prop · G9031 · 1985-12-31 00:00:00 — De övriga regler, främstprocessuella, som skall styra förfarandet vid tillämpning av både 6 kap. och 14kap. bör emellertid för alt underiätta läsbarheten sammanföras lill ettsärskilt kapitel. Detla kapitel har i lagrådets förslag betecknats 15 kap. ochfått mbriken "Domstolsprövning m, m.". Till detla kapitel har förts14 kap, 9 § första stycket (1 §), 6 kap. 41 § första stycket (2 §), sistnämndaparagraf andra - fiärde styckena (3 §), 14 kap, 12 § andra och tredje styckena(4 §), 14 kap, 11 § (15 §) samt 14 kap. 13 och 14 §§ (6 och 7 §§). Lagrådet hari 15 kap, 3 § beaktat att genomförandetid inte bara kan förlängas utan efterulgången av 1985/86:1 330 tidenoekså på initiativ av kommunen förnyas, 15 kap, 5 § iredje stycket har ilagrådets förslag utformats för eiU bestämmelsenskall stämma bättre överens med specialmotiveringen. Någon motsvarighet till 6kap, 40 § första styckel och 14 kap. 12 § första styckel erfordras ej (se 5kap. 1 och 2 §8 expropriationslagen). Inte heller behövs enligt lagrådetsuppfattning en bestämmelse motsvarande andra stycket av 40 §. Paragrafen behandlar skyldigheten för kommuneneller, om annan än kommunen är huvudman för allmänna platser, för denne att lösain mark som skall användas för annat än enskilt bebyggande. 1 lagrådets förslaghar laglexten i första stycket i redaktionellt hänseende anpassats tilllydelsen i 6 kap. 17 §. Om kommunen på grund av bestämmelserna i förstastycket löst mark som skall användas för någon verksamhet för vilken annan änkommunen är huvudman, skall enligt föreskrifterna i andra styckel denne varaskyldig att ersätta kommunen dess kostnader för marklösen. Denna skyldighet attersätta kommunen kan inte anses vara en fråga som skall regleras i PBL. ex. att kommunen skall ställa mark till förfogande för ettsjukhus, mäste det kunna förutsättas alt överenskommelse träffas om kostnadernaför marken, Pä grund av det anförda har bestämmelsen utgått ur lagrådets förslag. Paragrafen reglerar fastighetsägarens rätt att förvissa angivna fall begära atl kommunen eller annan huvudman skall förvärvasärskild rätt till en fastighet. Också utformningen av denna paragraf har anpassatstill lydelsen av 6 kap, 17 §, Det bör anmärkas att initiativ också kan tas avkommunen som kan begära förrättning enligl t. ex. anläggningslagen. Enligt 10 kap. 17 § har rätt attförelägga ägaren av en byggnad, annan anläggning eller anordning att ta borteller vidta annan åtgärd med byggnaden, anläggningen eller anordningen, om detär erforderligt ur irafiksäkerhelssynpunkt. Föreläggandet kan också avse atlägaren skall ändra utfart eller - enligt lagrådels förslag - annan utgång elleratl han skall ordna stängsel. Enligt nu förevarande paragraf skall ersättningutgå till fastighetsägaren och den som innehar särskild rätt till fastighetenför de koslnader och den övriga skada som elt åläggande kan medföra, Enligllagrådels mening bör kommunen vara ersättningsskyldig Prop.1985/86:1 331 endastgentemot den som föreläggandet riktats mot, dvs, ägaren byggnaden,anläggningen eller anordningen. Härmed vinns överensstämmelse med 10 kap, 17 §,Den åtgärd ägaren skall företa kan naturiigtvis medföra skada även för annan.Förhållandet mellan ägaren och denne bör emellertid regleras inbördes mellandem och kommunen bör inte åläggas ersättningsskyldighet mot annan än den motvilken föreläggandet riktas. Skall ägaren lämna gottgörelse lill annan, ingårdenna bland de poster för vilka ägaren kan få ersättning av kommunen, 1lagrådets förslag har del nu anförda beaktats. 