prop · G903126 · 1985-12-31 00:00:00 — Regleringen riktar sigmot sådana personer som missbrukar näringsfriheten genom alt grovt åsidosättasina åligganden och pä sä sätt åstadkommer betydande skador för sina borgenärereller anslällda, konkurrenter, konsumenter, avtalskon-Irahenter eller samhälleti övrigt. Iförsta siycket uppställs som en första förutsättning för näringsförbud att nägoni egenskap av enskild näringsidkare har gjort sig skyldig till antingen brottsom inte är ringa eller Underlätelse att betala sådan skatt, tull eller avgiftsom omfattas av lagen (1978: 880) om betalningssäkring för skatter, tullaroch avgifter (betalningssäkringslagen), om underlåteisen inte är Uttrycketnäringsidkare har här i princip samma innebörd som på andra håll ilagstiftningen, exempelvis i 1 § bokföringslagen. Därmed avses således var ochen som yrkesmässigt bedriver verksamhet av ekonomisk art, oavsett om denna ärinriktad på vinst eller ej. Lagens tillämpningsområde är dock begränsat tillenskild näringsidkare, dvs. fysisk person som är näringsidkare (jfr prop1979/80:83 s.187). Utanför faller alltså juridiska personer som yrkesmässigtbedriver verksamhet av ekonomisk art. Däremol gäller lagen vissaställföreträdare för en juridisk person, se 4§. Föratl man vid prövningen av en fråga om näringsförbud skall kunna konstalera attnäringsidkaren har gjort sig skyldig lill brott får i praktiken krävas attdomstol har fälft honom till ansvar för brott. Rekvisitet kan åberopas både dålalan om ansvar och förbud förs och då vederbörande har fällts tillansvar för brott i en tidigare rättegång. Det bör inte krävas alt avgörandet iansvarsdelen har vunnit laga krafl. En annan sak är att förbudet inte skallbörja tillämpas förrän det vunnit laga kraft, om inte domstolen förordnar omtillfälligt näringsförbud med stöd av 10 § första eller fjärde stycket. Altbrott skall ha begåtts av någon / dennes egenskap av enskUd näringsidkare innebäratl brottet eller brotten skall ha begåtts i utövningen av näringsverksamhet.Innebörden av atl ett brott har begåtts i utövningen av näringsverksamhet ärdensamma enligt denna lag som i annan lagstiftning där uttrycket används. Jagsyftar här närmast på 36 kap. 3 a § (jfr dock även 55 och 185 b §§KL) och kan hänvisa till vad som sades i förarbetena till detta lagrum (prop.1981/82:142 s. 26 f). Dåvarandechefen för uttalade när den bestämmel sen infördes, atl broll skall anses begånget i näringsverksamhet, om gär ningen typiskt sett har en klar anknytning till den verksamhet som bedrivs av gärningsmannen i hans egenskap av näringsidkare eller av företrädare eller anställd hos den som bedriver näring. Han uttalade vidare att såväl etl brott mot näringsreglerande författningar i vidsträckt bemärkelse - både sådana som innehåller bestämmelser för näringslivet i dess helhet och sådana som innehåller särskilda regler för vissa slag av näringsverksamhet - och etl brott mot centrala straffbestämmelser kan vara all anse som 149 broll i näringsverksamhet. Av avgörande betydelse är i delsenare fallel Prop, 1985/86: 126 bl, a, brottets anknytning till ennäringsidkare. Jag kan här också hänvisa till en remiss lill lagrådet omföretagsbol som chefen för har anmäll förut . Med brott som någon begått i egenskap av näringsidkareavses således inte bara åsidosältanden av sädana straffbestämmelser som riktarsig till endast näringsidkare. En näringsidkare kan i denna sin egenskapgivetvis överträda även straffstadganden som riktar sig till en vidare krets avmänniskor, kanske envar. Åtskilliga av de stadganden i som intesärskill tar sikte på näringsidkares förehavanden kan således i och för sig fäbetydelse i detta sammanhang. Som jag har anföri i den allmänna motiveringen kananknytningen mellan ett brott och en näringsidkares verksamhet ta sig olikauttryck. Jag har där pekat på tre faktorer som man enligt min mening bör kunnafästa vikt vid då man skall bedöma om det finns en anknytning i ett visst fall.En situation är då näringsverksamheten