prop · G9039 · 1985-12-31 00:00:00 — Ettpar remissinstanser anser alt det utvidgade skadeståndsansvaret inte bara skallavse egendom utlämnad för personligt bruk utan också t. ex. förbandsutrastning(Remissammanställningen s. 178-180). Skälenför mitt förslag: Frågan om att ålägga en arbetstagare ansvar för skador somhan vållar i tjänsten uppkommer i tre typsituationer, nämligen dels när enarbetsgivare riktar återkrav mot en skadevållande arbetstagare för skadeståndsom arbetsgivaren har utgett tiU tredje man, dels när en skadelidande tredjeman direkt vänder sig med ersättningsanspråk mot en arbetstagare och dels närarbetsgivaren kräver ersättning för skada som arbetstagaren direkt hartillfogat honom eller hans egendom. Ersättningskravet kan i vart och ett avdessa fall avse antingen person- eller sakskada eller ren förmögenhetsskada.Skadeståndsfrågor av detta slag kan aktualiseras både för arbetstagare ienskild tjänst och för befattningshavare i det allmännas tjänst. Nuvarandebestämmelser om arbetstagares skadeståndsansvar infördes genom skadeståndslagen(1972:207), vilken trädde i kraft den IjuU 1972. inträdde normaltfullt skadeståndsansvar för arbetstagare som genom fel ellerförsummelse i sin tjänst vållade arbetsgivaren eller Prop. 1985/86:9 tredjeman skada. På särskilda områden, bl. a. inom kommunikationsväsendet, fannsdock regler om begränsning av skadeståndsansvaret eller om möjlighet att jämkaskadeståndet med hänsyn till beskaffenheten av felet eller försummelsen ochandra omständigheter. Skadeståndslageninnebar att arbetstagarens skadeståndsansvar begränsades kraftigt. 1 § är arbetstagaren sålunda ansvarig för skada som han vållar genom feleller försummelse i tjänsten endast i den mån synnerliga skäl föreligger medhänsyn till handlingens beskaffenhet, arbetstagarens ställning, denskadelidandes intresse och övriga omständigheter. Medarbetstagare likställs i skadeståndshänseende värnpliktiga och andra somfullgör i lag föreskriven tjänstgöring samt kvinnor som genomgår utbildning föratt få anställning som officerare vid försvarsmakten. De skador och förlustersom vederbörande åsamkar försvarsmakten under tjänstgöringen ansvarar han ellerhon således för endast i begränsad utsträckning. MAKanser att det inte finns tillräckliga skäl för att skärpa skadeståndsreglernaför anställd personal inom försvaret. I vart fall menar MAK att det saknasanledning till antagande att behovet av särregler skulle vara större föranställd personal inom försvarsmakten än för anställda i allmänhet. MAKbegränsar därför för sin del frågan om en förändring av skadeståndsreglernatill att avse värnpliktiga och annan personal som inte är anställd. Ocksåenligt min mening bör en sådan begränsning göras. MAKbegränsar också sina överväganden till materiel som har lämnats ut för personligtbruk. MAK har således inte övervägt några förändringar beträffande ansvaret förpersonskador eller för skador på gemensam materiel. Jag har också här sammauppfattning som MAK. Frågan blir då alltså om värnpliktiga och vissa andra sominte heller är anställda skall åläggas ett strängare skadeståndsansvar än f.n.för skador på och förlust av personlig utrastning. Somhar framhållits i åtskilliga sammanhang tillfogas försvarsmakten fortlöpandebetydande förluster på grund av att materiel som lämnas ut till de värnpliktigaskadas eller försvinner. Den materiel som försvinner utgörs till betydande delav egendom som kan betecknas som särskilt begärlig, såsom vindrockar,persedelpåsar, mössor, skjortor, sovsäckar, bajonetter, kompasser och kikare.En anledning till att materielen inte återställs har angetts vara de begränsademöjligheterna att kräva ersättning av den värnpliktige som ansvarar förmaterielen. Detär enligt min mening av