1 första styckel bör för att vinna överensstämmelsemed andra bestämmelser i kapitlet uttryckligen anges att det är kommunen somskall utge ersättningen, 1 paragrafen regleras frågan om rätt lillersättning för skador som uppkommit till följd av undersökningar, mätningareller andra åtgärder som avses i bestämmelserna i 9 kap, 8 § om tillträdesrätl,9 kap. 8 § motsvaras i lagrådets förslag av 16 kap. 7 §. Paragrafen reglerar kommunens skyldighet attåterbetala vissa ersättningar som blivit onyttiga för fastigheisägaren pä gmndav att fasligheten ej kan användas så som förutsattes när ersättningen togs ut.De avgifter som avses med förslaget är först betalning för gatukostnader enligl6 kap. 32 eller 33 § eller enligt motsvarande äldre bestämmelser. Eftersomdetaljplanen avses skola få en bestämd genomförandetid torde återbetalning förgatukostnader bli aktuell endast i undantagsfall. ifrågavaranderegel torde därför komma att tillämpas särskilt i samband med att äldre planerupphör att gälla, I den mån bestämmelserna avser återbetalning av ersättningsom utgått på gmnd av äldre beslämmelser har reglerna emellertid bättre sinplats i promulgationsavsnittet (se 17 kap, 23 § i lagrådets förslag). Enligtlagrådsremissen skall kommunen vidare under ovan angiven förutsättning varaåterbetalningsskyldig för kostnader för vatten och avloppsanläggningar enligtlagen om allmänna vatten- och avloppsanläggningar eller enligl molsvarandeäldre bestämmelser. I lagrådets förslag finns ingen motsvarighet tillbeslämmelserna såvitt avser va-avgifter. Sådan återbetalning bör nämligenregleras i va-lagen, Godlas lagrådets uppfattning, bör förslag tillerforderliga ändringar i va-lagen framläggas i samband med att annanföljdlagsliftning till PBL föreläggs . 1985/86:1 332 Härvidbör uppmärksammas alt även annan än kommun kan vara huvudman för enva-anläggning. Har en fastighet bytt ägare efter det altersättning erlagts, torde avsikten vara att ålerbetalningsskyldigheten gäller iförhållande lill den nya ägaren. Lagrådets förslag har utformats i enMghethärmed. Att ålerbetalningsskyldigheten gäller i förhållande till den nyeägaren hindrar självfallet inte att säljare och köpare avtalar att ersättning,som eventuellt kan återbetalas, slutligen skall komma säljaren till godo. Enligt förslaget skall ersättning utgå om skadauppkommer genom att fastighetsägaren "på grund av att bygglov vägras intekan" använda fastigheten sä som förutsattes när ersättningen logs ut. Altfastighetsägaren kan förete ett beslut om avslag på en ansökan om bygglov äralltså enligt förslaget ett formellt villkor för återbetalning. Mången gångtorde det på grund av gällande planer stå klart for kommunen att fastigheteninte får användas som ursprungligen var avsett. Det kan då synas onödigt atldetta uttryckligen konstateras i ett bygglovsärende. Med hänsyn tillpreklusions-fristen i 14 kap, 12 § (15 kap, 4 § lagrådets förslag) är detemellertid erforderligt att beslut om bygglov utgör utgångspunkt för beräkningav tid inom vilken lalan skall väckas. Kommunen bör betala ränta på återbetalade belopp.Lagrådet har i sitt förslag i etl nytt andra stycke i 7 § tagil upp enbeslämmelse härom. När ersättning enligt detta kapitel utgår lör den skadanågon lider (se l.ex, 3 och 4 §§). är räntelagens bestämmelser om rätt tillränta direkt tillämpliga. Lagrådet vill anmärka atl, när ersättning förinlöst mark skall bestämmas med tillämpning av expropriationslagen, ocksåutebliven återbetalning av gatukostnader bör beaktas (se 4 kap I § förstastycket sista meningen expropriationslagen), I paragrafen har tagits upp de skadefall då enfastighetsägare skall vara skyldig att tåla elt visst mått av intrång innanrält ersättning utgår. Enligt andra stycket i paragrafen ärkvalifikationsgränsen minst en femtedel av värdet av den berörda delen avfastigheten. Lagrådet har i den allmänna delen av sitt ytlrande redovisat sinasynpunkter på frågan om gränsen kan anses innefatta en rimlig avvägning mellanallmänna och enskilda iniressen. Lagrådets förslag i denna fråga innebär attgränsen skall sättas till en tiondel eller mer av berörd del av fasligheten. I första stycket punkt 1 har i lagrådets förslagorden "av våda" ersatts med "på annal sätt". Enligtspecialmotiveringen skall med uttrycket "av våda" förstås varjesituation som innebär atl byggnaden blivit förstörd genom en olyckshändelseeller genom någon