utövas på elt brottsligt sätt. En annanär då näringsverksamheten som sådan bedrivs på ett lagligt sätt men används föratt genomföra eller döUa brott. Ytterligare en situation är då brottets syftehar varit att främja gärningsmannens näringsverksamhet i ekonomiskt eller annathänseende. Jag vill för tydlighetens skull markera att jag ingalunda villutesluta fall då det finns samband mellan brott och näringsverksamhet utan atlnågot av dessa kriterier passar in. Jag vill nu närmasl helt kort illustrera innebörden avdessa kriterier mot bakgrund av några starkt förenklade typfall. De fall somjag därvid kommer att nämna är inte sådana som i första hand står iblickpunkten när det gäller den föreslagna lagstiftningens tillämpningsområde,utan de har valts ut för atl illustrera förekommande gränsdragningsfrågor. Vi kan anta att en person är införd i handelsregistret somenskild näringsidkare. Han har en anställd och driver sin näringsverksamhet ioch från det hus där han också har sin bostad. Personen i fråga gör sig skyldigtill olika brott. Frågan är nu inte om brotten är allvarliga nog för attkvalificera för näringsförbud, utan i vad mån de över huvud bör kunna beaktasvid en prövning. Brotten är dessa: Misshandel av en uppdragsgivare och olaga hot mot enanställd. Om brotten har sin orsak i sådanl som rör uppdrags- ochanställningsförhållandena finns del skäl att anse att det är fråga om brott inäringsverksamhet. Verksamheten kan då sägas ha bedrivits på elt brottsligtsätt. Stöld av egendom hos en uppdragsgivare. Om stölden begicksi syfle att tillföra näringsverksamheten egendom, kan det finnas skäl att anseden som brott i näringsverksamhet, I detta fall kan verksamheten tänkas hautövats på ett brottsligt sätt. Mitt antagande bygger också på att syftet varitatl främja näringsverksamheten. En annan sak är alt ett sådant syfte kan varasvårt att bevisa, inte minst om stölden avsåg t. ex. pengar. Mordbrand och försäkringsbedrägeri i syfte all fåförsäkringsersättning för förstört lager och skadade inventarier. Rörelsen hari detta fall använts för att genomföra brott, och delta skall kunna anses sombrott i näringsverksamhet. Köp av stulna maskiner och bUdäck, alltså häleri. Ommaskinen är Prop. 1985/86: 126 avsedd för rörelsen - något som kan framgå avdess beskaffenhet - bör brottet i den delen kunna anses utövat inäringsverksamhet, på samma sätl som stölden ovan. Om bildäcken är avsedda fören bil som ingår i eller används i rörelsen, bör också del brollet kunnabetraktas som broll i näringsverksamhet. sprittillverkning i husets källare ochspritförsätjning på kontoret. Om näringsverksamheten används för atl döljatillverkningen och försäljningen, finns en tillräcklig anknytning mellanbrottet och näringsverksamheten. Beroende på näringsverksamhetens art ochbl.a. omfattningen av tillverkningen och försäljningen kan det ocksä tänkas attdet är fråga om ett brottsligt utövande av näringsverksamhet. Frågan om det finns ett samband mellan etl brott och enpersons näringsverksamhet bör avgöras på renl objektiva grunder. Avgörandeskall alltså vara de faktiska omständigheter som grundlägger ett samband. Endasl sådana broll får ligga till grund för näringsförbudsom vederbörande har gjort sig skyldig till medan han var näringsidkare. Delkrävs däremol inte atl han är näringsidkare då lalan om näringsförbud väcks. Uttrycket brott täcker såväl etl som flera brott. Attbrottet inte är ringa betyder i detta sammanhang att rekvisitet inte bör ansesuppfyllt om bara böter ingär i straffskalan. Även om fängelse"ingår istraffskalan, bör ett enstaka broll i allmänhet inte anses uppfylla rekvisitetom den faktiska påföljden är böter. Ett motsatt synsätt kan dock vara befogalom det är fråga om ett högt bötesstraff som gäller brott mot en centralstraffbestämmelse, t. ex. ocker eller trolöshet mot huvudman. Vid upprepad brottslighet kommer saken delvis i ell annatläge. Då bör även brott mot straffstadganden som bara är sanktionerade medböter kunna