prop · G903121 · 1985-12-31 00:00:00 — Ett exempel på en sådan aktivitet är sju västsvenskakommuners uppföljning av hur konsumenlkreditlagens bestämmelser följdes inom radio-och TV-branschen. Verkelmenar atl en aktiv marknadsbevakning på lokal nivå kan göras på många olika säll. Den är en fömtsättning för atl centrala konsu mentpoliliska åtgärder ska få verkliga effekler för de enskilda konsumen terna. Därför är del nödvändigt all undanröja de hinder som kommunalla gens regler kan innebära i detta sammanhang. Verkel stöder därför kom mitténs förslag om en särskild lag som gör del möjligt för den kommunala konsumentverksamheten att informera ansvariga organ om olika företags 279 Närdel gäller den lokala marknadsuppföljningen bör del vara konsument-sekreterarnasom är bäst lämpade för detta efiersom de oftast har den lokala kännedomen omförelagen och deras produkter. Elt viktigt inslag är att samverkan med handelnutvidgas och intensifieras lokall vilket i slutändan kommer konsumenlema tilldel. 1985/86: 121 Genomde lokala kontakter som en konsumentvägledare har sker en marknadsbevakningoch därigenom en sanering av felaktig eller på annal säll otillbörligmarknadsföring. Ävennäringsidkare förhör sig ibland hos den kommunala konsumentvägledningen omgällande lagar och regler, t. ex. inför en marknadsföring. Slutsatsenatt man genom information om kunskapsbrister hos säljare/marknadsförare kan nåsnabba resultat är säkert inte överdriven. Den kommunala konsumentverksamhetenmåste i delta liksom i flera andra sammanhang riktas till båda parter för attge resultat. Därigenom uppfylles också kravel på objektivitet. I det längreperspektivet är detta en viktig fömtsättning för att verksamhelen skall kunnaverka för att lösa frågor genom frivillighet och samverkan och därigenom undgåatt skapa motsättningar som begränsar kommunmedlemmarnas förtroende för denkommunala verksamheten. Ur denna synpunkt kan det vara betänkligt all sanktioneraelt syslem, som kan innebära atl den kommunala konsumentinstansen framstår sompartsförelrädare. Denna konsekvens kan bli förödande för verksamhelen. S.k. marknadsuppföljning förekommer redan nu i en inte obetydlig omfatt ning. Syftet med denna verksamhet kan sägas vara alt bidra till alt molver ka och hindra företeelser på den kommunala marknaden som är oförenliga med lag eller god affärssed eUer i annat avseende, objektivt sett, onöjaktiga från konsumentsynpunkt. NDM delar Kommitténs uppfattning atl verk samheten har silt värde och vill understryka Kommitléns uttalande all åsidosältanden av marknadsrältsliga regler ofta verkar bero på bristfålliga kunskaper hos vederbörande näringsidkare och atl en information i dessa avseenden lill denne kan vara en lämplig ålgärd. slår del klart atl funktionen marknadsuppföljning är långt ifrån problemfri. Funktionen be står av två delfunktioner: direktpåverkan på företagen (menlorsuppgtften) och rapportering tiU "ansvarigt organ" om förelags onöjaktigamarknads beteenden. Menlorsuppgiften kräver inte sällan djupgående kunskaper i gällande rätt, särskilt ceniral civilrätt och marknadsrätl, som den kommu- nale befattningshavaren i fråga ofta saknar. I praktiken måste därför men- 280 torsuppgiftenbegränsas till okomplicerade fall där rättsfrågan är lättbe- Prop. 1985/86:121dömd och alldeles klar. Ytterligare etl känsligt förhållande är att befattningshavarenvid fullgörande av sin mentorsuppgift lätt glider in i en domarroU, som han/honinte är behörig att bära upp. I många faU lorde detta problem kunna undvikasgenom atl befattningshavaren i känsliga situationer tar kontakt mednäringsidkarens organisation i stället för med denne själv. Den andrafunktionen, rapportering lill ansvarigt organ om företagsbeteenden som kanföranleda ingripande, synes, som Kommittén anför, vara en sakligt sett nalurUguppgift i en konsumentverksamhet. Konsumenlemabör ha tUlgång lill elt allsidigt sammansatt utbud av varor och tjänster ochkunna prioritera mellan t.ex. låga priser, närhet tiU butiken och