgärdsprogram mot AIDS som omfattar insatser förinformation och psykosocialt stöd till berörda riskgrupper m. fl,, insatserför att begränsa smittspridningen bland homo- och bisexuella män saml insatserför vård och behandling av narkotikamissbrukare. Under /87behövs för ändamålet 75 milj, kr. som bör anvisas under ett nytt reservationsanslagSärskilda medel för bekämpningen av AIDS, bör besluta omden närmare fördelningen av medlen. 8 Extra bidrag till landsting och kommuner Mittförslag: För att stödja smiltskyddsarbetet inom landsting och kommuner skall ettextra bidrag för utgå till de landsting och kommuner där HTLV-III-smittanär särskilt utbredd. Bidraget har beräknats till 50 milj, kr, och föreslåsfördelas med 25 milj, kr, till , med 10 milj, kr. lillStockholms kommun och med 5 milj, kr, till vardera , Malmökommun och . Bidraget utbetalas med halva beloppet förett vart av budgetåren 1986/87 och 1987/88, Kostnaderna bör belasta femtehuvudtitelns anslag E 19, Bidrag till allmän sjukvård m, m. Skälen förmitt förslag: Det huvudsakliga ansvaret för det praktiska arbetet med attbegränsa spridningen av HTLV-III vilar på landsling och kommuner. Varjelandsting skall således enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) erbjuda engod hälso- och sjukvård åt dem som är bosatta inom landstingskommunen.Sjukvårdshuvudmännen bär huvudansvaret för provtagning och för att erbjudasmittade och sjuka medicinsk vård och psykosocialt stöd. Del åligger kommunernaenligt smittskyddslagen (1968:231) alt vidta erforderliga åtgärder till skydd molsmittsamma sjukdomar. Det huvudsakliga arbetet med att bekämpa de veneriskasjukdomarna sker dock inom hälso- och sjukvården. Här har smitiskyddsläkarentillagts betydande befogenheter i smittskyddslagen. har denhögsta tillsynen över bekämpandet av smittsamma sjukdomar i riket.Socialstyrelsen skall meddela föreskrifter och allmänna råd till ledning för smiltskyddsarbetet. Underanslaget E 17, Epidemiberedskap m, m, disponerar särskildamedel för information och rådgivning, SBL är regeringens expertorgan i smiltskyddsfrågoroch biträder såsom fackorgan i epidemiologiska frågor. Även SBLdisponerar medel från nämnda anslag för bevakning av epidemiläget och försärskilda insatser för att bekämpa smittsamma sjukdomar, m, m. har ett ansvar för att genom en effektivnarkomanvård förebygga en vidare spridning av HTLV-III bland narkomaner.Skyndsamma åtgärder för vård och behandling behöver vidtas för att begränsa densnabba spridningen av HTLV-III som sker bland injektionsmissbrukare.Sprutnarkomaner är en grupp som. mer ån andra riskgrupper, kan befaras kommaatt sprida smittan till personer utanför de nuvarande riskgrupperna. Den snabba spridningen av HTLV-III-smittan är koncentreradtill i första hand , Risken för en snabb spridning också iGöteborg och år dock överhängande, Etl sårskilt ansvar vilar på huvudmänneni de tre storstadsområdena.