sammantagna innebära brott som inte är ringa. Detsamma gäller omnågon dömts till böler för brott för vilka fängelse ingår istraffskalan. Enligt punkt 2 kan näringsförbud vidare komma i fråga ivissa fall dä nägon i egenskap av enskild näringsidkare har underlåtU attbelala sådan skall, lull eller avgift som omfattas av betalningssäkringslagen. Hänvisningen till betalningssäkringslagen innebär alt enunderiåtelse alt belala andra medelsslag än sådana som omfattas av den lageninte kan ligga lill grund för näringsförbud enligt denna punkt. En underiåtelseatl betala föreligger då förfallotiden för skatten, tulleneller avgiften har överskridits. Som jag har framhållit i den allmännamotiveringen råder del i allmänhet ingen tvekan om lidpunkten förbetalningsskyldighetens inträde. Betalningsskyldigheten föreligger normalt ävenom det beslut som ligger till grund för ett skattekrav har överklagats. Omanstånd har beviljats kommer saken i ett annat läge. Då har inte någonbetalningsskyldighet underlåtits. Atl någon har underiåtit att belala skatt m. m, i egenskapav enskild näringsidkare innebär, liksom vid brott, att det skall finnas en anknytning mellan underiåtelsen och vederbörandes näringsverksamhet. Del blir där för i första hand betalningen av de s, k, företagarskatterna som får praktisk betydelse, TUl företagarskatterna brukar räknas arbetsgivaravgifter, mer- 151 värdeskatl,källskatter som innehållits för anslällda och punktskatter. Pre- Prop, 1985/86:126 liminär B-skatt hör också till denna kategori, även om B-skalten delvis kan omfatta inkomster från annat än näringsverksamhet, Pä samma sätt kan t, ex, väglrafikskatten avse både privata fordon och sådana som används i näringsverksamhet, Elt annat exempel är all det i kvarstående skatt kan ingå skatt på både rörelseinkomst och inkomst av annat slag. förelagarskatterlåter sig därför inte entydigt avgränsas bara genom en bestämning till vissamedelsslag, som typiskt sett kan förekomma i samband med näringsverksamhet.Dessutom kan det i vissa fall vara motiverat alt ta hänsyn till andra skatte-och avgiftsskulder än sådana som har ett samband med den löpandedriften av ett företag. Av en seriös näringsidkare bör man t. ex. också kunnakräva att han betalar skatteskulder som uppkommer i samband med atl ettföretag byter ägare. Av detta följer alt t, ex, skatt på realisationsvinst samlgåva skall kunna beaktas. Katalogen över de skatter och avgifter som skallkunna tillmätas betydelse i sammanhanget är således ganska omfattande. Dettainnebär emellertid inte att varje skuld avseende ett i betalningssäkringslagenupptaget medelslag skall anses ha det nödvändiga sambandet med ennäringsverksamhet. Huruvida gäldenären har underiåtit all betala en viss skatt,lull eller avgift i näringsverksamhet får därför bedömas mot bakgrund avomständigheterna i varje särskilt fall. Vidden bedömningen får beaktas att en näringsidkare inte alla gånger själv kan bestämmai vilken ordning hans skulder till del allmänna betalas. Enligt lagen(1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter kan t, ex, enrestitutionsfordran på mervärdeskatt las i anspråk av kronofogdemyndigheten föravräkning mot en privat arvsskatleskuld, vilket kan få till följd attrörelseanknutna skulder inte kan betalas, Å andra sidan kan en näringsidkaresjälv ha möjlighet att disponera betalningsströmmarna på elt sådant sätt attden skuld som är direkt hänföriig till näringsverksamheten hålls nere. Dettakan t.ex, vara fallet om privat egenom säljs för atl ge etl tillskott avrörelsekapital och detla tillskott ökas genom atl skatt på försäljningsvinsleninte betalas. Dessa exempel visar atl skuldbilden inte alltid ger ett direkt beskedom huruvida betalningsunderlå-lelsen bör läggas gäldenären till last i hansegenskap av näringsidkare. I vissa fall måste därför en helhetsbedömning görasav näringsidkarens olika mellanhavanden med det allmänna. Näringsförbudkan komma i fråga bara om betalningsunderlåtelsen inte är ringa. Även om de