prop · G903123 · 1985-12-31 00:00:00 — Detsammagäller även eventuellt krav mol borgenär när köpeskillingen redovisats.Borgenären kan t, ex. vara bosall i utlandet, vilket gör det svårt att riktabetalningsanspråk mot honom och styrka hans onda tro enligt 14 kap. 4 § andra styckelUB. Lederen vid försäljningstillfällel lämnad upplysning om förekomsten av inkomnabesvär till att köpare vid exekutiv försäljning anses vara i ond tro, uppkommeretl för köparen och kronofogdemyndigheten synnerligen olyckligträttsförhållande. Hur skall en kronofogdemyndighet kunna upplysa om besvär iett mål och uppmuntra till god budgivning? Hur slor ärkronofogdemyndighets upplysningsskyldighet i samband med exekutiv försäljning?Inverkar eventuell ond tro på prövningen av avgivet bud som skall göras enligt9 kap. 4 § UB? Svaren på dessa frågor är viktiga i den praktiska tillämpningen. 1 den andra situationen, vilken omnämnts lidigare, gäller att även om självautmätningen inte överklagas besvär kan anföras av utomstående överförsäljningen. fär bestämmelsen i 14 kap. 1 § UB konsekvensenatt köpare mäste vara i god tro när han tar exekutivt såld egendom i sinbesittning. Överklagar tredje man en exekutiv försäljning innan godsetavhämtats anses godtrosförvärv inte ha ägt rum. Detta framgår av denredovisning av gällande rätt som finns i Kommentaren till utsökningsbalken,vilken utgetts av m, fl, (s, 491 f). Videxekutiva auktioner hämtas vanligen del inropade godset av köparen.Skrymmande gods kan av praktiska skäl kvarlämnas på auklionsställeti avvaktan pä transport. Enligt 9 kap, 5 § UB kan kronofogdemyndighet geanstånd med betalning av inropat gods. Detta får då inte lämnas ut lill köparenförrän full betalning eriäggs. Vid försäljning under hand går det alltid visstid mellan godtagande av bud och utlämnande av det sålda godset. Enligt RSVsmening talar myckel för att tradilionskravet inte behöver vara uppfyllt för attnägon skall vara i god tro. Eftersomdel är angeläget att exekutivförvärvarens rättsskydd är sä gott som möjligt förordas att ond tro inte skall kunna anses föreligga i samband med exekutiv försäljning i nägon av de bägge situationerna. Går inte detta att genomföra bör i vart fall inte bestämmelsen om den omkastade bevis bördan i 1 § andra stycket lagförslaget gälla. Precis som vid utmätningssi- 59 lualionen bör det även i försäljningssituationen varatredje man som skall Prop. 1985/86: 123 styrka ond tro. framhöll i yttrande lillutredningen att det finns skäl att anlägga en differentierad syn pä vilka kravsom skall ställas pä förvärvaren i olika fall av godtrosförvärv. Avgörandebetydelse borde tillmätas förhållandet om förvärvaren eller den frän vilkenförvärvet görs är näringsidkare. Sker elt förvärv från en näringsidkare somerbjuder egendomen i sin näringsverksamhet borde ingen mera långtgående undersökningspliktnormalt åläggas konsumenten. Den enskilde borde kunna utgå ifrån att varor somerbjuds i den reguljära handeln är rättmätigt åtkomna, framhöll verket. Utredningen föreslår nu en generell regel med innebörd attförvärvaren skall anses vara i god tro endast om han kan visa att han varkeninsett eller med hänsyn till omständigheterna bort inse att överlåtaren saknaderätt alt förfoga över egendomen. I den allmänna motiveringen till regeln anförsatt beviskravet dock inte kan sättas särskilt högt vid en privatpersons köp iden reguljära handeln. En stulen sak som förvärvats under sädana omstän-'dighelerbör enligt utredningen kunna presumeras ha skett i god tro, såvida inte tungtvägande argument kan anföras till förmån för en annan mening (s. 180). tillstyrker en regel om omvänd bevisbördavid förvärv näringsidkare emellan och vid förvärv mellan privatpersoner. Förkonsumentköpens del, dvs, huvudsakligen de fall där privatpersoner förvärvaregendom från näringsidkare eller genom kvalificerad förmedling av näringsidkare(se verkets nämnda skrivelse), bör dock i enlighet med vad utredningen självfunnit - tvärtom presumeras atl förvärvet skett i