brottslig handling som fastighetsägaren inte kan råda över,I den mån fastigheisägaren kunnai råda över den brottsliga handlingen skulle hansåledes förvägras ersättning i den 1985/86:1 - . situationsom anges i punkten. Enligt lagrådets mening är det inte lämpligt alt låtabestämmelsen innefatta en föreskrift om sanktion för brott. Det må ocksäframhållas att betydelsen av ordet våda inte är entydigt. Av anförda skäl harpunkten ändrats på angivet sätl. När det gäller all bedöma om ersäitningsgill skadauppkommit eller om skadan är sä stor att kommunen skall vara skyldig att lösafastigheten fär enligt fiärde stycket även beaktas andra beslut som avses iförsta stycket och som har vunnit laga krafl före det senastebeslulet. En fömtsättning för all bestämmelsen skall fungera synes vara attifrågavarande beslul avser samma "berörda del" av fastigheten, I lagrådets förslag har i fiärde styckel orden"vunnit laga kraft" ersatts med ordet "meddelats".Härigenom fångas in samlliga beslul som ej är mer än när detsenaste beslutet meddelas även om de till följd av överklagande ännu ejslutligt avgjorts, I sistnämnda fall får ersättningsmålet vilandeförklarastills lagakraftägande beslut föreligger. Enligtförsta meningen i femte siycket är staten skyldig att ersätta kommunen desskoslnader för ersättning eller inlösen, om kommunen efter föreläggande däromenligl 12 kap, 7 § beslutat skyddsbestämmelser som avses i första siycket 3 föratt tillgodose ell riksiniresse. Motiven till denna beslämmelse utvecklas ilagrådsremissen på s, 300, Departementschefen pekar på att det kan varaslatliga eller enskilda intressen som ger upphov till ett ersättningsanspråkfrån en fastighetsägare. Enligt departementschefens mening bör det normaltvara kommunen som i första hand svarar för kompensation till fastigheisägaren.En sådan lösning innebär, framhåller han, att fasUgheisägaren inte behöverkänna nägon tvekan om vem han skall avkräva ersättningen. Det bör dä ocksåföreskrivas skyldighet för den blivande huvudmannen att ersälla kommunen desskostnader. Det kan, framhåller departementschefen, bl, a, vara fråga omrestriktioner för att trygga anläggningar av olika slag. Det blir dåanläggningens ägare som blir skyldig att ersätta kommunen dess kostnader föreventuella intrång. Som en konsekvens av denna ståndpunkt föreslår han atl statenskall ersätta kommunen för dess kostnader i de fall kommunen har blivitersättningsskyldig gentemot fastighetsägare till följd av beslut somtillkommit för att trygga riksintressen. Enligl departementschefen böremellertid denna skyldighet gälla endast om det i första hand är ettriksintresse som skall iryggas och detta sker genom atl staten meddelar ettplanföreläggande enligt 12 kap. PBL. Enligl lagrådels mening är del tveksamt om den iförevarande bestämmelse föreslagna ersättningsskyldigheten är en konsekvens avståndpunkten att l.ex. en anläggnings ägare skall vara skyldig atl ersättakommunen dess kostnader för intrång som drabbar en fastighet på grund avrestriktioner som lagts på denna för alt irygga anläggningen. De skyddsbestämmelsersom enligt bestämmelsen kan föranleda ersättningsskyldighet för staten avserbebyggelse med särskill bevarandevärde. Prop.1985/86:1 334 ominte kommunen i sådana fall även om bebyggelsen har ett riksintresse - börstå för eventuella kostnader för de skador som skyddsbestämmelserna kanmedföra. Lagrådet vill ocksä peka pä att bestämmelsen såsom den utformats kankomma att missbrukas i det alt en kommun kan underlåta att ta initiativ lillåtgärder för att skydda riksintressant bebyggelse i förlitan på alt statennödgas meddela planföreläggande, varvid kommunen slipper att svara förkostnaderna för de skyddsåtgärder som behövs. Lagrådet har ännu inte varit itillfälle att granska lagrådsremissen med förslag till lag om hushållning mednaturresurser. Någon närmare granskning av förevarande beslämmelse, som harsamband med nämnda lagförslag, har således inte kunnat ske. Lagrådet får därförnöja