prop · G90383 · 1985-12-31 00:00:00 — Mångamiljögifter som tungmetaller och klorerade kolväten är dessutom kända för attge centralnervösa störningar, vUka är svåra atl härleda till en viss exponeringfrån miljöfarlig verksamhet. Utredningen framför atl ett av syftena med det aktuella lagförslagetär atl stärka den enskildes ställning vid mUjöskada. Enligt vår uppfattning ärdel stor risk att den enskildes möjligheter alt få ersättning begränsas omskadeståndsskyldigheten bara avser "skada" och inte det mera omfattandebegreppet "olägenhet". Denföreslagna lagtexten kan leda lill att endast direkt materiella skador eUerdirekt medicinska skador blir ersättningsgilla vid den praktiska rättstillämpningen,allt under det att störningar av typen buller, damm, iUaluk-tande gaser m.m.hamnar utanför ansvarsområdet. Enligtvår uppfattning bör även den sistnämnda typen av störningar utantvekan omfattas av det strikta ansvaret, speciellt om slörningskällan är förknippad medkommersiella iniressen. Detta förefaller också vara Prop, 1985/86:83utredningens avsikt med lagförslaget Enligtvår uppfattning bör man vid lagstiftning på miljöskadeområdel ta intryck av delmoderna synsätt som kommit till uttryck inom arbetsrätts-lagstiftningen. Enligt§ 38 lagen om anställningsskydd gäller t,ex, att s,k, allmänt skadestånd skallomfatta både ersättning för den förlust som uppkommit och ersättning för denkränkning som lagbrottet innebär. Detär den allmänna uppfattningen atl just ersättning för sådan kränkning haren klart förebyggande effekt mot bakgrund av de förhållandevis storaskadeståndsbelopp som utdömts för sådan kränkning. Genomvåra många kontakter med personer som utsatts för miljöstörningar vet vi, attallmänna ölägenheter, ingrepp i den personliga integriteten, psykiskapåfrestningar, kränkningar av hemfriden, berättigad oro för framtida skador ochhknande upplevs som särskilt svåra. Därför bör man i den aktuella lagtexten särskilt markera attersättning vid miljöstörning även skall ulgå för kränkning och andraolägenheter av ideell natur. 4 Orsakssammanhang och beviskrav I2 § i den föreslagna lagen har intagits bestämmelser om beviskrav. är avsikten med förslaget i denna del att kodifiera den bevislättnadi fråga om orsakssammanhanget mellan svarandens verksamhet och skadan somkommit till uttryck i senare rättspraxis. Bestämmelsen förutsätter enligtutredningen atl en skadlig störning bevisligen föreligger. Endast i sådana fallskaU det vara motiverat att minska på beviskraven. Föratt inte i många fall den skadelidandes rätt till ersättning skall omintetgörastorde det krävas att beviskraven ställs lägre vid miljöskador än i andra faU aversättningskrav i utomobligaloriska förhållanden. Det kan nämligen i vissa fallvara omöjligt alt prestera fullständig bevisning om orsakssammanhanget. Jag hardärför ingen erinran i sak mot förslaget i denna del som bygger på gällande rätlstiUämpning.Det är dock viktigt ur rättssäkerhetssynpunkt att bevislättnaden inte tillålsgå alltför långt. Även om inte full bevisning skaU behöva presteras måsle detdock enligt min mening krävas att orsakssammanhanget åtminstone skaU görassannolikt på sådant sätt all övervägande skäl skaU tala för sammanhanget ifrågaeller, som saken uttryckts av högsta domstolen i rättsfallet NJA 1981 s. 622, atlden skadelidandes påstående om ett visst orsaksförlopp är klart mera sannoliktän någon förklaring till skadans uppkomst som lämnas frän motsidan och därtilläven i sig är sannolikt med hänsyn tUl omständigheterna i målet. Även om jag således i sakär positiv tUl utredningens förslag om bevis- lättnad vill jag ifrågasätta om inte förslaget i vart fall enligt sinordalydelse 129 Ordet "skäligen" i lagtexten förmedlar lätt intrycket att Prop.1985/86:83 beviskravet kan sättas mycket lågt, och jag anser inte att ordet gerett riktigt uttryck ål ståndpunkten i rättspraxis sådan den har utvecklat sigpå området. Ordet "skähgen" bör därför utgå. Det skuUe förslagsviskunna ersättas med orden "med övervägande