god tro. Det stora antaletkonsumentköp gör att denna presumtion för god tro sannolikt får slor praktiskbetydelse. Regeln bör därför komma till uttryck direkt i lagtexten, Detlaskulle exempelvis kunna ske genom att 1 § kompletteras med ett tredje slyckemed följande lydelse: "Har egendom som är avsedd huvudsakligen för enskiltbruk förvärvats av en konsument från en näringsidkare i dennes yrkesmässigaverksamhet, skall förvärvaren dock anses ha varit i god tro om han inte medhänsyn till omständigheterna bort inse att överlåtaren saknade rätt attöverlåta egendomen. Motsvarande gäller även när förvärvet skett genomförmedling av en näringsidkare som ombud för en säljare," Vad gäller frågorna om vem som skall ha bevisbördan förförvärvarens goda tro och vilka aktsamhelskrav, som skall ställas påförvärvaren, bör det tydligare än vad som framgår av betänkandet (t, ex. pås. 166, 181 f, 184, 198 och 203) observeras, att del är fräga om tvåolika spörsmål. aktsamhelskrav som skall ställas åren rättsfråga, som bördiskuteras skild från frågan om vem som har bevisbördan för de faktiskaomständigheter- 60 Liksom utredningen anser fakullelsnämnden att ÄraverpÅaA7.yflm/7efför Prop. 1985/86: 123 godtrosförvärv bör ställas högre än de krav som avgör omen förvärvare av egendom gjort sig skyldig till häleriförseelse. I vissa fall,t. ex. där egendomen är sådan att den ofta säljs på avbetalning med ägarförbehäll(ätertagandeförbehåll) eller ofta stjäls, bör förvärvaren vidta särskildaundersökningsåtgärder för att förvissa sig om överlätarens rätt alt disponeraöver egendomen. Detla framgår ocksä redan av etablerad praxis. Någon anledning atl i lag eller motiv försöka i detaljprecisera vilka krav som skall ställas på förvärvaren finns inte. Domstolarnahar bättre möjligheter alt i konkreta fall mejsla ut den rättsregel som börgälla. För en viss restriktivitet från lagstiftarens sida talar ocksä att vissaför undersökningsplikten relevanta omständigheter - såsom förändringar ibilregistreringens uppläggning - kan påverka undersökningspliktens innebörd.Lagförslagets hänvisning i 1 § andra styckel till egendomens beskaffenhet, deförhållanden under vilka den utbjöds eller omständigheterna i övrigt kan frändenna synpunkt godtas. Däremot kan anmärkning göras mot motivens hänvisning lillden aktsamhet och försiktighet som skulle ådagalagts av en bonus pater (se bet, s. 182). "Den gode familjefadern" lorde inte bara vara enalltför vag figur för alt tjäna till ledning. I den mån förebilden alls harnågon stadga, hänför den sig närmast till vad som är etl genom-snittsupplrädandebland förståndigt folk. Frågan arom inte spörsmålet om god tro i än högre gradär vad som gäller culpabedömningen inom skadeståndsrätten bör ge utrymme fören strängare bedömning. Domstolarna bör vara fria alt skärpa aktsamhetskravenför god tro utan att vara bunden av den oklara figuren "bonus pater ". Utredningens förslag innebär ett visst tillmötesgående avkriminalpoli tiska önskemål om ökade möjligheter till vindikation pä det sättet alt förvärvaren får bevisbördan för alt han varit i god tro vid sitt förvärv (s. 169 f och 181 fO, Som framhållits ovan mäste själva bevisbördefrägan principiellt hållas isär från aktsamhetsbedömningen. Bevisbördefrågan - liksom bevisvärderingen - gäller vilka faktiska omständigheter som skall läggas till grund för aktsamhetsbedömningen. Visserligen kan en bevis börda på förvärvaren stödjas på att han och inte ägaren, som gått miste om egendomen, har den bättre möjligheten att utreda omständigheterna vid förvärvet. Oavsett vem som bär bevisbördan är det naturligt att som en för förvärvaren negativ omständighet vid bevisvärderingen beakta, att han inte vill ge fullständiga uppgifter för sakens belysning. Det förhållandet alt aktsamhetsbedömningen i vissa fall kan bygga på en undersökningsplikt för förvärvaren gör det också naturiigt, atl bevisbördan för vilka aktiva åtgärder som vidtagits av förvärvaren bör ligga på hans sida. Det torde emellertid vara alt