högservicegrad. Kommunen har etl ansvar för all markens användning planeras så altdenna vatfrihet så långt möjligt skall kunna upprätthållas. NO är i princippositiv till att kommunerna anger riktiinjer i dessa frågor i form av s. k. vamförsöijningsplanerpå översiktlig nivå. Inomramen för planeringen bör dock konkurrensen ges ett så fritt spelmm som möjligtför att hålla priserna nere och öka företagens effektivitet lill konsumenlemasfördel. Vid planeringen bör även uppmärksammas att detaljhandeln har ettkortare tidsperspektiv än bebyggelsen i övrigt. Markanvändningsplaneringen måslevara flexibel, så all den möjliggör förändring och förnyelse av handeln, l.ex.för att anpassa slmkluren tiU kommuninvånares ändrade prefrenser ellermöjliggöra etablering av nya butiksformer. I fömyelseprocessen ligger givelvisen ulslagsmekanism, men , och mer betydelsefullt, en dynamiskanpassningsförmåga. Om vissa butiker slås ut innebär inte detla atl konsumenlemaför framtiden förlorar en välanpassad vamförsörjning. I de gamla butikernas stäUekommer i allmänhet nya, lUl konsumenternas behov bättre anpassade butiker. Närdel gäller fördelama av etablering av nya butiksformer, såsom t.ex.lågprisbutiker, måsle man beakta atl det inte bara tillkommer en butik medannan affårsidé. Effekiema sprider sig även liU annan handel. Denna svararkanske med prissänkningar eller bättre service. De möjligheter som kommunernahar atl hindra etablering av nya butiker bör inte användas annat än då del kanpåvisas klara nackdelar som inte uppvägs av fördelar för konsumenterna. När delgäller butiksformer med klar lågprisprofil bör man ofta räkna med attfördelarna på lång sikt är så stora all del uppväger nackdelarna. Enviktig uppgift för den kommunala konsumentverksamheten är också att bevaka den stmkturella utveckling som sker inom olika sektorer av den lokala marknaden. Det är på lokal nivå som det blir tydligt hur strukturom vandlingens negativa konsekvenser drabbat vissa konsumenlgmpper. ärde socialt och ekonomiskt svaga som kommer i kläm i dessa samman- Prop.1985/86:121 häng. Det kan röra sig om nedläggning av glesbygds- ellernärbutiker, bristande kommersiell service i nybyggda områden liksom utlokaiiseringav dagligvaru- och specialvamhandel lill tätorternas ytterområden. Men dethandlar ocksä om alt tiUvarala olika konsumentgruppers iniressen inom t.ex.byggnads- och boendesektorn. Kollektivtrafiken och den sociala sekiorn ärandra sädana områden. StrukturellakonsumentpoUliska insatser på lokal nivå förutsätter en aktivpolitikermedverkan och elt varierat arbetssätt. Exempel på sådana insatser ärfördjupad samverkan med lokala organisationer som företräder olikakonsumentintressen, anordnade av konsumentråd, undersökning av butikemas handikappanpassnirig,samarbete med andra nämnder och näringslivsorganisalioner. Verketvill särskilt framhåUa betydelsen av alt den kommunala konsumentverksamhetenaktivt medverkar i den kommunala varuförsörjningsplaneringen saml bUrremissinstans i frågor som rör bebyggelse- och trafikplanering. Etl ökat konsumentinflylandepå vamförsötjningsplaneringen är enligt verkel nödvändigl med anledning av bl.a. den föreslående förändringen av plan- och bygglagstiftningen. Kommuneninstämmer i kommitléns synpunkler angående behovel av en mera aktiv roU från kommunernassida i arbetet med frågor som rör dagligvamförsörjningen. Vetlandakommun driver även i övriga angelägenheter en aktiv glesbygdspolitik där - glesbygdsfrågornavägs in i och samordnas med övrig plane ring. - strävan är att uppnå godsamverkan mellan olika förvaltningar och myndigheter. - människoma i störreutsträckning skall ges möjlighel alt påverka sin egen närmiljö. Närvamförsöijningsplaner upprättas och följs upp bör den kommunalakonsumentverksamheten medverka. Dettaär inte minsl viktigt för en kranskommun till Slockholm med dess slora utbudoch överievnadssvårigheler för butiker som kan ge service till äldre hushåll,hushåll med små resurser osv. Förall vi ska lyckas i våra strävanden krävs ett