sannolikhet" eller endast"sannolikt". Härigenom skulle del framgå att del måste bevisas attdet som talar för orsakssammanhanget i fråga är starkare än det som talar emotdetsamma. Ettallemativ tiU förslaget i denna del är att låta den föreslagna bestämmelsenhelt utgå och med vad som anförts i frågan överlåta spörsmålet tillrättstillämpningen. Jag är dock av den uppfattningen att fördelama med enlagreglering överväger. Enligtbetänkandet är den föreslagna bevisregeln i denna paragraf närmast atl se somett förtydligande av gällande rätt. Med anledning av den rättsutveckling som sketli frågan om beviskravet kan möjligen tfrågasättas om behovföreligger att nu lagsltfta i ämnet. Hovrätten vill uttala sin tveksamhet och viUdärvid framhålla såväl svårigheten att i en med nödvändighet kortfattad lagtextfånga in de åsyftade situationerna som risken för oberättigade e contrario-slwt.Vad gäller den redaktionella utformningen viU hovrätten peka på en vissotydlighet i det att i 1 § används ordet "orsakar" medan i 2 §används orden "kan antas ha orsakat". Vidare kan möjligenifrågasättas om inte ordet "skäligen" bör utgå eftersom redan avorden "kan antas ha orsakat" följer att fuU bevisning inte skallkrävas. Utredningenför i delta kapitel ett resonemang om behovet av en särskUd bevisbörderegelbeträffande orsakssammanhanget mellan en viss verksamhet och en åberopadskada. Utredningens slutsats är alt del är både möjligt och önskvärt all stärkade skadelidandes ställning såvitt angår kravet på bevisning av svåmlreddaorsakssammanhang. argumentering och av specialmoliveringen fUl den föreslagnaregeln i 2 § framgår inte klart huruvida utredningen avsett att ge uttryck förvad som får anses vara gällande rätt eller om utredningen avsett att gå ettsteg längre tUl de skadelidandes förmån. Tingsrätten har fått uppfattningen altutredningen avsett att kodifiera gällande rätt sådan denna kommer till uttryckbl.a. i avgörandena NJA 1981 sid. 622 och NJA 1982 sid. 421. Om dennauppfattning är riktig nödgas man konstatera att den föreslagna regeln i 2 §fält en utformning som inte helt överensstämmer med avsikten. har ibåda de nämnda avgörandena uttalat att man i vissa skadeståndstvisier fär anse att den skadelidande fullgjort sin bevis- 130 bördabeträffande visst påstått orsaksförlopp, om "detta framstår som Prop.1985/86:83 klart mer sannolikt än någon förklaring till skadan, som lämnas frånmotsidan, och därtUl även i sig är sannolikt med hänsyn till omständigheternai målet". Det beviskrav som högsta domstolen härigenom har stäUl upp är,sett från den skadelidandes synpunkt, hndrigare än del annars gängse kravet på atlsambandet skaU vara styrkt. Det är emellertid strängare än den av utredningenföreslagna lokutionen "skäligen kan antas". Den lokution förbevisningens styrka som kommer närmast det av högsta domstolen uppställdabeviskravet synes vara "sannolik". Medhänsyn till att gällande rätt på tfrågavarande område kommit till klart uttrycki två avgjorda mål kan det ifrågsättas om en uttrycklig lagregelbeträffande beviskravet är nödvändig eller ens lämplig. Det kan göras gällandeatt en sådan regel låser utvecklingen och hindrar avsteg från praxis åt någonderahållet i fall då sådant avsteg ter sig motiverat. Å andra sidan kan man medvisst fog hävda atl en kodifiering av praxis förhindrar att misstag begås på gmndav okunnighet om gällande rätt och att en lagregel av aktuellt slag därmed ökarrättssäkerheten. TingsrättentiUstyrker att en bestämmelse om beviskravet införs i miljöskadelagen. Fömtsältningenhärför är dock att bestämmelsen klart ger uttryck för nu gällande rätt. Däremotavstyrker tingsrätten en regel med det innehåll som utredningen föreslagit. Ur rättspolitisksynvinkel skulle det vara olyckligt om beviskravet beträffande orsakssambandetmellan en viss verksamhet och en åberopad skada sänktes till den nivå somrepresenteras av "skäligen kan antas". Ett så lågt ställt beviskrav skuUeavsevärt öka risken för atl skadetåndsskyldighel ålades annan än