prop · G90383 · 1985-12-31 00:00:00 — drabbar fiskeintresset börfiskeriintendentorganisationen av berörd fas- Prop, 1985/86:83tighetsdomstol förordnas som sakkunnig att på den skadevällande fastighetsägarensbekostnad utreda skadefrågan. Utan en sådan undersökning torde del inte varamöjligt att klarlägga fiskeskadans omfattning. Miljöskyddslagenstillämpningsområde begränsas av att endast slömingar som drabbar"omgivningen" omfattas av lagens bestämmelser. Utredningen harstannat för atl denna begränsning bibehålles. Samfundet ifrågasätter om detlängre är motiverat alt bibehålla begränsningen, bl. a, av det skälet attförslaget i vissa andra hänseenden avlägsnar sig från det gamla immissionsbegreppet.En utvidgning av fastighetsägarens strikta skadeståndsansvar kan vara av storbetydelse för en enskild skadelidande utan att generellt nämnvärt belastaföretagen eller samhället. Antalet skadefaU av här förevarande slag ärsäkerligen förhållandevis ringa. Slopandet av begränsningen skuUe dessutomunderlätta rättstillämpningen, Utredningenhar föreslagit alt visst skadestånd, ("om också ofta reducerat") förmiljöskada skaU utgå, icke blott då en fysisk påverkan föreligger utan även dåen viss fara för skada kan påvisas (psykiska och estetiska immissioner). Svenskrätt intar en mycket restriktiv håUning när det gäller skadestånd p.g.a.psykiskt hdande (1 kap. 3 § SKL), Den nu föreslagna regeln synes innebära enbetydande utvidgning av del område där skadestånd för psykisk påverkan kankomma ifråga. 1fall med psykisk påverkan uppslår betydande problem bl. a, vid bedömningen avkausahtetsfrågan och vid bestämmandet av ersättningens storlek. Överhuvudlagetskulle en regel med nu angivet innehåll kunna föra mycket långt. Icke minst detförhållandet att varken gällande miljöskyddslag eller den föreslagnamiljöskadelagen upptar någon bestämmelse eller begränsning av kretsen aversättningsberättigade "sakägare" såsom t,ex, genom anknytning lUlgrannelagel - medför, enhgt riksförbundets uppfattning, atl återhållsamhet ärpåkallad beträffande ersättning för s,k, psykiska immissioner. Riksförbundetär av den uppfattningen att huvudregeln bör vara att en skada, för att ersättassom miljöskada, skaU vara av fysisk natur. Vad nu sagts utesluter emeUertidinte att den som stadigvarande utsätts för immissioner av psykisk natur kanerhålla ersättning i specieUa situationer, Rekvisitenortsvanlighet och allmänvanlighet har överförts från miljöskyddslagen tiU förslagettill miljöskadelag (3 §), Däremot kvarstår väsentlighetsrekvisitet numeraendast beträffande ren förmögenhetsskada (3 § 2 st,), Enhgtförslaget skall skada enligt 1 § ersättas vid strikt ansvar endast då störningen skäligen inte bör tålas med hänsyn till orts vanlighets- och 120 allmänvanlighetsrekvisilen.Enligt riksförbundets mening bör strikt ansvar Prop, 1985/86:83 kommaifråga endasl då det föreligger ett viktigt skyddsbehov. Förslagetatt vid vållande låta samtliga störningar omfattas av skadeståndsskyldighet äri och för sig en enkel och klar regel. Från praktisk synpunkt medför denföreslagna regeln emellertid påtagliga nackdelar med hänsyn tiU utformningen avbevisregeln i 2 §. I den praktiska skaderegleringen torde den föreslagnaregien, i belysning av 2 §, komma att medföra att stora resurser måste avsättasför atl utreda även bdoppsmässigt mycket låga skadeståndsanspråk. En sådanordning är enligt riksförbundets mening knappast ralioneU, Rent allmänt kan deninvändningen göras att resurserna för skadereglering på detta område börförbehållas de skador som inte är helt bagateUartade, Enbeaktansvärd konsekvens av den föreslagna 3 § är att möjligheterna ökar för densom vUl använda stadgandet i chikanöst syfte. Motbakgrund av det som sagts är det rimligt att överväga en självrisk eller enkonstruktion som finns i 3 § 2 st. Riksförbundetär av den uppfattningen alt alla skador av helt ringa betydelse bör undantasfrån skadeståndsansvar i enlighet med vad som stadgas för ren förmögenhetsskada13 § 2 st. En lämplig