starkt stöd frän samhället iövrigt, i likhet med vad konsumentpolitiska kommittén beskriver i sittbetänkande "Hushållning för välfärd". Istora delar av landet och framförallt inom norrlandslänen är serviceförsörjningenett allvariigt problem. Del är därför viktigt atl det allmänna. alltsåäven kommunema, i detla avseende följer utvecklingen och medver- Prop.1985/86:121 kar tiU atl ojämlikheten meUan glesbygd och tätort så långt del ärmöjligt undanröjes. Både stat och kommun gör insatser här. exempel påkommunernas aktiva medverkan är trafikförsörjningen. En annan viktig uppgtflför kommunerna är alt medverka lill all statliga medel för ändamålet ger bästamöjliga effekt. Den lokala kontakten med glesbygdsproblemen ger kommunerna enmycket god kännedom i den problematik som föreligger och till möjligheterna altlösa dessa problem. Regionalt har motsvarande kompetens. Del ärdärför synnerligen viktigt att glesbygdsinsatsema i alll väsentligt förläggstill dessa nivåer. I denna sektor finns aU anledning atl stärka och stödja denkommunala verksamheten. Det är beklagligt all kommittén, som i andra delargång på gång betonar viklen av den kommunala rollen, belräffande denna delsnarast viU begränsa den genom alt överföra statliga glesbygdsmedel tiU den cenlralakonsumenlmyndigheten. Styrelsenvill understryka vad som framhålls i betänkandet all utbildning är en av deviktigaste förebyggande insatserna inom konsumentverksamheten. En brautbildning särskill i ökar medvetandet bland konsumenterna. Ensamverkan mellan konsumenlvägledarna och skolförvaltningen är en viktig del avdetta arbete. Dessutom måste malerial för skolundervisning tas fram ochkontinuerligt revideras från centralt håll i samverkan mellan konsumentverketoch . Konsumentverketinformerar och fortbildar konsumenlvägledarna. Delta är väsentligt för attutveckla kunskapsnivåerna i nyetablerade verksamheter saml för atlkontinuerligt hålla vägledarna informerade om förändringar på marknaden. Konsumentverketbedriver en förnämlig utbildning ål kommunernas vägledare. Denna får påintet vis skäras ner ytterligare. Den kan behöva förstärkas då kommunerna beslularom ökad verksamhei. Bidragen till de förtroendevalda skaUerhåUa Hkvärdig utbildning, måsle ökas igen. Föratt de kommunala konsumentsekreterarna ska ha möjlighet att klara av de nya arbetsuppgtftema krävs givelvis utbildning och vi förväntar oss alt får utökade resurser för att på ett heltäckande sätt klara av del. Givelvis måsle varje kommun se liU att konsumentsekreterarnas 283 arbetstidär tilltagen så att den räcker till för att utföra det arbete som Prop.1985/86:121 kommunen bestämmer sig för. Betydelsenav KOV-kurser för konsumentvägledare är stor. Den skräddarsydda utbildningensom konsumentvägledare erhåller på KOV finns inte all få inom någon skolform. Ettönskemål är att det inom högskolans ram finns etl ulbildningspakel omfattandet. ex. juridisk översiktskurs, konsumentjuridik, hushållsekonomi ochvarukunskap, i första hand avsedd för blivande konsumentvägledare. anser verkel det angeläget all många olika organisationer aktivtengagerar sig i konsumentpolitiken. Framför aUt är det på lokal nivå som ettengagemang kan ges konkreta uttryck. Organisationerna är en viktig kanal förall nå vissa konsumentgrupper. Del visar de pågående försöken medkonsumentombud på arbetsplatser, som bygger på lokala fackklubbars konsumenlpolitiskaengagemang. Liknande försök genomförs inom PRO där konsumentombud arbetar inomde lokala föreningarna. Hittillsvarande erfarenheter av dessa försök ärpositiva. Organisationernasaktiviteter kan ta sig många uttryck beroende pä medlemmarnas intresse ochengagemang. Av tradition har organisationerna rollen som opionsbildare. Oftastbehövs underlag i form av undersökningar för att man ska kunna driva en fråga.Som exempel kan nämnas Konsumentgillesförbundels och Handikappsorganisalionernassamarbete med den kommunala konsumentverksamheten avseende dagligvambuti-kernasutformning utifrån de handikappades situation. Förbundel