sig med de påpekanden som gjorts i det föregående och bestämmelsen upptasi oförändrat skick i lagrådets förslag. Enligt andra meningen i stycket är i fall som avsesi första stycket punkterna 4 och 5 ägaren till den anläggning för vilkenskydds- eller säkerhetsområdet har beslutats, skyldig att ersätta kommunen desskostnader för ersättning eller inlösen. Bland kostnader som kan uppkomma förkommunen ingår självfallet ocksä eventuella räntekostnader. När krav reses medstöd av bestämmelsen kan anläggningens ägare ibland anse sig ha skäl att hävdaatt kommunen inte fört ersätlningsprocessen med tillbörlig omsorg eller attalltför frikosUga medgivanden gjorts. Det ligger i sakens natur att sådanainvändningar skall kunna prövas i domstolen. Nägon särskild bestämmelse häromlorde inte behövas. 9 och 10 §§ Första stycket i 9 § föreskriver attexpropriationslagen skall tillämpas i mål om ersättning, inlösen eller förvärvav servitut eller nyttjanderätt enligt PBL i den mån avvikande bestämmelserinte meddelas i PBL. Bestämmelsen avser som nämnts mål både enligt 6 kap,och enligt 14 kap. Paragrafen står under rubrikenmen avsikten torde som ovan antytts varaatt ej bara expropriationslagens materiella bestämmelser skall tillämpas utanockså expropriationslagens processuella regler, 1 enlighet med vad som anförtsunder kapitelrubriken upptar 9 § i lagrådets förslag en hänvisning endast tillexpropriaUonslagens materiella bestämmelser såsom de återfinns i 4 kap,expropriationslagen med viss jämkning. 1 lagrådets förslag har rubriken till 9och 10 §§ angetts som "Bestämmande av ersättning". Det bör observerasatt ordet "ersättning" i dessa paragrafer närmast motsvarar vad som iexpropriationslagen kallas för expropriationsersätlning och avser ersättningbåde vid inlösen och vid intrång, 1 föregående paragrafer i kapitlet hardäremot uttrycket "ersättning" en annan innebörd (se t. ex, 5 §),Vidare blir på tidigare anförda skäl enligt lagrådets förslag 9 § tillämpligbara på ersättning i fall som avses i föregående paragrafer i 14 kap. Lagrådetsförslag innehåller dock ingen 1985/86:1 ,_.,-. hänvisningtill 6 §, Vid skada som uppkommit genom undersökningar och mätningar synesnämligen behov av att bestämma fastighetens marknadsvärde knappast föreligga.Till bestämmelsen i 9 § i lagrådets förslag har med redaktionella jämkningarfogats regeln i 10 § remitterade förslaget om beräkning av tidpunkten vidtillämpning av presumlionsregeln i 4 kap, 3 § expropriationslagen. Bestämmelserna i 9 § andra stycket återfinns i 10 §lagrådets förslag. Vid utformningen har beaktats alt det vid skada som avses i4 § - på grund av att eft område vid genomförande av ny plan blir använt förannat ändamål eller ändrat till sitt höjdläge - inte finns något heslut tillvilket fastighetens marknadsvärde tidsmässigt kan relateras. Beträffande regelni 9 § andra stycket sista punkten - som i lagrådets förslag upptagits i etlsärskilt stycke - hänvisa lagrådet till vad därom anförts i den allmänna delenav lagrådets yttrande. I lagrådets förslag har på skäl som ovan anförtsdels upptagits vissa huvudsakligen processuella regler i ett nytt 15 kap, underrubriken och dels till elt likaledes nytt 16kap, med rubriken samlats främsi bestämmelserfrån 1 kap, och 9 kap, i remitterade förslaget. Till följd härav äterfinnsövergångsbestämmelserna i lagrådets förslag som 17 kap. Lagrådet har vid singranskning utgått från den lydelse övergångsbestämmelserna avses fä enligt ettden till lagrådet remitterat förslag angående bl. a,tidigareläggande av tidpunkten för PBL;s ikraftträdande. Om lämplighelen av attändra tiden då PBL avses träda i kraft hänvisar lagrådet till sitt yttrandeöver sistnämnda lagrådsremiss. Enligt en allmänt erkänd grundsats bör processuellabestämmelser i ny lagstiftning i princip tillämpas efterikraftträdandet, även om de bakomliggande förhållandena härrör frän tidendessförinnan. Däremot anses att nya beslämmelser av materiell innebörd somregel bör tillämpas