flesta medelsslag som jag har anfört skall kunna beaktas, måste betalningsunderlåtelsen således vara kvalificerad för atl utgöra självständig grund för näringsförbud. Hänsyn får då tas till både skuldens absoluta storlek och dess relativa betydelse i den aktuella nä ringsverksamheten. För alt underiåtelsen inte skall anses ringa i den me ning som avses här måste krävas att den inte uppgår till ett oansenligt belopp. Man bör också ta hänsyn till om det är en mera definitiv betal ningsunderlåtelse eller bara en kortvarig försening. I det senare fallel kan det finnas skäl att ibland anse en Underlätelse som ringa, även om beloppet inte var oansenligt. Är det fråga om definitiva belalningsunderlåtelser eller långvariga förseningar ter sig ett motsatt synsätt naturligt, 152 Andrasiycket Prop, 1985/86: J26 Iandra stycket anges de två ytterligare förutsättningar som mäste vara uppfylldaför att näringsförbud skall få meddelas. Den försia av dessa är alt näringsidkarenhar grovt åsidosatt sina åligganden i näringsverksamhet. Vidprövningen av om så skett får hänsyn tas inte bara till brottsligheten ellerbetalningsunderlåtelsen utan även till åsidosältanden av andra slag. Omväl domstolen kommer fram till att vederbörande grovt åsidosatt sina åligganden,har den att därefter pröva om förbud är påkallat från allmän Uttrycketatl vederbörande skall ha grovt åsidosatt vad som ålegat honom inäringsverksamhet avviker något från det som används i KL (199b§ försiastyckel) och i kommitténs förslag (1 § första stycket). Där sägs i stället attvederbörande skall ha "grovt åsidosatt vad som ålegat honom somnäringsidkare". Någon saklig skillnad är dock inte avsedd. Det ullryck somanvänds här har dock ansetts passa bättre samman med den konstruktion sombestämmelsen om näringsförbud mot vissa företrädare för juridiska personerm.fl. i 4§ har fått. Rörande innebörden av uttrycket hänvisas till vad somtidigare anförts om när det bör anses finnas etl samband mellan ell brott ochutövarens näringsverksamhet. Allvarligekonomisk brottslighet i verksamheten innebär elt grovt åsidosättande av vadsom har ålegat näringsidkaren. En sådan brottslighet i verksamheten somföranleder friheisberövande påföljd bör, om denna inte är helt kortvarig,normalt bedömas som elt så kvalificerat åsidosättande. Även brottslighet somtraditionellt har uppfattats som någol mindre allvarlig - exempelvis vissabokföringsbrolt och uppbördsbrott - bör kvalificeras som etl grovt åsidosättande,om den upprepats under lång lid eller vid ett flertal tillfällen. Oftalorde den brottslighet som näringsidkaren fällts till ansvar för ensam innebäraatt han grovt åsidosatt sina åligganden i näringsverksamhet. Detsamma kangälla då näringsidkaren i stället för brott gjort sig skyldig till underiåtelsealt betala skatter m. m. Detta får typiskt sett ofta anses vara fallel om hanssamlade skulder rörande skatter, tullar och avgifter av det slag som här är ifråga uppgår lill . Hänsyn måste dock självfallel tas lillvad som utgör skälet lill skulden, liksom till omständigheterna i övrigt. Harnäringsidkaren hamnat i betalningssvårigheter av skäl som han inte kunnat rådaöver eller som eljest varit försvarliga, bör delta spela in vid bedömningen avom han grovt åsidosatt sina åligganden. Alt ett förbud i ett sådant fall f.ö.inte heller borde anses påkallat från allmän synpunkl slår också klart, . Detkan å andra sidan vara fråga om ett grovt åsidosättande även i vissa fall dåskulden understiger . Detta kan vara förhållandel om vederbörande hargjort sig skyldig till upprepad betalningsunderlåtelse under en längre lideller det har förekommit andra tecken på illojalitet. Somexempel på detla kan nämnas att en näringsidkare år efler år undandrar sig sin deklarationsskyldighet och sedan inte heller betalar de skatter som påförs på grund av skönslaxeringar. Utredningssvårigheterna medför att dessa fall får passera ulan åtal för skallebedrä geri, och någon konstaterad skattebrottslighet som kan läggas till