Hem och samhälle hargjort undersökningar hur butikerna följer riktlinjerna om prisuppgifter iskyltfönstren. Organisationernas aktiviteter äger ofta mm i nära samarbeta medden kommunala konsumentverksamheten. Verketmenar att etl ökat engagemang inom organisationerna på lokal nivå är en viktig fömtsättningför att konsumentpolitiken såväl lokalt som cenlrak skall utvecklas i en förkonsumenterna positiv riktning. Att stimulera och stödja ett sådanl engagemangär därför en viktig del av samhäUets konsumenlpolitiska insatser på bådecentral och lokal nivå. Kontakternamed olika lokala organisationer är betydelsefull för den kommunalakonsumentverksamheten, vad gäller möjlighet atl sprida information, fånga upplokala problem m. m. Organisationerna kan även bedriva utbildning ikonsumentkunskap i egen regi, typ studiecirkel. kommuneni sädana faU, i likhet med vad den konsumentpoliliska kommit- ténföreslår, skall bidra till organisationerna med personella all. ekonomis- Prop.1985/86:121 ka resurser är ett politiskt ställningstagande. Det naturliga äralt verksamhelen finansieras via del ordinarie föreningsbidragel. Vidstudiecirklar o.dyl. bör dock konsumentsekreteraren kunna agera. Lokalakontakter meUan konsumentvägledning och frivilliga organisationer kanleda till atl debatten om konsumentfrågorna når nya grupper av människor. Frånrent lagtekniska utgångspunkter har hovrätten inte några invändningarmot dét förslag lill lag om vissa befogenheter i konsumentpolitisk verksamheisom kommittén har lagt fram. Hovrätten instämmer i och för sig också ikommitténs uppfattning all del för alt klariägga rättsläget framförallt iförhållande till kommunallagen kan vara befogat att skapa elt uttryckligtlagstöd för etl mera aktivt agerande från de kommunala konsumenlvägledarna delsi samband med atl de skall lösa konsumentproblem på del lokala planet, dels isamband med s. k. marknadsuppföljning. EnUgt hovrättens mening finns dellikväl klara risker för alt den föreslagna lagen skapar ytterligare och nyaoklarheter. Beaktansvärda exempel på sådana lämnnas i den reservation tillbetänkandet som kommittéledamoten har avgivit. Hovrätten anser därför attdet finns god anledning alt ytterligare överväga innehållet i den föreslagnalagstiftningen i syfte all undanröja de oklarheter som reservationen pekar på. Iriksdagsbeslut antogs riktiinjer för den konsumentpolitiska verk samheten. Där sades att det huvudsakliga målet för konsumentpolitiken skulle vara atl stödja konsumenterna och förbättra deras ställning på marknaden. Detta skulle ske bl.a. genom information om marknadens utbud och om olika sätl atl tillgodose de egna behoven. Del skulle också ske genom att producenter, distributörer och rnarknadsförare anpassade sin verksamhei lill konsumenternas intressen. Ansvarel för information om varor och tjänster borde i första hand ligga på näringslivet. Som ceniral förvaltningsmyndighet för konsumentfrågor inrättades och dess regionala organ skulle vara hemkonsulenterna vid länsstyrelser na. På lokal nivå förespråkades ulbyggnad av en konsument verksamhet och kommunerna skulle själva få avgöra hur verksamhelen skulle utformas. 1975 bifölls ett förslag att kommuner nas konsumentpoliliska verksamhet huvudsakligen borde svara för sådana uppgifter som kräver nära kontakt med enskUda konsumenter och sådana som kräver särskild hänsyn till lokala förhållanden. En huvuduppgift för 285 denkommunala verksamheten skulle vara vägledning till enskUda konsu- Prop.1985/86:121 menter och den borde även omfatta allmän informationsverksamhet samlrapportering lill cenlrala myndigheter. Kommunernas engagemang skulle varafrivilligt. Ioch med 1972 och riksdagsbeslut har kommunerna fått speciellauppgifter på det konsumenlpolitiska området, uppgifter som gäller rådgivningtill enskilda konsumenter, allmän informationsverksamhet och rapportering till cenlralamyndigheter. De ytteriigare uppgifter för kommunerna som utredningen föreslår,främst konsumenlvägledarnas uppgifter vid reklamationshanlering