största vikt att materielförlustema inom försvarsmaktenhålls nere. Framför allt är det självfallet angeläget att undvika onödigakostnader för vårt försvar. Men det är också viktigt med en godmaterieldisciplin av den anledningen att brister i utrastningen ofta återverkarpå de enskilda soldaternas och förbandens förmåga att lösa sina uppgifter. Jagkan inte bortse från att de relativt liberala ersättningsregler som gäller bl. a. för de värnpliktiga har lett till att materielförlustema åtminsto ne i viss utsträckning har blivit onödigt stora. Prop.1985/86:9 alltså kunna nedbringas genom en skärpning av lagstiftningenom skadeståndsansvaret i enlighet med MAK: s förslag. Detär dock som MAK också framhåller så att en särlagsliftning för värnpliktigaär förenad med såväl praktiska som principiella nackdelar. Det är t. ex.diskutabelt med skilda ansvarsregler för anställd resp. väm-pUktig personal.Detta gäller inte minst mot bakgranden av att den värnpliktige inte har någonmöjlighet att själv avgöra vilken utrastning han skall ta emot och att hanekonomiskt sett ofta är sämre ställd än den anstäUde. Man kan också ifrågasättaom en skärpning av skadeståndsansvaret kommer att fa den effekt som harhävdats. Jagför min del har den uppfattningen att den absolut övervägande delen av våra värnpliktiga- som ju för övrigt utgörs av majoriteten av landets manliga vuxna befolkning -känner ett ansvar för försvarsmaktens materiel. Om denna ansvarskänsla gesstöd i form av t. ex. klara anvisningar för materielens handhavande och tätamaterielkontroller, är jag övertygad om att resuhatet bUr lika bra som efterett utvidgat skadeståndsansvar. Jag vill också i detta sammanhang peka på attåtskilligt i den riktningen har gjorts inom försvarsmakten för att få nedmaterielförlustema. Andra verksamma åtgärder som har vidtagits är försök medförsäljning till de värnpliktiga av populära klädesplagg m. m. samt regler omatt materielförlustema skall belasta de enskilda förbandens kostnadsbudgetar. Jaghar alltså kommit till den uppfattningen att motiven för en skärpning avreglerna om vämpliktigas skadeståndsansvar inte är tillräckligt starka vid enjämförelse med nackdelarna med en sådan reform. De krav på synnerliga skäl somnuvarande lagstiftning innehåller som föratsättning förskadeståndsskyldighetens inträdande bör följaktligen finnas kvar. Enligtgällande rätt kan krigsmän - såväl anställda som värnpliktiga och andra åläggas ersättningsansvar i ersättningsmål, dvs. efter ett förfarande vid denmiUtära myndigheten. Något motsvarande förfarande när det gäller att prövaersättningsfrågor rörande civilanställd personal inom försvarsmakten ellereljest offentliganstäUd personal finns inte. MAKanser att behovet av ett särskilt förfarande när del gäller den anställdamilitära personalen inte är större än vad som är fallet beträffande övrigaoffentliganställda. Med denna motivering föreslår MAK att de nuvarande reglemaom ersättningsmål rörande anställda upphävs. Ifråga om de värnpliktiga konstaterar MAK att reglerna om ersättnings mål har väsentligt större betydelse än när det gäller anställda. De värnplik tiga utgör den största personalkategorien inom försvarsmakten och flerta let mål om ersättningsskyldighet avser dessa. MAK konstaterar dock vidare att skadeståndslagens krav på att synnerhga skäl skall föreligga har starkt begränsat förutsättningarna för åläggande av ersättningsskyldighet. Detta har i sin tur medfört att målen om ersättningsskyldighet har blivit svårbedömda för myndigheterna. Utredningsförfarandet i ersättningsmå len har därigenom blivit aUtmera komplicerat som ersättnings skyldighet har kunnat åläggas endast i ett mycket Utet antal faU. MAK föreslår därför att det särskilda förfarandet i ersättningsmål