den som vållatskadan. Det är också rimligt att anta atl premierna för ansvarsförsäkringen skuUehöjas kraftigt. Utredningensförslag till införande av en särskild regel om bevislätlnad i aktuella lyper avskadeståndsmål avslyrkes av civilförvaltningen. Skälen härtUl är följande.Såsom framgår av såväl den allmänna motiveringen som specialmotiveringen ansersig utredningen genom detta förslag inte åstadkomma någol mer än ettförtydligande av en tendens som redan framträder i rättspraxis - en markeringav en lindring av besvisskyldigheten. , ehuru ense medutredningen om existensen av en sådan tendens, anser för sin del tiden ännuinte mogen atl på del föreslagna sättet låta denna slå igenom i lagstiftningen. Utredningenhar anmärkningsvärt nog varken i lagförslaget eller i motiven närmarepreciserat den avsedda omfattningen av denna bevislätlnad, utan har stannat föratt endasl peka på att resonemanget i de två i utredningen nämnda rättsfallenborde kunna bli till viss ledning vid bestämmelsens lUlämpning. Så länge gränserna för tiUämpningav denna nya princip inte är klarare definierade är det, enligt civilförvaltningens mening, alltför tidigt att låta denna tendens lagfästas pä nu föreslaget sätt. Detta särskUt mol bakgmnd av all bevislätlnad redan medgivks kärande i mål utanför den nu föreslagna 131 lagenstillämpningsområde på ett sätt som starkt kan tfrågasättas om det Prop.1985/86:83 ligger i linje med de intentioner som motiverat utgången i de två avutredningen anförda rättsfallen. Utredningenföreslär att skadeståndsskyldighel skall kunna inträda om en störning skäligenkan antas ha orsakat skadan. Regeln i 2 § om bevislättnad skall få betydelsefrämst när orsakssammanhanget är invecklat och svårgripbart och person- ellersakskadan visar sig först . Men som utredningen själv framhåUer är2 § tiUämphg på alla mUjöskador (s. 256,jfr även s, 259), Luftfartsverketanser att även om 2 § förses med utförliga motiv skapas ändock en alldeles förlångt gående osäkerhet om bevislättnadens lUlämpning, Denna osäkerhet skullegälla inte bara vid försök tUl skadereglering utom domstol utan troligen även ide rättstillämpande domstolama. Manbör också beakta att bevislättnadsregeln kan komma att tillämpas vid tiUfälligastörningar (som föreslås bh omfattade av skadeståndsskyldigheten enligt 1 §),En sådan kombination kan uppslå om en person kräver ersättning för hörselskadasom ett startande fiygplan påslås ha orsakat när personen befann sig helt näraflygplatsen, 1 det verkliga faU som exemplet anknyter tiU, framställdes kravetflera år efler den påstådda händelsen, Å ena sidan synes aUa fömtsättningarvara uppfyllda för skadeståndsskyldighet enligt 1 och 2 §§: flygplatsbuUer, tiUfälligstörning, hörselskada, svårigheten all bevisa sambandet meUan störning ochskada, Å andra sidan finns bara två fakta, nämligen att flygplatsverksamhetpågick vid den aktuella tidpunkten och att en hörselskada föreligger.Otvivelaktigt uppkommer en mycket långt gående skadeståndsskyldighet. Ocksåvid påståenden om minskade fastighetsvärden på grand av närheten till en flygplatskan bevislättnadsregeln komma alt tillämpas, eftersom det kanske inte går attnå fullständig klarhet om den verkliga orsaken tiU värdeminskningarna. Enomfattande ersättningsskyldighet kan uppkomma för det allmänna. Omen bevislältnadsregel skall införas, bör den klart begränsas till alt avseenbart vissa skadeverkningar och vissa lyper av störningar, jfr den föreslagnabestämmelsen om förlängd preskriptionslid. Ifråga om beviskraven finns det anledning att understryka vad utredning en anför i specialmotiveringen liU 2 § miljöskadelagen om att bestämmel sen fömtsätter att en skadlig störning bevisligen föreligger och att man sålunda inte bör nöja sig med blotta antaganden att svaranden i en tvist bedrivit någon form av miljöfarlig verksamhet. Den som kräver skadestånd bör på vanligt sätt vara skyldig all bevisa atl svaranden bedrivk viss verksamhet och alt han därmed framkallat risk för den påstådda - kon