gränsdragning kan därvid göras med utgångspunkt frånutredningens förslag att tiUämpa hemförsäkringens självriskbelopp. Vid störteskador skulle det med fördel kunna införas en självriskregel av den utformningsom anges i l.ex. rättsfallet NJA 1977:424, (av fastighetenstaxeringsvärde). Miljöskadeansvaretinnefattar ganska olikartade element och frågor. Ur denna synpunkt är detangeläget atl lagtexten bygger på en så tydlig begreppsbildning som möjligt, såatt lagens innebörd i görligaste mån kan utläsas utan studier av motiven. Delkan ifrågasättas om inte terminologin i lagen kan göras någol tydligare.Miljöskyddslagens distribution mellan störning och olägenhet försvinner sålundai förslaget till miljöskadelag och ordet skada blir etl överordnat begrepp försåväl person- eller sakskada som annan olägenhet, som emellertid måste vara avekonomisk betydelse och därför närmast är atl klassificera som renförmögenhetsskada. Den mycket allmänna användningen av ordet skada i lagtextenger inte önskvärd klarhet om vilka olika skadetyper som kan varaersättningsgUla, Ett förtydligande skulle därför vara om ordet skada i 1 § iförslaget till lagtext utbyttes mot "person- eller sakskada eller renförmögenhetsskada", FöljaktUgen bör även i 3 § andra stycket uttrycket"skada som uppkommer utan samband med atl någon lider person- ellersakskada" bytas mot "ren förmögenhetsskada ersätts endast ometc", I 4, 5 och 7 §§ talas om "person- och sakskador" ipluralis. Del förefaUer dock lämpligare all i enlighet med terminologin iskadeståndslagen tala om "person- eller sakskada". Slömingari omgivningen Prop. Begreppet"omgivningen" fyller enligt lagförslaget, liksom enligi miljöskyddslagen,en avgränsande funktion. Utredningen tar i första hand sikte på vad som skullekunna kallas gränsen inåt, mol den störande verksamheten, och vUl från ansvarenligt lagen utesluta skada som drabbar någon inom området för densamma,däribland anställda i verksamheten, Lagtekniskt drar emeUertid begreppetomgivningen upp en gräns även utåt, dvs, den som faUer utanför omgivningen ärej ersättningsberätligad. Något annat begrepp i lagen finns i varje fall intepå vilket man kan haka upp uteslutande från ersättningsrätt av i,ex, den sominte längre kan utöva sin allemansrätt och plocka bär inom ett giftbespmtatområde. Helafrågan om vilken krets av sakägare, som bör vara ersättningsberätligad, är fö.ett problem främst med tanke på rena förmögenhetsskador, lät vara att man meddenna utgångspunkt möjligen kan ge ersättning för ekonomisk förlust i vissafall, då det faktiskt föreligger en sakskada s,a, s, i botten och dä gränsenmot icke-ersättningsgiUa iredjemansskador kan aktuahseras. Vid ersättningskravfrån den som drabbats av person- eller sakskada saknar däremotyttergränsen av begreppet omgivningen betydelse. Även bärplockaren ärersättningsberältigad om han själv drabbas av personskada, I 4 § omsprängskador behövs överhuvudtaget ingen yttre gräns, eftersom var och en somsjälv drabbas av person- och sakskada är ersättningsberältigad. Föreningenvill tfrågasälta om man inte vid en överarbetning av förslaget skulle kunna nåfram till en något tydligare begreppsbildning i lagen för omgivande både av deninre och den yttre ansvarsgränsen i här angiven mening. Därvid möter emellertidockså besvärliga problem om vUken avgränsning som är lämphg. Vidbehandlingen av termen "omgivningen" i 1 § uttalar utredningen attavgränsningen innebär all skador som inträffar inom den anläggning därverksamheten bedrivs eller annars på verksamhetens arbetsområde inte ersättsenligt den föreslagna lagen. Denna tolkning synes inte överensstämma medutredningens påstående att skador inom besprutade skogsområden ibland skallersättas. Om en fastighetsägare bespmlar ett ganska stort skogsområde ulgör judelta "arbetsområde" för verksamheten i fråga. Men trots det skulleenligt utredningens uttalande fastighetsägaren alltså inte undgå ansvar för exempelvisskada på person. Frågan blir givelvis också vad som skall inläggas i