avskaffas helt såvitt avser sådan materiel där ersättningsansvaret med MAK: s förslag 88 även i fortsättningen skulle grandas påskadeståndslagens regel i 4kap. omatt synnerliga skäl skaU föreligga. faU där vämpliktigas skadeståndsansvar skall bedömas enligt de av MAKföreslagna nya reglerna bör däremot enligt MAK myndigheten ha en formell rättatt besluta om ersättningsansvar. Myndighetens beslut, som skall kunnaöverklagas till försvarets civilförvaltning, skall i MAK: s förslag kunnaverkställas på samma sätt som en domstolsdom i tvistemål. Jag instämmer i MAK: suppfattning att det inte finns anledning att behålla förfarandet medersättningsmål vare sig för anställd personal eller för vämpUktiga när derasskadeståndsskyldighet skall bedömas enligt de nuvarande reglerna i 4 kap. 1 §skadeståndslagen. Mitt ställningstagande tiUMAK: s förslag om en utvidgning av de värnpliktigas skadeståndsansvar i vissafall får då som konsekvens att de militära myndighetemas rätt att besluta omskadeståndsskyldighet bör upphöra helt. Jag förordar således attförsvarsmaktens krav på personalen för skador på och förlust av materiel ifortsättningen handläggs på samma sätt som andra anspråk på ersättning somstaten anser sig ha. Myndigheterna får alltså göra en bedömning huruvida detföreligger synnerliga skäl för att anse en person skadeståndsskyldig och isådant fall söka få ut beloppet i vanlig ordning, dvs. efter krav mot personenoch ytterst efter ett domstolsförfarande. 2.5 Handläggningen vid domstol av mål med militäranknytning Mitt förslag: Särbestämmelserna för militära tvistemål och militära brottmål upphävs, upphör. MAK:s förslag: Överensstämmer med mitt (Betänkandet s. 142-152). Remissinstanserna: Någraremissinstanser ställer sig bakom MAK:s förslag om avskaffande av krigsrätterna.Andra hävdar att det fortfarande finns ett behov av en särskildkrigsrättsorganisation. Ingen remissinstans har invänt något mot förslaget attsärbestämmelserna för militära mål skall upphävas (Remissammanställningen s.180-182). Skälen för mitt förslag:Till militära tvistemål hör enligt 5 § militära rättegångslagen - föratomersättningsmål - vissa mål om skadeståndsanspråk på grand av brott ellerförlust av eller skada på försvarsmaktens egendom. Dessa mål skall alltidhandläggas vid allmän domstol och förfarandet där följer i allt väsentligträttegångsbalkens bestämmelser om rättegången i tvistemål eller i fråga omsmärre anspråk förfarandet enligt lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål ommindre värden. Särbestämmelser om militära tvistemål finns i militärarättegångslagen (76 och 97§§), varav strängt taget endast vissa regler ombehörig domstol innefattar någon avvikelse från regler. Medhänvisning tiU den ringa betydelsen av denna särbestämmelse och det obetydligaantalet militära tvistemål kommer MAK fram till alt begreppet militäratvistemål synes kunna undvaras , såväl i fredstid som underberedskapstillstånd och krig. 1985/86:9 Jaginstämmer i MAK: s bedömning. Vadsom avses med militära brottmål anges i 3 § militära rättegångslagen. Allmäntkan sägas alt till militära brottmål främst är alt hänföra mål om ansvar försådana brott av krigsmän som har samband med den miUtära tjänsten eUer i övrigtnära berör militära förhållanden. Till militära brottmål räknas även mål omansvar för brott varigenom någon som inte är krigsman men innehar en tjänst vidförsvarsmakten har åsidosatt sin tjänsteplikt. Begreppetmilitära brottmål har praktisk betydelse främst därigenom att det i dessa målär möjligt att ålägga disciplinstraff i stället för böter och att reglerna imilitära rättegångslagen om behörig domstol och andra processuellabestämmelser blir tillämpliga. Det finns sålunda särskilda bestämmelser om vemsom skall vara