kreta - skadan, och risken skall ha den intensitet att det framstår som "sannolikt i sig" att skadan är en följd av verksamheten. denskadeståndskrävande bör kunna såsom bärande gmnd för skl anspråk Prop.1985/86:83 ge anvisning på etl förlopp vilket på vetenskapligt säkerstäUtunderlag knyter skadan till den ifrågakommande verksamheten på sådant sätt attverksamheten framträder som den sannolika orsaken liU skadan under förhandenvarandefaktiska förhållanden. Det skall alltså ankomma på den skadeståndskrävande altövertyga domstolen om sannolikheten i del konkreta fallet och domstolen skallvara övertygad härom. Utrymme får inte lämnas för någon skönsmässighet ibevisvärderingen. Under denna fömtsättning torde den i 2 § i förslaget tUlmiljöskyddslag upptagna regel få anses innefatta uttryck för en försvarligavvägning med avseende på den särskilda typ av skador det rör sig om. Skrivsätteti den nyssnämnda paragrafen - skador som stömingen "skähgen" kanantas ha orsakat - leder tanken liU skönsmässighet i fråga om bevisbedömningenredan beträffande sannolikheten av etl samband. TiU undvikande härav synes "skäligen"kunna utbytas mot "med skäl" eller "med fog" varigenomsamtidigt de i motiven utvecklade och här ytterligare betonade synpunkternaskulle få en mera påtaglig markering. Styrelsenanser det vara riktigt att man Undrar kravet på bevisning av orsakssammanhangetmellan den skadegörande handlingen och skadan. Detta är, som utredningenpåpekat, i linje med den tendens i praxis som avspeglas i HD:s dom (NJA 1981 s,622) om skada på fiskodling genom utsläpp från kommuns avloppsanläggning. Dettaorsakssammanhang kan vara ytterligt komplicerat och kräva betydandeutredningsmaterial, Fiskeriinlendenten i västra distriktet har velat gå ännulängre än utredningen genom att kräva en omkastad bevisbörda så att svarandenmåste visa att verksamheten inte orsakar någon skada, delarintendentens principiella uppfattning, som utan tvekan skuUe stärkamiljöskyddet betydligt. Styrelsen kan emellertid inte överblicka verkningarnaav ett så långtgående förslag och är därför inte för dagen beredd atttillstyrka den av intendenten förordade skärpningen. Fiskeriinlendenteni mellersta distriktet: Enligtpunkt 6 "Utredningens" sammanfattning föreslås, att bevisning omorsakssammanhanget mellan skadegörande handling och skada skall lindras. Omdetta fungerar i praktiken får detta anses som ett steg i positiv riktning tUlden skadelidandes skydd. Fiskeriintendeni nedre södra distriktet: Denstörsta svårigheten i nuvarande lagstiftning är att föra i bevis att skadan förorsakats en speciell förorenare. TiU en sjö eller ett vattendrag kan utsläpp från många industrier ske, att då direkt kunna hänföra en skada lUI en av dem kan vara omöjligt. Utredningen föreslår i § 2 en viss bevislättnad för den skadelidande 133 genomatt föreslå att skadeståndsskyldigheten omfattar skador som stör- Prop.1985/86:83 ningen skäligen kan antas ha orsakat. Bevislättnaden gäller endastorsakssammanhang och inte fråga om skada inträffat. Då de flesta koncessionsprövningarinte omfattar någon utredning om l.ex, fiskförekomst och fångster före en etableringeller en utökning av en verksamhet kan det också vara svårt alt visaomfattningen av en skada. Även här föreligger stor skillnad gentemot nuvarandevattenlag, Ivad mån formuleringen i § 2 får förmodad effekt kan endasl praxis utvisa. Fiskenintendenteni västra distriktet: Framförallt när del gäller skador som orsakas av föroreningar har nuvarande lagstiftninginneburit att den skadelidande skall bevisa orsakssammanhanget. En vissändring av denna bevisföring föreslås. Det räcker enligt förslaget allskadeståndsskyIdighelen inträder om skador "skäligen kan antas".Emellertid borde det vara så att den som har tiUstånd att släppa ulföroreningar skall vara skyldiga all bevisa att någon skada ej orsakas. Vallenfallifrågasätter lämpligheten av att i lag minska kravet på bevisning omorsakssambandet, vilket utredningen föreslagit (2 § i lagförslaget).Visserligen