störteområde, arbetsområde samt begränsat område. Kan för övrigt fastighetsägarenklara sig undan ersättningsansvar om han varnat aUmänheten för tillträde införbesprutning av "störte skogsområde"? Detförefaller som om lydelsen i I § innefattar en risk för missuppfattning.Första stycket i bestämmelsen skall ju uppenbarligen inte förstås så att det ärfastighetens omgivning. Lydelsen synes böra justeras för att undanröja riskenför missuppfattning. Delkan vidare tfrågasättas varför endast skada i "omgivningen" dvs, utanförden skadebringande anläggningen skall ersättas. skadorinom anläggningen i flertalet fall höra under arbetarskyddslagstift- ningen.Men det synes inte hindra att ett skydd tillskapas för tillfälliga Prop.1985/86:83 besökare. Genomatl slopa väsentlighetskravet för ersätlningsgiUa ölägenheter skaparutredningen som nämnts möjlighet till ersättning även för bagateUartadeskador. De skäl som utredningen anför ter sig svaga och föga övertygande.Regeln har onekligen en funktion sålUlvida alt den avhåller personer från atlsöka ersättning för bagateUartade skador som inte har orsakats genomförsumlighet. Utredningen anför att det är främmande att inte en skada skallersättas bara för att den är liten men påpekar själv att orts- ochallmänvarUighetsreglema begränsar ansvaret i sådana faU, där skadan ärbagatellartad. Frågan kan då stäUas om det är riktigare att bagateUartadeskador undantages genom tillämpning av orts- och aUmänvanlighetsreg-leraa ängenom en klar regel härom, Processekonomiskt är det en fördel att kunna direkttillämpa väsenthghetsregeln. Vidare kan det leda tUl missuppfattningar atl denbehålles vid ren förmögenhetsskada. I30 § ML sägs att ersättning utgår bara i den mån en olägenhet inte skäligen börtålas med hänsyn tiU förhåUandena i orten eller tiU dess allmänna förekomstunder jämförliga förhåUanden, Detta uttryck ändras till "i den månstörningen skäligen inte bör tålas etc". Detta är en väsentlig ändring.Därmed faller begränsningen av ersättning för skada, dvs. för effekten avstörningen bort. Den s.k. toleransgränsen torde få en annan innebörd. Enligtordalagen skall hela skadan ersättas om stömingen inte bör tålas, ehuruutredningen menar alt ändringen inte skaU ha denna innebörd. Utbytet avlokution har enligt utredningen skett för att det tidigare uttrycket"olägenhet" var mångtydigt. Hur det nya uttrycket skall tolkas förefallerdock inte klart. Skall man anta en toleransgräns för en störningslyp och endastersätta den del av uppkommen skada som går utöver vad slömingstypen normaltorsakar, eller skcdl toleransgränsen bortfaUa, Är del vidare meningen attbetydande skador av t, ex, en gmndvatlensänkning skall tålas därför atlslömingstypen gmndvatlensänkning är vanlig inom ett visst område eller för altsådan störning är vanlig under jämförliga förhållanden. Särskiltspecialmoliveringen ger vid handen atl den nya regeln är diffus och bör utredasytterligare. Att termen "olägenhet" utbytes mot "skada eUer renförmögenhetsskada" enligt vad som anförts ovan synes lämpligt men utgörmte skäl för att släppa anknytningen mellan orts- och aUmän-vanlighelsrekvisitenoch termen skada. Vidvållande skall enligt utredningen inte finnas någon begränsning utom vidren förmögenhetsskada, som om den uppkommer utan samband med 123 person- eller sakskadabara skall ersättas om den är av betydelse. 1985/86:83 tidför utredningen en diskussion om att hänsyn ibland men inte alltid skall lagas till specieUl immissionskänslig egendom och tUl prioritetssynpunkter.Dessa frågor är svåra och viktiga och bör närmare behandlas i propositionen, 3.13Lantbrukarnas riksförbund (LRF): Miljöskadelagenfår endasl avseende på mUjöskador som drabbar den störande anläggningensomgivning. Utredningen har naturligt nog i hög grad inriktat sitt arbete påindustrins förhåUanden. Att avgränsa etl industriområde från"omgivningen" möter normalt inga problem. För lantbm-kels del gälleratt verksamheten bedrivs på hela den bmkade fasligheten. De avgränsningsproblemsom sammanhänger