grund för 153 etlnäringsförbud finns det följaktligen inte, I sådana fall bör därför kravet Prop. 1985/86: 126 på skuldbeloppets storlek inte ställas alltför högt. Vidbedömningen av om näringsidkaren grovt åsidosatt sina skyldigheler får enligtandra meningen i andra stycket hänsyn tas också till andra omständigheter ändem som nämns i första stycket. Hit hör bl. a. brott som har preskriberats,förutsatt givelvis atl det i bollen ligger etl icke preskriberat brott sominte är ringa eller en konstaterad betalningsunderiålelse. Jaghar i den allmänna motiveringen (avsnitt 4.2.2) gett exempel på åsidosältandensom kan beaktas. Hänsyn får i princip tas till varje slag av åsidosättande somvederbörande har gjort sig skyldig till som näringsidkare. Om vederbörande hargjort sig skyldig till brott som inte är ringa, men som likväl inte ansesensamt innebära all han har grovt åsidosatt sina åligganden inäringsverksamhet, är det naturiigt att en eventuell skuld avseende sådanaskatter m, m, som omfattas av betalningssäkringslagen tillmäts särskild tyngdvid den samlade bedömningen vid sidan om brottsligheten. På motsvarande sätlkan det finnas skäl alt tillmäta brott särskild betydelse då talan om näringsförbudi första hand bygger på att vederbörande har underlåtit att belala skatterm.m. Man bör vidare se särskilt allvarligt på systematiska åsidosältanden avåligganden. Det bör således i princip alltid anses som ett grovt åsidosättandeom näringsidkaren, vid sidan om brottsligheten eller betalningsförsummelsen,har systematiskt nonchalerat t, ex. förelägganden och förbud från myndigheter,arbetsrättsliga förpliktelser eller sådana som gäller arbetsmiljön, liksomklara åsidosältanden av civilrätlsliga åligganden. Detta bör gälla även om maninte kan konstatera etl systematiskt åsidosättande av åligganden av enbartvisst slag, utan oegentligheterna fördelar sig på sinsemellan skiftande slag avåligganden. Omdomstolen finner alt vederbörande har grovt åsidosatt sina åligganden inäringsverksamhet, har den att pröva om näringsförbud är påkallat från allmänsynpunkl. Vid denna prövning är omfattningen av oegentligheterna givetvis avstörsta betydelse, liksom hur allvariiga dessa är. Härigenom kommer prövningenav om förbud är påkallat att i viss utsträckning flyta samman med bedömningenav om personen i fråga har gjort sig skyldig till ett grovt åsidosättande. Tillgrund för prövningen av om förbud är påkallat bör dock ligga en bredarebedömning, varvid bl, a, hänsyn skall las även till omständigheter som talartill näringsidkarens förmän. Avsiktenmed kravet alt förbud skall vara påkallat från allmän synpunkt är att betona derätlspolitiska syftena bakom regleringen. Näringsförbudet är främst avsett attundanröja en skadehärd, dvs. hindra en näringsidkare från alt fortsätta med enverksamhet som orsakar stora skador för hans borgenärer eller anslällda,konkurrenter, konsumenter, avtalsparter eller samhället i övrigt. Man skall mednäringsförbud vidare kunna förhindra atl en person kan fortsätta atl ägna sigåt näringsverksamhet i ett fall då detla skulle framstå som stötande med tankepå de oegentligheter som vederbörande har gjort sig skyldig tiU. Vidprövningen av om ett näringsförbud är påkallat frän allmän synpunkt får ocksåallmänpreventiva överväganden göras. Vidprövningen bör domstolen försöka göra en helhetsbedömning av Prop. 1985/86:126vederbörandes förhållanden i näringsverksamhet. Av betydelse är bl.a. denverksamhet som näringsidkaren har bedrivit och arten och omfattningen av deoegentligheter som har förekommit, liksom under hur läng tid de har pågått.Hänsyn får därvid som framgår av andra meningen i andra slyckel - tas tillalla slags åsidosältanden som näringsidkaren har gjort sig skyldig till i dennasin egenskap. Del bör också beaktas vilken tilltro man kan fästa tillvederbörandes vilja och möjligheter alt i fortsättningen drivanäringsverksamhet på ett seriöst sätt. Hänsyn skall tas inte bara till deåsidosältanden som han har gjort sig