är som utredningen noterat - beviskravet i viss omfattning redanuppmjukat i rättstillämpningen, men att lagfästa detta kan ge resultat som ärsvåröverskådliga. Utredningen har redovisat betänkligheterna under avsnitt 7,1(s, 169), Vattenfallanser, alt domstolarnas möjligheter tUl fri bevisprövning om orsakssammanhangenligt gäUande rätt är tillräcklig garanti för skadelidandes rättssäkerhet i faU,där möjlighetema till fuUständig utredning inte föreligger. En viss uppmjukning avbeviskraven i miljömål har redan ägt mm i rält_s- praxis.Någon ytterligare lindring bör ej genomföras lagsttftningsvägen med hänsyn tillde komplicerade och svåröverskådliga förhållanden som föreligger inommiljöområdet. ställer sig därför tveksam även till den föreslagnahndringen av beviskravet. Handelskammarenkan inte heller acceptera den formeUa "bevislättnad" för den skadelidande i fråga om orsakssammanhang mellan svarandens verksamhet och skadan som föreslås i miljöskadelagen 2 § genom formule ringen "skäligen kan antas". Del kan ulan tvekan befaras attuppluckring- 134 enleder till en aUtför osäker och kanske godtycklig skadeståndsersättning, Prop,1985/86:83 Denna farhåga blir särskUt påtaglig i den situation där del inomsamma område finns flera industrier med hkartad verksamhet. Massmediabehandlingoch opinionspåverkan kan erfarenhetsmässigt på ett myckel ensidigt sätt riktaintresse och beskyllningar mot en viss industri inom ett industriområde ochmedföra alt störningar tas som grund för förmodanden om långtgående medicinskaeffekter och skador. Delta bör enligt kammarens mening mana tiU starkeftertanke då det gäller alt eftersätta beviskrav om orsakssammanhang. Viskall avslutningsvis göra ett påpekande när del gäller kravet på bevisning omorsakssammanhanget mellan en miljöslöming och en skada (2 § förslaget tillmiljöskadelag). Det föreslagna uttrycket "skäligen kan antas" ochliknande lokutioner brukar i processuella sammanhang anses beteckna enförhållandevis låg grad av sannolikhet (se t, ex, i SvJT 1982 s, 655 ochrörande termemas användning i straffprocessuella sammanhang iFestskrift för Thornstedt s, 486 a och s, 488 i not 30), Vi tfrågasälter om maninte genom det valda uttrycket språkligt sett sänker beviskraven i förhåUandetill vad som torde avses i rättsfallen NJA 1977 s, 176 och 1981 s, 622, enligtvilka del ju krävs att det av käranden påstådda händelseförloppet framstår som"klart mera sannolikt" än någon förklaring som lämnas från motsidan.Miljöskadeutredningens avsUcl torde inte ha varit atl väsentligt avvika från deriktlinjer som anges i rättsfallen. I en eventuell kommande lagstiftning sombygger på utredningens förslag i denna del bör man därför välja ettuttryckssätt, som mer adekvat anger det avsedda beviskravet. Samfundetavstyrker införandel av en bevisregel. , icke minst av specialmotiveringen tiU den föreslagna regeln, synesframgå all man i fråga om bevislättnad till förmån för den skadelidande inteavser atl gå längre än vad som kommit till uttryck i rättspraxis, bl.a,avgörandena NJA 1981 s, 622 och NJA 1982 s, 421, Under sådana förhåUandenföreligger enligt samfundels mening inte tillräckliga skäl att imiljöskadelagen intaga någon bevisregel. Förövrigt synes den föreslagna lokutionen "skäligen kan antas" inte heltöverensstämma med den lokution för bevisningens styrka som nyttjas av högstadomstolen i de här ovan nämnda avgörandena. Införandel av en särskildbevisregel kan befaras medföra risk för felaktiga analogier inom andra områden samlhämma rättsutvecklingen. Utredningenföreslår i 2 § en legal bevisregel enligt vilken skadesländs skyldighet inträder när ett orsakssammanhang "skäligen kan antas" med 135 Enligt utredningens uppfattning skulle be- Prop.1985/86:83 visregeln inte innebära något mera radikalt avsteg från gällanderätt. Utvecklingeni rättspraxis på miljörättens område när del gäller vad som krävs för att fullbevisning skall anses föreligga har gått mol en försiktig uppmjukning. Äveninom andra rättsområden med