allmän åklagare samt om förandersökning-en, behörig domstol ochdomstolsförfarandet m. m. Närdet gäller försvarsmaktens anställda personal föreslår MAK att begreppetmilitära brottmål avskaffas. Som motiv anför kommittén att deförsvarsanställdas ansvarsförhållanden så långt som möjligt bör vara desammasom för offentligt anställda i aUmänhet. Vadsedan beträffar de värnpliktiga pekar MAK på att den av kommittén föreslagnaavkriminaliseringen av militära brott och utformningen av reglerna omåtalsanmälan sannolikt kommer att medföra att antalet brott som handläggs avåklagare och domstol minskar väsentligt. Efter en grandlig genomgång av behovetav särregler för dessa brott kommer MAK fram till att begreppet militärabrottmål bör kunna avskaffas också i fråga om de värnpliktiga. Kommitténbegränsar dock sitt uttalande till fredstid. Begreppets användning i krig ärberoende av övervägandena om krigsrättsorganisationen. Jagdelar MAK: s synsätt också i fråga om behovet av begreppet militära brottmål. Idetta avsnitt återstår så att behandla frågan om handläggningen av militärabrottmål under krigsförhållanden. Desärskilda förhållanden som råder under krigsförhållanden har ansettsmotivera tämligen utförliga särbestämmelser särskilt i fråga om organisationenav domstolsväsendet. Denuvarande bestämmelserna om krigsrätterna tillkom genom lagstiftning år 1948.1propositionen tiU denna lagstiftning (prop. 1948:216, s. 199) uttaladedepartementschefen att det såvitt angick rättskipningen i första instans låg iöppen dag att man i krig måste ha tiUgång till rörliga krigsdomstolar somkunde följa de operativa förbanden. Enligtkungörelsen (1954:493) angående krigsrätter m. m. skaU krigsrätt vara inrättad vid militära staber och vara domstol för de avdelningar som bestäms av överbefälhavaren eUer, efter överbefälhavarens förordnande och i enlighet med dennes anvisningar, av vederbörande armékårchef eUer militärbefälhavare. Överbefälhavaren har i order rörande krigsplanlägg ning (operationsorder) reglerat krigsrätternas fördelning samt därvid med delat anvisningar om samordning mellan de krigsrätter som ställs till mili tärbefälhavarens eller en annan chefs förfogande. 90 När det gäller krigsplanläggningen av det civilarättsväsendet svarar a. för de allmänna domstolarnas planering. Enligt de Prop. 1985/86:9beräkningar som har gjorts kommer mål- och ärendeantalet vid domstolarna attmed några enstaka undantag minska kraftigt under krig. Detta betyder att endasten del av domarpersonalen behövs vid de krigsorganiserade domstolarna. Enbetydande del av övrig domarpersonal disponeras enligt nuvarande planläggningav försvarsmakten som krigsdomare, vice krigsdomare eller krigsauditörer.Slutligen finns det också domare med krigsplacering i en vanlig militär befattning. Enmotsvarande ordning finns inom åklagarväsendet. MAKframhåller att nuvarande lagstiftning i väsentliga delar synes vara uppbyggdefter ett inkvisitoriskt synsätt så till vida som åklagaren närmast anses varaknuten till krigsrätten och alt utredningsförfarandet till stor del förutsättsske vid krigsrätten. En sådan organisation påminner enligt MAK i stora drag omdet rättegångsförfarande som fanns innan nuvarande trädde ikraft. MAKpekar vidare på att den militära krigsrättsorganisationen till stora delar ärföråldrad och ifrågasätter om den är ändamålsenlig. MAK menar t. ex. att dekrav som ställs på den brottsutredande verksamheten knappast torde kunnatillgodoses inom ramen för den nu gällande militära rätts-vårdsorganisafionen.Kommittén frågar sig också om den gällande krigsrättsorganisationen ärförenlig med principen om domstolarnas självständighet och oberoende. MAKhävdar som sin uppfattning att det onekligen skulle inge allmänheten störreförtroende