gä för långt, att som en enda huvudregel föreskriva, att bevisbördan för de omständigheter, som skall läggas lill grund för prövning av den goda tron. läggs på förvärvaren. Om ett förvärv skell för länge sedan kan det vara förklarligt, att förvärvaren inte kan ge upplysningar om omständigheterna vid hans förvärv. Särskilt tydliga blir svårigheterna pä förvärvarens sida om förvärvaren rent av skulle ha avlidit, och ett anspråk från en tidigare och kanske bestulen ägare skulle framställas mot hans dödsbo. Det torde vara atl gå för långt atl utgå från atl godtrosförvärv inte 61 skett, förden händelse någon utredning om omständigheterna överhuvud- Prop. 1985/86:123 taget inte kan åstadkommas. En sådan regel skulle för övrigi påtagligtavvika frän en eljest inom sakrätten gällande huvudprincip, att besittning tillegendom ger presumtion för rättmätigt innehav. anser sålunda, att - om en endagrundregel skall uppställas i fråga om bevisbördan för omsiändigheterna vid ettförvärv -bevisbördan bör ligga på den tidigare ägaren för att förvärvet inteskett i god tro. Emellertid måste huvudregelUi som illustrerats strax härovan,förses med åtskilliga modifikationer som i vissa lägen lägger en bevisbörda päförvärvaren, 1 varje fall riskerar utredningens förslag att leda lill en förstel och i vissa lägen olämplig reglering. De jämförelser som utredningen gjortmed vissa andra lagregler om omkastad bevisbörda är för övrigt inte helleralltid träffande; jämförelserna kan i varje fall inte vara avgörande.Fakultetsnämndens slutsats blir därför, att någon lagregel om bevisbördan intebör införas utan att frågan liksom får hanteras av domstolarna, Att direkt i lagtexten inskriva en bevisregel, enligtvilken det skulle ankomma på förvärvaren atl styrka sin goda tro vid förvärvav lösöre som frånhänts ägaren, anser samfundet betänkligt. Sedan den fria bevispröv-ningensprincip infördes i svensk rätt har frågan om bevisbördans fördelning ihithörande fall blivit av mindre betydelse. Även om det i princip enligtgällande rätt ankommer på godsets ägare att styrka ond tro hos förvärvaren,åvilar det redan nu förvärvaren att visa att transaktionen som sädan är fulltnormal eller att han vidtagit rimliga åtgärder för alt förvissa sig om sinfångesmans rättstitel eller behörighet. Mot den i den föreslagna lagtexten inskrivnabevisbörderegeln talar också det förhällandet att det i betänkandet förutsättsatt man även i fortsättningen skall godtaga förvärvarens påstående om god tro,därest förvärvet framstår som fullt normalt genom att förvärvet skett på offentligauktion eller frän yrkesmässig försäljare med fasl driftsställe eller underliknande förhållanden. Den föreslagna regeln om bevisbördans fördelning kanunder sådana förhållanden komma att tillämpas pä elt sätt som inte varitavsett. Enligt samfundets mening bör domstolarna utan att varabundna av någon i lagtexten inskriven bevisbörderegel ha att i varje särskiltfall med beaktande av omsiändigheterna kring förvärvet ta ställning till fråganom förvärvaren varit i god tro, Större betydelse än rätten till lösen för att modifiera exstinktionsprincipen torde tillämpningen av själva godtrosrekvisitet ha, 1 rättspraxis ställs för hållandevis stora krav pä god tro hos förvärvaren. Kravet anpassas till förhållandena i det enskilda fallet. 1 misstänkta situationer kan det utfor mas som en ren undersökningsplikt. Härigenom blir del möjligt alt åstad komma en tillämpning av exstinktionsprincipen som medför att den ur- 62 spmnglige ägarens iniressen kan beaktas. Förbundet haringen erinran mot Prop. 1985/86: 123 den utformning som regeln om god trohar fått i utredningens förslag. Del bör dock understrykas alt det även ifortsättningen blir en uppgift för rättstillämpningen alt ge innehåll åt regelngenom att avgöra hur högt kravet pä god tro skall ställas i olika situationer, Förbundel ansluter sig till utredningens förslag i 1 § altdet skall ankomma på förvärvaren att styrka sin goda tro. Del framstår somriktigt att den som