ligger väl ilinje med de uppgifter på konsumentområdet som kommunerna redan har. Varkende hittillsvarande eller de nu föreslagna uppgifterna för kommunerna på detkonsumentpolitiska området strider enligt kammarrättens mening mot de kommunalalokaliserings- och likstäUighelsprinciperna. Någon lagstiftning av det slag kommkténföreslår bör därför inte komma till stånd. I annat faU skulle det kunna uppståtveksamhet på andra områden om annan verksamhet tUl kommunmedlemmarnas frommafaller inom den kommunala kompetensen. Fördelfall kommitléns förslag Ukväl skulle genomföras, förutsätter DV atllagregleringen blir mera distinkt än kommittéförslaget. Behovetav att lagsltfta för alt åstadkomma en konsumentverksamhet av detslag som förordas i betänkandet faller utanför värt expertkunnande. utarbetade förslaget lill lag om vissa befogenheter i konsumentpolitiskverksamhei synes oss dock alltför valhänt formulerat för all kunna bildautgångspunkt för lagstiftningsåtgärder. Konsumentverketfinner- lagen oklar vad gäller den yttersta grän sen för den enskilde vägledarens behörighet i reklamationshanteringen. Vägledaren får enligt lagtexten "söka medverka till en uppgörelse".Kom mittén anför (s. 140) all vägledaren inte får göra någol som kan ses som ell rättsligt ställningslagande. skriver kommittén (s. 141) all vägle daren skall kunna komma med förslag lill praktiska lösningar och tiU uppgörelser mellan konsumenten och näringsidkaren. uppfattning måsle elt förslag tiU uppgörelse från vägledaren naturiigen föregås av en enkel rätlslig bedömning av situa tionen. Det bör därför klargöras att konsumentvägledaren får göra denna typ av bedömning. Man bör i sammanhanget hålla i minnet atl parterna när som helst kan avböja vägledarens medverkan. Klargörs det inte alt vägle daren har en rätl alt göra en enkel rättslig bedömning och atl framlägga etl förslag till uppgörelse mellan partema, innebär den föreslagna lagregeln ett 286 steg tillbaka i förhållande till hur åtskiUigakonsumentvägledare arbetar Prop. 1985/86: 121 . godlar kommitténs uppfattning atl denkonsumentverksamhet som f.n. bedrivs och som avses bedrivas kan löparisk att i vissa hänseenden komma i konflikt med reglerna för den kommunalakompelen-sen. Nämnden har därför ingen erinran mol förslagel all del genom ensärskild lag görs klart atl en kommun är behörig all bedriva konsumentpolitiskverksamhet enligt de linjer som har utvecklats i betänkandet. I nämndens tyckeär kommitléns förslag lill lagtext dock inte bra. Vad som bör framgå av en sådan lag är i första hand att konsumentpolitiskverksamhei i och för sig utgör en angelägenhet, men alt del inte ärobligatoriskt för en kommun alt bedriva sådan verksamhei. Det kan vidare varapåkallat att det uttryckligen sägs att en konsumentvägledare har rätt atl där detär lämpligt försöka medla mellan konsument och näringsidkare i syfte alt få lillstånd en uppgörelse mellan dem. I övrigi synes det inte behövligt all tyngalagtexten med detaljbesiämmelser. All en för ändamålet ulsedd tjänsteman kan ges rätt all följamarknaden och atl i anslutning lill del underrätta vederbörande myndigheter omi dennes tycke diskutabla beteenden ligger sålunda enligt nämndens mening isakens nalur och kräver knappasl någol särskill legak mandat. Nämnden har ocksåsvårt all se vilken styrande eller begränsande effekt som skulle uppnäs genomkriteriet "i lämplig omfattning". atl kommunerna eljeslkan riskeras komma all ge sina konsumentvägledare befogenheter i olämpligomfattning? vill för sin del gärna hysa något större förtroende för detkommunala omdömet. Härtill kommer atl uttrycket som sådant är vagt och fögavägledande för bedömning av den kommunala kompetensens gränser. För atl klargöra den lokala verksamhetens roll i reklamationsprocessenföreslår utredningen att en lag införs med innebörden att kommunen får låtakonsumentrådgivare följa och försöka påverka den lokala marknaden och vidrådgivning försöka medla mellan konsument och näringsidkare. synesflertalet reklamationsärenden