endast i fräga om förhållanden som inträtt efter den nyalagstiftningens ikraftträdande. En annan sak är att det ibland kan vara tveksamtom en bestämmelse bör hänföras till den ena eller andra kategorin. De nuantydda principerna torde bära upp de föreslagna övergångsbestämmelserna ävenom detta ej kommit lill så tydligt uttryck i departementschefens anförande. Avdessa principer följer l,ex, att del inte är erforderligt att iövergängs-bestämmelser ange atl nya processuella beslämmelser skall tillämpasgenast efter ikraftträdandet. Som regel torde endast avsteg från principernabehöva direkt anges i lagtexten. Självfallet är del emellertid ofta en fördelatt ge tämligen detaljerade bestämmelser ocksä när vad som föreslåsöverensstämmer med de nämnda principerna. 1985/86:1 336 Då det gäller beslut träffade med stöd av sedermeraupphävd lag lorde man inte kunna ange någon allmängiltig princip förrättsverkan av sådana beslut efter det att ny lag har trätt i kraft.Förhållandena är alltför mångskiftande härför. Gynnande beslut tordeemellertid som regel bestå. Ett exempel härpå är i nu aktuell lagstiftningbyggnadslov. 1 betydande utsträckning är det emellertid erforderligt attreglera äldre besluts rättsverkan i promulgationsbestämmelser. I detta kapitelfinns således ett avsnilt med regler om giltigheten av gällande planinstitut(3-12 §§), En anmärkning kan enligt lagrådets uppfattningriktas mot flera av de föreslagna övergångsbestämmelserna, I åtskilliga fallframgår del nämligen inte om sladgandena avser materiella bestämmelser,processuella bestämmelser eller bestämmelser av båda slagen. Lagrådet har söktkomma till rätta härmed genom att då sammanhanget eller ordalydelsen så ansettskräva förtydliga lagtexten genom att använda uttryck som "prövning isak" och "förfarandet". Här skall anmärkas att vad lagrådet anfört under 11kap, 5 § om lämpligheten av en bestämmelse i promulgalionskapitlet angåendeplanavgifter beaktats genom en ny 10 § i 17 kap, i lagrådets förslag, Defta harmedfört en förskjutning i numreringen av efterföljande paragrafer, Ocksä bestämmelsernaom gatukostnader (23 § lagrådets förslag) har kompletterats på sätt somfömtskickats under 14 kap, 7 §, Slutligen har vad lagrådet anfört under I kap,9 § belräffande vissa rättsinstilul som är under avveckling iakttagits genom enny 27 § i lagrådets förslag. Äldre planer skall enligt departementschefensförslag i stor utsträckning gälla såsom plan av motsvarande sia;? enligt PBL, 1den utsträckning så avses skola bli fallet föreslås bestämmelser härom i bl, a,förevarande paragraf. Paragrafen upptar i första stycket en regel om attfastställda generalplaner skall gälla som områdesbestämmelser. Stadgandet omgeneralplaner bör ges den lydelsen att därav framgår att generalplan kanfastställas i sin helhet eller endasi i vissa hänseenden och att planen skallgälla som områdesbestämmelser endast i den mån fastställelse skett (se 10 §tredje styckel byggnadslagen). Lagrådet vill anmärka all en förutsättning föratt fastställda generalplaner skall transformeras till områdesbestämmelser äratt planerna - såsom de regleras i byggnadslagen eller åtminstone såsom de ipraktiken kommit att ulformas - i fråga om generell tillämp-barhet ej är attanse som normer, 1 övergångsbestämmelserna anges inte vad som vidPBL: s ikraftträdande händer med de icke fastställda generalplanerna ochfrågan berörs inte heller i motiven. Eftersom dessa planer saknarrättsverkningar kan det vara motiverat att laglexten förbigår dem med tystnad.Frågan om och i 1985/86:1 337 vadmån dessa planer har någon funktion all fylla efter den nya lagensikraftträdande kan möjligen vara tveksam. Ett klariäggande uttalande avdepartementschefen kan behövas. Också äldre informella planers framlidabetydelse kan behöva belysas (se också under 4 kap.). Det remitterade förslaget har ingen regel omstomplaner. Enligt vad departementschefen uttalat skall alla stomplaner upphöraatt gälla när PBL träder i kraft. Med