påstår sig ha förvärvat egendom i god tro får klargöra hurdet har gått till vid förvärvet. Detla innebär å andra sidan inte att varjeperson vars äganderätt ifrågasätts ulan vidare skall behöva presentera sinbevisning. Den påstådde rätte ägaren måste givelvis primärt först på ettövertygande sätt ange omständigheter som utvisar att egendomen är hans. Ledamöterna är skiljaktiga ifråga om förslaget all bevisbördan för god tro skall läggas på förvärvaren. Vi ifrågasätter om den föreslagna bevisbörderegeln ärerforderlig eller ens lämplig. Enligt utredningens egna uttalanden (s. 179) ärinte avsikten med förslaget alt man skall åstadkomma någon mer drastiskförändring i gällande rättsläge. Vad det är fråga om är att på ett merpåtagligt sätt framhäva den ordning som i och för sig redan gäller. Vi delar uppfattningen atl en bevisbörderegel av denföreslagna arten knappast ändrar rättsläget i någon märkbar mån. Som framhållsi förbundels yttrande torde det vara styrkan i kravet på god tro som äravgörande i de flesta fall. Till skillnad frän utredningen anser vi emellertidatt den omständigheten atl den föreslagna ändringen i reglema inte ändrarrättsläget talar emot att förslaget genomförs. Alt ändra reglerna förefallerockså vara en egendomlig metod för att undanröja missförstånd om innebörden avgällande rätt, Uiredningen har inte påvisat några olägenheter av vikt medden bevisbörderegel som har utbildats i praxis. Den föreslagna nya regeln kan- i den män den alls får nägon betydelse - antas medföra negativa verkningarfrån omsättningens synpunkl. Förvärvaren blir nämligen nödsakad att i ökadomfattning försäkra sig om bevis för sin åtkomst av godset. Överlå-telselransaktionernakan dä befaras bli mer omständliga. Det är härvid atl märka att bevisskyldighelenförutsätts vara obegränsad i liden. Även om dessa negativa verkningar i deflesta fall inte torde bli allvarligare än atl de i och för sig kundeaccepteras, uppvägs de enligt vår mening inte av några fördelar med denföreslagna bevisbörderegeln. Vi avstyrker därför förslaget i denna del. Anser att exstinktionsprincipen förenad med en omkastadbevisbörderegel innebär bl. a. förbättrade möjligheter för polisen attåterställa genom brott åtkommen egendom lill rätt ägare. Föreningen tillstyrker utredningens förslag om en omkastadbevisbörda så att en förvärvare inte skall anses vara i god tro med mindre hanvisar att han varken insett eller med hänsyn till egendomens beskaffenhet, deförhållanden under vilka den utbjöds eller omständigheterna i övrigt bort inseatt överiåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen. Enligt föreningensuppfattning bör man så långt möjligt undvika att införa lagregler med omkastadbevisbörda. Vid valet mellan den föreslagna regeln och en ' oinskränkt vindikationsregelär emellertid föreningen beredd att godta förslaget; dock med den viktigareservationen alt de föreslagna preskriptionsreglerna ocksä intas i lagen. Somnämnts inledningsvis skulle en omkastad bevisbörda delvis lösa problemet medatt det ibland kan le sig för lätt alt åberopa god tro vid förvärv avstöldgods. Föreningen ansluler sig till utredningens förslag att ilikhet med gällande rätt god tro skall föreligga såväl vid överiåtelsen som vidbesiuningsöver-gången. De omständigheter som skall beaktas vid bedömningen harenligt föreningens mening fått en lämplig avvägning på det sätt som debeskrivits i 1 § andra st, i den föreslagna lagtexten. Föreningen vill i detlasammanhang understryka vad som anförts i specialmotiveringen när det gällerfall då avsevärd tid förflutit efter förvärvet, för att förvärvarenskall anses ha fullgjort sin bevisskyldighet kan i sådana fall inte ställassärskilt högt. Enligt föreningens mening kan man inte i alla situationer krävaskriftlig dokumentation på förvärvet, framför allt om det gäller massproduceradvara som inköpts i butik, I svensk rätt har sedan gammalt och av hävd såsomhuvudprincip gällt att den som gör ett påstående också har att visa påståendetsriklighet, I