härmed har inte tUlräckligl beaktats av utredningen. Del kaninte accepteras att lantbrukare som iakttagit vad på honom ankommer för attundvika olägenheter åläggs skadeståndsansvar för miljöskada mot person sombefinner sig på fastigheten endasl med stöd av allemansrättsliga regler. Utanatt framlägga lagförslag därom uttalar miljöskadeulredningen i betänkandet denuppfattningen atl bl. a. allemansrätten skulle kunna åsättas ettekonomiskt skydd. De uppfattningar som utredningen i dessa sammanhang geruttryck för avvisas bestämt av förbundet, Miljöska-delagsttftningen utgår frånatl skadeståndsskyldighet inträder oberoende av våUande. Näringsidkare somiakttagit alla rimliga försiktighetsmått kan tiU följd härav komma att drabbasav skadeståndsansvar enbart tiU följd av olyckliga omständigheter. Att dessaolyckliga omständigheter skuUe kunna medföra skadeståndsansvar mol enskildapersoner för att dessa förlorat sin möjlighet att nyttja visst område med stödav aUemansrättsliga regler förefaUer orimligt. Lika orimligt blir det om detallmänna tUlerkänns rätt till skadestånd på enahanda gmnder. Överhuvudtagetsaknas enligt förbundets mening skäl för att tiUskapa ett allmänt ekonomisktskydd för allemansrättens utövande. miljöskadelagen inte uppställs krav på att orsakad skada skall vara väsentligför atl skadeståndsskyldighet oberoende av vållande skall inträda inger i sigvissa betänkligheter. Enär undantaget från väsentlighetskravet endast haravseende på person- och sakskada anser sig dock förbundet kunna godtautredningens förslag i denna del. En fömtsättning för detta ställningstagandeär att MLs undantag från ansvar oberoende av vållande för skador som ärföranledda av störningar som är orts- eller allmänvanliga bibehålls imiljöskadelagen. Detförhållandet alt 1 § innebär en skärpning sålUlvida att även tillfälliga störningar exempelvis på gmnd av sprängning omfattas av lagen förefaller acceptabelt. Likaså skärpningen enligt 3 §, varigenom ersättningsskyldig- hel föreligger för bagateUartade person- eller sakskador, även om skälen för denna skärpning inte är övertygande, 124 3.15Stockholms kommun: Prop. Stadskanslietsjuridiska avdelning: Slömingar i omgivningen Vidbehandlingen av termen "omgivningen" i 1 § uttalar utredningen allavgränsningen innebär all skador som inträffar inom den anläggning därverksamheten bedrivs eller annars på verksamhetens arbetsområde inte ersättsenligt den föreslagna lagen. Denna toUcning synes inte överensstämma medutredningens påstående att skador inom bespmtade skogsområden ibland skallersättas. Om en fastighetsägare bespmlar ett ganska stort skogsområde ulgör judetta "arbetsområde" för verksamheten i fråga. Men trots det skuUeenligt utredningens uttalande fastighetsägaren alltså inte undgå ansvar förexempelvis skada på person. Frågan blir då givetvis också vad som skallinläggas i större område, arbetsområde saml begränsat område. Kan för övrigtfastighetsägaren klara sig undan ersättningsansvar om han varnat allmänhetenför tillträde inför bespmtning av "störte skogsområde"? Detförefaller som om lydelsen i 1 § innefattar en risk för missuppfattning.Första stycket i bestämmelsen skall ju uppenbarligen inte förstås så att det ärfastighetens omgivning. Lydelsen synes böra justeras för att undanröja riskenför missuppfattning, exempelvis verksamhetsområdets eller arbetsområdets elleranläggningens omgivning eller rent av skada i omgivningen kring anläggningen,arbetsområdet. Detkan vidare tfrågasättas varför endast skada i "omgivningen" dvs,utartför den skadebringande anläggningen skall ersättas. Visserligen tordeskador inom anläggningen i flertalet faU höra under arbetarskyddslagstiftningen.Men det synes inte hindra att ett skydd tillskapas för tillfälliga besökare. Genomatt slopa väsentiighetskravet för ersätlningsgiUa olägenheter skaparutredningen möjlighet till ersättning även för bagateUartade skador. De skälsom utredningen anför ter sig svaga och föga övertygande. Regeln har onekligenen funktion såtillvida