ofta mycket svåra bevisfrågor har en viss lättnad ibevisbördan tUlämpals, De principer som kommit till uttryck i rättsfallen NJA1981:622 (forellmålet) och NJA 1982:421 (Leo-målet) har bidragk tUl alt iavsevärd mån klargöra rättsläget när det gäller beviskravet. Rättsbildningen pådetta område torde emellertid knappast vara avslutad. Redan mot denna bakgrundsynes det inte föreligga någol skäl att i lag införa särskilda bevisregler pämiljörättens område. Den ytterligare nyansering som kan komma i fråga rörandebevisvärderingen bör enligt riksförbundets mening även fortsättningsvis överlämnasåt rättstillämpningen. Ävenom det i utredningen utsågs att något mera radikalt avsteg från gällande rättinte är avsett, så framstår lokutionen "skäligen kan antas" sombetydligt mer långtgående i lindrande riktning än vad som får anses vara gäUanderätt (jfr rättsfallen ovan). Medden utformning bevisregeln fått i förslagel är det uppenbart att den kan leda lUlytterligare uppmjukning av beviskravet som inte låter sig överblickas. Denföreslagna regeln är vidare så allmänt hållen och föga preciserad att den integer någon egentiig ledning i det enskilda fallet. Möjligen kan man säga altregeln i viss utsträckning indikerar alt orsakssammanhanget skall bedömas päett för den skadelidande förmånligare sätt men denna uppfattning har ju, somovan nämnts, redan kommit liU klart uttryck i rättspraxis. Denföreslagna bevisregeln är en klar nyskapelse jämfört med de bevisregler somtillämpas på andra områden, t, ex, i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkringoch inom läkemedelsskadeförsäkringen. Införandet av ytterligare en bevisregeli skadeståndsrätten skulle komplicera denna än mer och medföra en risk för ickeavsedda analogier på andra områden, 1specialmoliveringen till 2 § har framhållits alt bevisregeln inte skalltillämpas enligt ordalydelsen i alla situationer när miljöskada påslås föreligga;i vissa moment är regeln tillämplig och i andra moment är konventionellabevisregler tillämpliga. Detta är en omständighet som i sig medför en betydandeosäkerhet vid bevisbedömningen. Med den relativt stela utformning bevisregelnfåll är det vidare osäkert om den är tillräckligt fiexibel för den framtidarättsutvecklingen. Påmiljöskadeområdet är det sannolikt ofta fråga om flera skadevållare, inhemskaoch ufiändska, kända och okända. Härigenom framstår detta område som unikt ijämförelse med andra områden inom skadeslåndsrätten. Deintressen som slår mol varandra i ett miljöskadeärende kan sägas vara följande: Denskadelidandes behov av ersättning 2, Rättvisfördelning av ersättningsskyldigheten mellan olika skadevål lare, Det synes vara vanskhgtatt med den föreslagna bevisregeln söka åstad- Prop. 1985/86:83 komma enrimlig avvägning meUan dessa intressen. Medden utformning den föreslagna bevisregeln erhållit är det stor risk för att denskadelidande kommer att i första hand vända sig till den som hax möjlighet attutge ersättning - även om det är osäkert om eller i vad mån en viss verksamhet,som i princip kunnat ge upphov till den skada eller sjukdom som uppkommit,verkligen har orsakat skada. Dettakan få till följd atl den mot vUken anspråket riktats och som kanske på gmnd avbevisregelns utformning blir skadeståndsansvarig kan bli hänvisad till att föraregresstalan mot den eller dem som kan bedömas vara medansvariga för skadansuppkomst. Som anges i avsnittet om solidariskt ansvar (se nedan) skaUbevisregeln och reglerna om den slutliga fördelningen av skadeståndet ses i ettsammanhang. vUl nu endast peka på att de angivna reglema kankomma atl leda till ett betydande anlal från allmän synpunkt icke önskvärdatvister. Detegentliga värdet av den föreslagna regeln kan alltså starkt tfrågasättas.Riksförbundet är med hänsyn till vad ovan anförts av den bestämda uppfattningenatt 2 § inte bör innehålla någon regel avseende bedömningen avorsakssammanhanget i ett skadefall. Utredningenföreslår i 2 § miljöskadelagen en långtgående bevisregel till de skadeUdandesskydd.