om rättsväsendet även - ja kanske särskilt låg ihänderna på de ordinarie rättsvårdande instanserna. Kommitténsslutsats blir att den särskilda domstolsorganisationen enUgt 15 kap. militärarättegångslagen bör avskaffas. Med en sådan lösning kommer lagen (1957:132)med särskilda bestämmelser angående domstolarna och rättegången vid krig ellerkrigsfara m. m. att gälla fullt ut även för de militära brottmålen, konstaterarMAK. Kommittén föratsätter att man i det pågående översynsarbetet med 1957 årslag beaktar de behov av speciella bestämmelser som kan uppstå till följd av avskaffar krigsrättsorganisationen. Sveahovrätt och hovrätten över och kan inte tillstyrka attkrigsrältsorganisationen avskaffas. Man pekar därvid på att det i samband medden nuvarande lagstiftningens tillkomst ansågs ligga i öppen dag i krig måste ha tillgång till rörliga krigsdomstolar. Hovrätten över Skåneoch framhåller att de moderna krigsförbandens ökade rörlighet och denbetydande flexibiliteten i nufidens operativa planläggning snarare harunderstrukit behovet av sådana domstolar. Ocksåöverbefälhavaren motsätter sig förslaget alt avskaffa krigsrättsor ganisationen. Han hänvisar UU vikten av en skyndsam handläggning av brottmålen med hänsyn till disciplinen och ordningen inom försvarsmak ten. Ur allmänpreventiv synvinkel är det enligt överbefälhavaren också viktigt alt vissa former av brottslighet åtgärdas så snabbt som möjligt. Han påpekar också att det från kommunikationssynpunkt måste vara enkelt att nå domstolen eftersom förbandens transportresurser är begränsade. För det fall att övervägande skäl ändå anses tala för MAK: s förslag hävdar 91 Prop.1985/86:9 överbefälhavaren som ett bestämt krav att krigsorganisationenför domstols-, åklagar- och polisväsendet ses över. Domstolsverketbiträder i huvudsak MAK: s förslag angående krigsrättsorganisationen. Verketförordar dock att tingsrättsorganisationens funktion planeras redan i fredstidoch att man med utgångspunkt i nuvarande antal krigsrätter organiserarförstärkningsenheter, som i krigsUd ingår i vissa tingsrätter. När det gällerden brottsutredande verksamheten talar starka skäl enligt föratt det i en framtida krigsorganisation måste finnas polis- och åklagarresurserdirekt kopplade till fältförbanden. Principenom att rättsväsendet och särskilt domstolarna skall vara självständiga ochoberoende i sin verksamhet är allmänt erkänd i vårt land och har på olika sättkommit till uttryck i regeringsformen. Det kan enligt min uppfattning dock intehävdas att föreskrifterna i militära rättegångslagen om krigsrätt m. m. stridermot de grundläggande bestämmelserna i regeringsformen. Men man kan ändå liksomMAK fråga sig om den gällande krigsrättsorganisationen på ett lämpligt sätttiUgodoser kravet på självständiga och oberoende domstolar. Att organisationenstrider mot principen i totalförsvarsplaneringen att det samhällsorgan som haren viss uppgift i fred skall ha samma uppgift i krig är mera klart. Krigsrätternakommer med nuvarande reglering att få handlägga mycket allvarliga ochkomplicerade militära brottmål. Jag delar MAK:s uppfattning att det ärtveksamt om ansvaret för denna typ av mål bör ligga på en tillfälligdomstolsorganisation. Somhar framkommit genom såväl MAK: s analys som remissförfarandet finns detbetydande fördelar med den nuvarande krigsrättsorganisationen. Jag tänkerfrämst på att kraven på snabb handläggning nära fältförbanden lätt tillgodosesmed denna organisation. Det är fullt klart att vissa av dessa fördelar inteutan vidare kan uppnås med en ny ordning där det civila samhällets rättsväsendehar tagit över krigsrätternas uppgifter. Enligt min mening är det dock frånfrämst principiella utgångspunkter att föredra att brottmålen även när de haranknytning