att den avhåller personer från att söka ersättning för bagateUartadeskador som inte orsakats genom försumlighet. Utredningen anför att del ärfrämmande alt inte en skada skaU ersättas bara för atl den är liten men påpekarsjälv att orts- och allmänvanlighetsreglerna begränsar ansvaret i sådana fall,där skadan är bagateUartad, Varför är det riktigare att bagateUartade skadorundantages genom tillämpning av orts- och allmänvanlighetsreglerna än genom enklar regel härom? Processekonomiskt är det en fördel att kunna direkt tillämpaväsentlighetsregeln. Vidare kan det leda tiU missuppfattningar att den behåUesvid ren förmögenhetsskada. Orts- ochaUmänvanlighet Prop. I30 § ML sägs att ersättning utgår bara i den mån en olägenhet inte skäligen börtålas med hänsyn till förhållandena i orten eller till dess allmänna förekomstunder jämförliga förhållanden. Detta uttryck ändras lill "iden månstörningen skäligen inte bör tålas etc." Delta är en väsentlig ändring.Därmed faller begränsningen av ersättning för skada, dvs. effekten avstörningen bort. Den s.k, toleransgränsen försvinner. Enligt ordalagen skallhela skadan ersättas om störningen inte bör tålas, ehum utredningen menar attändringen inte skaU ha denna innebörd. Utbytet av lokution har enligtutredningen skett för att det tidigare uttrycket "olägenhet" varmångtydigt. Hur det nya uttrycket skaU toUcas förefaller dock inte klart. Skallman anta en toleransgräns för en stömingstyp och endast ersätta den del avuppkommen skada som går utöver vad slömingstypen normall orsakar, eller skalltoleransgränsen bortfalla. Är del vidare meningen att betydande skador av t.ex. en gmndvatlensänkning skaU tålas därför alt slömingstypengmndvatlensänkning är vanUg inom ett visst område eller för att sådan störningär vanlig under jämförliga förhållanden, SärskUt specialmotiveringen ger vidhanden att den nya regeln är diffus och bör penetreras ytterligare. Att termen"olägenhet" utbytes mot "skada" synes lämpligt men utgöringet skäl för att släppa anknytningen mellan orts- och aUmänvanlighetsrekvisitenoch termen skada. Vidvållande skall enligt utredningen inte finnas någon begränsning utom vid renförmögenhetsskada, som om den uppkommer utan samband med person- eller sakskadabara skall ersättas om den är av betydelse. Emellertid för utredningen endiskussion om att hänsyn ibland men inte aUtid skall lagas tiU specielltimmissionskänslig egendom och tUl prioritelssyn-punkter. Dessa frågor är svåraoch vikliga och bör närmare behandlas i propositionen. Dennakrets bör enligt utredningen bli föremål för en generös bedönming. Några fastaregler ges emellertid inte, utan frågan överlämnas till rättspraxis. Även härbehövs mera preciserade regler till ledning för rättspraxis och för eventuellauppgörelser utom rätta. 3,16Svenska kommunförbundet: Utredningenklarlägger att man vid bedömning humvida orts- och allmän vanlighetsrekvisilen är uppfyllda ska utgå från stömingen - inte från skadan. När det sedan gäUer väsentiighetsrekvisitet avses detta finnas kvar bara vid ren förmögenhetsskada. Regeln om väsentlighetsrekvisket är upptagen i 3 § andra stycket. Den regeln är emeUertid sä skriven att bedömningen ska göras med utgångspunkt från skadan istället för störning- 126 Om detta verkligen äravsikten kan synas tveksamt. Mera konsekvent Prop, 1985/86:83 hade annarsvarit all även här anknyta till störningens betydelse. Attväsenllighetskravel tagits bort för sakskador ger ett egendomhgt resultatbeträffande vibralionsskador vid markarbeten. Om en kommun t,ex, utförgrävningsarbeten för ledningar i en gata och grävningsarbetena inte är särskUtingripande föreligger inte strikt ansvar för en inträffad rasskada. Om kommunensedan i samband med återställning av gatans ytbeläggning använder en vägvälloch vibrationsskador därav uppslår på en grannfaslighel blir kommunen enligtutredningens förslag strikt ansvarig härför. Egendomligheten blir såmycket mera påtaglig som utredningen på s, 148 uttalar all det knappast tordebh aktuellt att