straffprocessen betraktas den tilltalade som oskyldig tillsmotsatsen bevisats, I en tvisteprocess tappar käranden käromälet om han intekan styrka sin lalan, 1 elt tidigare remissyttrande över SOU 1983:60 har LRFvänt sig mot förslag alt den som förvärvar egendom ellermottar betalning från någon som sedan försätts i konkurs mäste bevisa att hanvar i god tro beträffande konkursgäldenärens sufficiens dä transaktionen gjordes. LRF hyserförståelse för de bevekelsegrunder som ligger bakom försla gel om omvänd bevisbörda men finner del tveksamt om situationen moti verar en total, generell omkastning av bevisbördan. De syften som ligger 4 bakom detta förslag synes allmänt sett kunna tillgodoses med etl bibehål- lande av nuvarande huvudprincip kompletterad med en presumtionför ond Prop. tro i vissa fall; exempel härpå lämnas av utredningen själv,LRF finner skäl tala för att det under det fortsatta lagstiftningsarbetet övervägesom en sådan lösning är möjlig med hänsyn till lagtekniska ochandra aspekter. Skulle denna väg inte visa sig framkomlig synes förslagetvara atl föredra framför gällande regler. Den lösning utredningen anvisar för att minskamöjligheterna att göra oberättigade exstinktiva godtrosförvärv är att läggabevisbördan på förvärvaren. En sädan omkastning av bevisbördan kanprincipiellt sett inge vissa betänkligheter. Även om det redan existerarregler, där bevisbördan är omkastad, bör nya sådana införas endast om goda skälföreligger, menaratt det pä grund av nödvändigheten attbekämpa stöldbrottslighelen finns behov av en viss skärpning av de krav som slällsför att en köpare av stöldgods skall göra ett exstinktivt godtrosförvärv. Denföreslagna bevisbördeplaceringen kan därför accepteras. Förslaget innebär juäven att bevisbördan kommer att vara placerad hos den part som har störstfördel av regeln och dessutom torde ha de största möjligheterna att presenterabevisning. Enligt Handelskammarförbundets mening bör dock klarare anges hur denålagda bevisbördan skall uppfyllas. Exempelvis kunde uttryckligen anges, attbeviskravet är uppfyllt om förvärvaren kan visa att egendomen köpts i denetablerade handeln. Bilar och andra motorfordon intar en särställning jämförtmed andra kapitalvaror såtillvida som motorfordon är registreringspliktiga.Genom en sä enkel ålgärd som ett telefonsamtal lill länsslyrelsens bilregisteravdelningkan en presumtiv förvärvare av ett motorfordon få uppgift om de tre senastantecknade ägarna till fordonet. Förvärvaren kan därefter ta kontakt medtidigare ägare för kontroll av att överiåtaren äger förfoga över fordonet. Förbundet anser att en sådan undersökningsåtgärd bör varaett krav för att förvärvaren skall anses vara i god tro vid förvärv avmotorfordon från den som icke yrkesmässigt handlar med bilar. Förbundet hemställer om att det nu anförda kommer tilluttryck i regeringens proposition. Förbundet har i övrigt inget alt erinra mot förslaget iden del det berör frågan om godtrosförvärv av anförtrodd egendom. Vi har huvudsakligen studerat belänkandet i de delar sombehandlar godtrosförvärv av stöldgods. Den föreslagna överflyttningen av bevisbördan från den somifrågasätter godtro till den som vill hävda godtro synes rimlig, varför vi tillstyrker att förslaget i denna del läggs till grund för lagstiftning. 5 1985/86. Sweboatinstämmer i del av uiredningen påpekade förhållandet att del vid förvärv avstulen egendom har varit för enkelt för förvärvaren hävda god tro. Dä allmänneåklagaren för talan mot förvärvaren för häleri eller häleriförseelse i denstraffrättsliga delen av en process, föreligger även en civilrättslig del omåterfående av egendomen utan lösen. Denna talan (det enskilda anspråket) somkan föras av åklagaren eller målsäganden själv, grundar sig på om förvärvarenhar gjort ett godtrosförvärv eller ej. Det enskilda anspråket skall ej varaberoende på utgången i ansvarsfrågan, vilket dock synes ha blivit praxis, dåolika bedömningsgrunder mäste tillämpas i fräga om aktsamhetskravet i de civil-och