redas ul på lokal nivå. gällande praxistycks följaktiigen fungera på ett tillfredställande sätt. Statskontoretavstyrker alt en lag införs. När del gäller den kommunala konsumentpolitiska verksamhelenanser kommittén all det behövs särskild lagsttftning för att ge kommunerna klarhet om gränserna för verksamhelen när del gäller reklamationshanle ring och marknadsuppföljning. Enligt RRV: s uppfattning har kommittén inte redovisat sådana brister i den kommunala konsumentpoliliska verk- 287 samhetenalt en särskild lagstiftning är nödvändig. Stockholmsuniversitet, Prop. EnUglkommittéförslaget "får" en kommun "i lämplig omfattning"låta konsumenlvägledare engagera sig i frågor rörande marknadsuppföljning och reklamationshanlering.Genom de citerade orden markeras, att lagen har fakultativ karaktär, och atlkonsumentverksamhetens omfattning och innehåll skall anpassas "eftertjänstemännens kompelens och kapacitet I kommunen. En verksamhet som överstigertjänstemannens kvalifikationer saknar alltså stöd av den föreslagna lagen ochkommer därmed i konflikt med KL". - Del synes egendomligt atl kommittén,som förespråkar en utvidgning av den kommunala konsumentverksamheten, samtidigtförordar en ordning som - när del gäller utbudet av tjänster - kan medförastora diskrepanser mellan landets olika kommuner. Den enskilde konsumentensmöjligheter att få hjälp, t.ex. i ett reklamalionsärende, bUr enligt förslagelberoende av humvida det i kommunen finns en konsumentvägledare, som besitterde kunskaper som krävs för alt korrekt kunna handlägga denna typ av ärende. Medtanke på den vikt som kommittén uppenbarligen lägger vid kommunernas konsumenlpolitiskaverksamhet, borde den från sina utgångspunkter ha sökt skapa fömtsättningar föratt konsumenterna kan komma i åtnjutande av ungefårUgen samma tjänster, oavsetti vilken kommun de är medlemmar. Härtill kommer atl del i eltkommunalbesvärs-mål torde vara närmasl ogörligt all fastställa, om enkonsumentvägledare haft så bristfåUiga kunskaper, alt kommunen - genom alltilldela honom sådana arbelsuppgtfter som avses i lagen därigenom överskriditsin befogenhet. Kommitténförbigår flera frågor, som lämpligen bort beaktas i sammanhanget. En sådangäller valet av konsumentvägledare, då konsumenten köpt en vara i annan kommunän hemkommunen; skall han i sådanl faU vända sig lUl konsumentvägledaren ihemkommunen, till konsumentvägledaren i den kommun där säljaren är verksam, eUerkan han eventueUt vända sig lill båda? Ett annat spörsmål är, om kommunenbryter mot lokaliseringsprincipen, då dess konsumenlvägledare i enreklamationstvist medverkar tUl en uppgörelse med näringsidkare, som driverrörelse i annan kommun. Länsslyrelsenstödjer utredningens lagförslag gäUande den kommunala konsumentverksamheten,eftersom en sådan lag undanröjer de kompetensproblem gentemot kommunaUagen somnu kan uppstå. Förslagel ger möjligheter lUIen aktivare roU i kontakterna mednäringslivet samt att följa och söka påverka den lokala marknaden och atl förafram lill ansvariga organ information om företagens beteende som kan föranledaingripande. Medanledning av den diskussion som i betänkandet förs angående beho vet av en lag om vissa befogenheter i konsumentpolitisk verk- 288 samhetviU PÅK endast framhåUa, atl den ökning av konsumentvägledar- Prop.1985/86:121 nas verksamhet som kan föranledas av produktsäkerhelsskäl inte kananses spränga ramen för den kommunala kompetensen och alltså bör kunnagenomföras utan stöd av någon sådan ny lagsliftning som kommittén föreslår. Påelt par punkter behövs dock klarlägganden beträffande den föreslagna speciallagsttftningen.I belänkandet hävdas (sid. 141) att "konsumenlvägledarens agerande ienskilda ärenden som gäller marknadsuppföljning och reklamationshantering intekan eller får ses som ell ullryck för kommunens vilja". Del är emellertidoklart i vilken ontfattning en kommun skulle kunna dra på sig skadeståndsansvarför felaktig rådgivning från konsumenlvägledarens sida. Delta bör klarläggas ilagstiftningsarbetet.