betrakta skakningar vid markarbeten som ort- elleraUmänvanliga, I sammanhanget har styrelsen också uppmärksammat utredningensuttalande på s, 265 atl det vid skakningsskada på byggnad är uppenbart attägaren i regel inte behöver tåla sådant avdrag på skadeersättningen som högstadomstolen i rättsfallet NJA 1977 s, 424 bestämt för buUerskador på fastighet.Lagförslaget och uttalandena medför enligt styrelsens mening en aUtför strängoch stelbent princip för angivna skadefall. Det är rimligt atl den som bor inomett tättbebyggt område i viss omfattning får ulan ersättning tåla intrång ocholägenheter som är förknippade med bl, a, anläggnings- och underhåUsarbetena påallmänna anläggningar. Den principen bör gälla även för mindre skakningsskadorpå byggnad vid markarbeten. Videlar helt utredningens åsikt att huvudregeln skall vara att strikt ansvarskall gälla i miljöfarlig verksamhet. Vi instämmer också i utredningens förslagatt det strikta ansvaret, i motsats tUl vad som gäller, också skall gäUa förtiltfälliga störningar. Viifrågasätter dock utredningens förslag att undantag från det strikta ansvaretskall göras när störningar är ortsvanliga eller allmänvanliga. Sådana undantagfrån det strikta ansvaret kan leda liU att miljöfarlig verksamhet medvetetlokaliseras till redan hårt förorenade miljöer, för att man skall kunna görautsläpp, som i en renare miljö hade lett till skadeståndsskyldighet. Isådana situationer kan undantag från det strikta ansvaret, p.g.a. ortsvanligheteller allmänvanlighet i praktiken leda till att det totala föroreningstrycketi ökar. Viär givetvis medvetna om alt det kan vara motiverat med vissa undantagfrån det strikta ansvaret. Vi tfrågasälter dock om inte dessa undantag bordepreciseras i lagtexten i stället för den nu allmänt hållna föreslagnaundantagsregeln. Som exempel påifrågavarande problematik frågar vi oss humvida det t, ex, skall anses självklart att skador till följd av bespmtning i jordbmks områden på människor, växter och djur ej skaU anses skadeståndsgilla p, g, a. ortsvanlighet eller allmänvanlighet. bottnar iatt hundratals privatpersoner drabbas . 1985/86:83 av s.k, spmtskadortiU följd av att bekämpningsmedel, som spmtas över åkrar, genom vindavdriftdriver in på deras fasligheter och där orsakar skador pä växter, djur ochmänniskor. Skallhelt enkek "kemiska hemfridsbrott", med medel som är cancer-framkaUandeoch bara får appliceras under förutsättning att bespmlaren har andningsskydd,heltäckande overall m.m,, ej vara skadeståndsgUla, allt under det attkonventionella hemfridsbrott är skadeståndsgUla? Omfattningenav skadeståndsskyldigheten skall enligt den föreslagna lagtexten avse"skada", allt under del alt miljöskyddslagen f n, använder begreppet"olägenhet". är syftet med denna omformulering inte att inskränkaskadeståndsansvaret utan snarare föranlett av SKL:s terminologi, Iutredningen sägs bl.a, "Meningen är snarare atl man nu skall visa någotstörte generositet beträffande vissa inte bagateUartade obehag som är svåra atluppskatta ekonomiskt men ändå är naturliga följder av en stöming", ,,. "För det strikta ansvarets del synes det inte kunna möta några meravägande invändningar, att en försiktig utvidgning görs av området för ersättningsgiUskada. Detta torde dock inte motivera att man behåller det mångtydiga ordet"olägenhet" i lagtexten". Det synes oss märkligt, ja rent av ofattbart, atl utredningen om denvill utvidga området för ersättningsgiU skada, tar bort det mångtydiga ordet"olägenhet" i lagtexten och ersätter det med det ur språklig synpunktsett mera begränsade ordet "skada". Enligt vår uppfattning är detstor risk atl den faktiska följden av ett sådant ordbyte i lagtexten blir enbegränsning av området för ersättningsgiU skada. Vierinrar om att effekten av miljöslörande faktorer (kemiska ämnen, buller m.m.)på människor och djur ofta är svår att kvantifiera, emedan den bl. a. kan beståi allmänna obehag, irritation, vantrivsel, störningar av hemfriden, intrång iden personliga integriteten m.m.