hänsyn till att vissa rättsverkningar ärknutna lill stomplanerna bör detta komma till ullryck i laglexten. Enbeslämmelse härom återfinns därför i lagrådets förslag som elt nytt tredjestycke i 3 S. 1 lagrådets förslag har första siycket getts enändrad formulering i avsikt att tydligare ange att bestämmelsen avser delsstadsplaner och byggnadsplaner enligt såväl byggnadslagen som 1931 årsstadsplanelag och dels äldre planer och beslämmelser som på grund avsladgandena i 79 och 83 §§ stadsplanelagen jämförda med 159 § andra stycketbyggnadslagen omfattas av övergångsreglerna till den lagen. Paragrafen berör frågor om huvudmannaskapet förvägar och andra allmänna platser inom områden som omfattas av byggnadsplaneller avstyckningsplan. Ansvaret för plangenomförandel i sådana områden liggeridag på fastighetsägarna. Eftersom dessa planer skall anses som detaljplanerenligt PBL behövs den i paragrafens första mening upptagna bestämmelsen.Annars skulle nämligen kommuner påföras ett inte avsett huvudmannaskap förallmänna platser inom dessa områden. Byggnadslagen saknar uttryckligabestämmelser öm huvudmannaskap för sådana vägar och andra allmänna platservarom nu är fråga men lagen utgår från atl det är fastighetsägare som har dettaansvar. 1 anläggningslagen och i lagen om enskilda vägar finns bestämmelservarigenom plangenomförandet kan tryggas. Någon övergångsbestämmelse motsvarandeden som upptagits i paragrafens andra mening har därför inte sin plats i PBL. 1anslulning till vad som sägs på s, 693 är det angeläget att framhålla atl omkommun eller annan genom avtal ålar sig att underhålla och sköta en väg. förvilken t, ex, en vägförening är huvudman, detta inte inverkar på frågan vem somformellt har ansvarei för väghållningen; huvudmannaskapet för vägar kan interättsligt sett ändras genom ett avtal. Enligt första stycket skall efter lagens ikraftträdande kommunens skyldighet au till följd avstadsplanen lösa viss mark 22 1985/86. 1985/86:1 338 reglerasinte av 14 kap, I S första stycket PBL utan av 48 S första och tredje styckenabyggnadslagen. Departementschefen anger ail man härmed fär en mjukare övergångtill den föreslagna ovillkorliga inlösenskyldigheten. Fördelarna av förslageti denna del har inte närmare belysts. Departementschefen föreslår inte någonmotsvarande regel för det fall då annan än kommunen är huvudman. 1 lagrådetsförslag har första stycket i 6 § utgått. Andra stycket, som då kommer attutgöra en egen paragraf, har av systematiska skäl placerats före 5 §remitterade förslaget, Paragrafen reglerar den inlösenskyldighet förkommunen som föreslås till följd av att fastighetsägarens räu kan försämras dåen sladsplan eller byggnadsplan ändras eller upphävs. Innan lagrådet går in päen granskning av bestämmelsen erinrar lagrådet om den i yttrandets allmänna delframförda kriUken mot grundtankarna i departementschefens förslag, 1 paragrafens första stycke uppställs deförutsättningar som skall föreligga för att kommunens skyldighet att lösa markskall inträda. En av förutsättningarna (punkl I i lagrådsremissen) är altfastighetsägare på grund av ett långvarigt förbud enligt 35 eller 109 §byggnadslagen varit förhindrad att bygga enligt planen, I specialmotiveringensägs atl något absolut krav på att förbudet skall ha gällt utan avbrott intebör ställas. Som skäl härför anförs att om etl förbud upphör att gälla enkortare tid på grund av att giltighetstiden har löpt ut innan den har förlängtsså har fastighetsägaren i praktiken inte haft några möjligheter att ulnytfiabyggrälten, Samma syn bör enligt departementschefen läggas på sådana fall därförbudet har upphört före PBL;s ikraftträdande. Lagrådet vill fästauppmärksamheten på ytterligare en situation där kravet i punkt 1 bör ansesuppfyllt. Lagrådet åsyftar det fallet att ett långvarigt förbud enligt 109 §byggnadslagen någon tid före ikraftträdandet av PBL ersatts av ett förbudenligt 110 § andra stycket att bygga innan vägar, vattenförsörjning och avloppanordnats.