skyldig lill, utan också till sådanl somkan tänkas göra bilden av hans hittillsvarande förhållanden ljusare. Frånallmän synpunkt sett måsle näringsförbud normall bedömas som mindre påkallat ompersonen i fråga har bedrivit en seriös rörelse och därefterkommit att ägna sig ät oegentligheter, än om han inte har ägnat sig ål annat änoseriös verksamhei. Man skall också beakta om det finns andra tillgängligamedel än näringsförbud med vilka man kan komma lill rätta med näringsidkaren.Näringsförbud är en mycket ingripande åtgärd och bör därför normall tillgripasförsl om näringsidkaren har visat sig mer eller mindre immun mot andrasanktioner och påtryckningsmedel. Dåskatterekvisilet åberopas är det av särskilt intresse vid prövningen att sökafastställa i vad mån betalningsunderlåtelsen tyder på en allmän benägenhet hosnäringsidkaren att sätta sig över skyldigheten alt betala skatter och avgifter.Detta innebär atl hänsyn kan las lill såväl anledningen till skulden som denberedvillighet gäldenären har visat för att nå en betalningsuppgörelse medkronofogdemyndigheten. En näringsidkare som har hamnat i oförutseddabetalningssvårigheter på grund av omständigheter som ligger utanför hanskontroll bör således inte betraktas på samma sätt som den som planmässigtutnyttjar självtagna skattekrediler som ell led i sin näringsverksamhet. Hurdet förhäller sig med detta torde man kunna bedöma redan genom altjämföra beloppet av restförda skatter och avgifter med storleken på andraskulder. Närdel gäller indrivningsskedel fär man på liknande säll göra en skillnad mellanä ena sidan den som t.ex. beviljas en avbetalningsplan och sköter denna och åandra sidan den som på olika säll försöker undandra sig indrivningsåtgärder. Omgäldenären har visat sig obenägen att sköta sina betalningar bör ocksådetla kunna beaktas i sammanhanget. Omde grova åsidosätlandena har berott på okunnighet, oskicklighet eller slarv börde normalt inte leda till näringsförbud. Undantag från denna princip kan varabefogat om okunnigheten, oskickligheten eller slarvet har salts i system ochdet finns anledning all tro att vederbörande därför också i fortsättningenkommer att uigöra en skadehärd. I3 § anges några omständigheter som bör tilläggas särskild betydelse vidprövningen av om förbud är påkallat från allmän synpunkt. Näringsförbudfär också meddelas den som försatts i konkurs och då var enskild näringsidkare, om han förfarit grovt otillbörligt mol sina borgenä rer eller på annal säll grovt åsidosatt vad som ålegat honom i näringsverk samhet och förbudet är påkallat från allmän synpunkt. Paragrafen motsvarar, mednågra väsentliga avvikelser som har berörts i Prop. 1985/86: 126 denallmänna motiveringen (avsnitt 4.2.5), 199b§ första och tredje styckena KL.Den har ingen motsvarighet i kommitténs förslag. Paragrafenanger förutsättningarna för näringsförbud i samband med konkurs. Förbud skallalltså, förutom vid brott eller viss betalningsunderlåtelse som inte är ringa,kunna meddelas en enskild näringsidkare som har försatts i konkurs. Ytterligareförutsättningar för förbud är enligt denna paragraf liksom enligt I § attnäringsidkaren har grovt åsidosatt sina åligganden i näringsverksamhet - genomalt ha förfarit grovt otillbörligt mol sina borgenärer eller på annal sätl -saml att förbudet är påkallat från allmän synpunkt. Ifråga om begreppet näringsidkare kan jag hänvisa till vad som sagts iallmänmotiveringen (avsnitt 4.3,1) och i specialmotiveringen till 1 §. Innebördenav atl konkursgäldenären har förfarit grovt otillbörligt mot sina borgenärerutvecklas närmare i förarbetena till nu gällande regler, vartiU hänvisas (prop.1979/80:83 s, 31 f och SOU 1979:13 s. 75 f). Detsamma gäller innebörden av atldet har skett ett åsidosättande av annat slag (nyssnämnda prop, s, 32 f ochbetänkande s, 76 ff). Jag kan också hänvisa till vad som i förevarandelagstiftningsärende har anförts i fråga om det senare uttrycket iallmänmotiveringen (avsnitt 4.2.2) liksom i specialmotiveringen till 1 §.