straffrättsliga delarna, 1 den civilrätlsliga delen skall kraven påförvärvarens aktsamhet ställas högre. Detta förhällande framträder klarare medden av utredningen föreslagna omvända bevisbördsregeln där förvärvaren skallvisa att det rör sig om ett förvärv i god tro. Denföreslagna bevisbörderegelns placering är till fördel för den ursprungligeägaren men själva beviskravets styrka har ej höjts. Fränpolis- och äklagarhåll samt av försäkringsbolagen har ofta kritiserats alttillämpningen av gällande godtrosregler medför att den rätte ägaren endastundantagsvis får tillbaka sin egendom. Detta gäller särskilt när det är frågaom stulen egendom. Det har ofta visat sig svårt för den ursprunglige ägarenalt bevisa ond tro hos en senare förvärvare. Mot denna bakgrund finnerriksförbundet det tillfredsställande alt utredningen föreslär en omkastadbevisbörda, dvs, en senare förvärvare skall bevisa alt han i god tro förvärvategendomen. Förhoppningsvis kommer därmed även försäljning av stöldgods attförsvåras. Folksamdelar utredningens uppfattning om att det är lämpligast att bibehålla den s,k, exstinktionsprincipen säväl beträffande anförtrott gods som stöldgods samtatt införa en regel om omkastad bevisbörda. En sådan bevisbörderegel bör kunnaleda till en ökad försiktighet hos allmänheten när det gäller handel med egendomsom kan misstänkas vara stöldgods. Ilikhet med utredningen (s, 188) anser hovrätten att övervägande skäl talar för ett bibehållande av en generell lösningsrätt. Förslaget tillstyrkes i denna del. Ett starkt skäl har vid detla ställningstagande varit att det till lösningsrätten kopplas en regel om preskription, 66 Prop, 1985/86:123 Har inget atl erinra mot förslaget, I likhet med utredningen anser tingsrätten att den (A) somhar blivit berövad egendomen skall ha möjlighet att mot lösen återfå den frånden godtroende förvärvaren (C), Den möjligheten skall finnas för att A skallkunna få tillbaka egendom, som har ett särskilt värde för honom. Det blir då ipraktiken fråga om egendom som här ett affektionsvärde för A eller som ulgördel av en samling som A äger, Förslaget att i lagstiftningen tillerkänna denursprunglige ägaren en generell lösenrätt tillstyrks, Även om denna rättsällan utnyttjas bör den enligt min mening finnas. Framför allt när det är frägaom antikviteter, konst eller annan egendom med affektionsvärde för denursprunglige ägaren framstår en lösenrätt som motiverad av billighetsskäl.Några principiella invändningar mot att exstinktionsprincipen pä detta sättmodifieras synes inte föreligga. När köpare i god tro förvärvat utmätt egendom av gäldenärenbör kronofogdemyndighet ha möjlighet att lösa denna med tillämpning av 2 § ilagförslaget. Köparen kan nämligen ha förvärvat egendomen til) ett så lågt prisatt överskott kan väntas vid kommande exekutiv försäljning. Frågan om den ursprunglige ägarens lösensrätt är svåratt besvara, och det vore värdefullt om klarhet kunde skapas genomlagstiftning, betänkande förordades värdeprincipen på grundval avuppfattningen, atl exstinktionsprincipen tillämpades som ett skydd för godtrosförvärvaren.Det ansågs följdriktigt att innehavaren skulle behöva lämna egendomen ifrånsig, blott om han ersattes för dess värde. Vidare begränsades lösensrätten tillsådana fall där egendomen för den ursprunglige ägaren hade ettvärde av annan art än det rent ekonomiska eller det eljest var av särskild betydelse för honom att återfå egendomen, I denaldrig fullföljda Prop, 1985/86: 123 lagrådsremiss, som upprättades ijustitiedepartementet , föreslogs däremot elt lagfästande avvederlagsprincipen, dvs, egendomens innehavare skulle få ersättning medkostnaderna för sitt förvärv av egendomen, liksom för egendomens förbättringoch för eventuella förändringar i penningvärde. Även i det förslagetbegränsades lösensrätten, nämligen lill fall då egendomen frånhänts ägarengenom stöld eller annat tillgreppsbrott, - I det nu aktuella betänkandetföreslås, att lösensrätten skall få äga rum i alla typer av godtrosförvärv,-- ,