till militära förhåUanden handläggs av ordinarie civila organ. Jagförordar därför att krigsrättsorganisationen avskaffas. Somhar påpekats från flera håll aktualiserar en sådan reform åtskilliga frågor.Den kommer t. ex. att ställa särskilda krav på krigsplanläggningen av vårtcivila rättsväsende. Vidett avskaffande av den särskilda domstolsorganisationen m. m. enligt 15 kap.militära rättegångslagen kommer i princip samma regler att gälla under fredstidsom under krigsförhåUanden i fråga om förundersökning, åtalsförfarande ochdomstolshandläggning. Med hänvisning till detta anför MAK att något behov avdet särskilda begreppet miUtära brottmål inte heUer då synes föreligga. Jaghar inte någon annan uppfattning än MAK i denna fråga. 2.6Rättsvården vid de svenska FN-förbanden 1985/86: 9 Mittförslag: Personalen vid den svenska beredskapsstyrkan för FN-tjänstskall under tjänstgöring utomlands omfattas av det nya - Den svenska straffrättsligakompetensen bör utsträckas till att generellt gälla brott som begås av någonsom tillhör beredskapsstyrkan under sådan tjänstgöring. MAK:sförslag: Överensstämmer med mitt (Betänkandet s. 156-158). Remissinstanserna:Ingen remissinstans har något att invända mot förslaget(Remissammanställningen s. 182). Skälenför mitt förslag: Den militära rättsvården vid de svenska FN-förbanden harsedan lång fid varit föremål för överväganden i . MAK harenligt sina direktiv haft att beakta de problem som kan uppkomma i dessasammanhang och föreslå sådana särskilda regler för denna del av den militäraverksamheten som kan visa sig behövliga tiU följd av vad kommittén avser attföreslå beträffande systemet för beivrande av förseelser begångna inom landet. Enligtlagen (1974:614) om beredskapsstyrka för FN-tjänst skall det inomförsvarsmakten finnas en militär styrka organiserad som beredskapsstyrka.Regeringen får efter framställning från FN ställa beredskapsstyrkan till FN: sförfogande för fredsbevarande verksamhet. Beredskapsstyrkan består av förändamålet anställd personal och får omfatta högst två bataljoner samtspecialenheter om tillsammans högst en bataljons styrka, Iförordningen (1984:309) om beredskapsstyrkan för FN-tjänst ges närmareföreskrifter om utbildning, anställning m.m. Enligt förordningen är den somanställs i beredskapsstyrkan under utbildning och beredskapstjänstgöring attanse som krigsman enligt 21 kap. 20 § . Detta gäller dock inte densom anstäUs i en specialenhet under viss tjänstgöring. MilitärFN-personal är i brottmål inte underkastad någon annan domsrätt än sitthemlands. Detta gäUer för alla brott, oavsett om de begåtts i tjänsten eller t.ex. under permission. De stater som ställer personal liU FN: s förfogande hargenom FN förbundit sig att utöva en bestämd och effektiv domsrätt beträffandevarje brott eller förseelse som kan begås av en medlem av resp. statskontingent. Bestraffningsrätti disciplinmål tillkommer bataljonscheferna och cheferna för andrasjälvständiga enheter ur beredskapsstyrkan. Den bestraffningsberättigadechefen biträds av en heltidsanställd auditör. För beredskapsstyrkan ärStockholms tingsrätt domstol enligt militära rättegångslagen. Denmilitära rättsvården vid FN-förbanden uppmärksammades av mili-tieombudsmannen ibörjan av . Efter en inspektion av den svenska militäraFN-kontingenten i upprättades inommili-tieombudsmannaexpeditionen en särskild promemoria angående rättskipningenvid den svenska FN-kontingenten i utlandet. Promemorian gavs in tilljustitiedepartementet. 1985/86:9 Ipromemorian redovisades vissa nackdelar med den rådande ordningen förhandläggning av militära brottmål. Bland annat framhölls att det kunde tamycket vid handläggningen av målen. Den möjlighet som fanns att sändahem misskötsamma FN-soldater kunde vidare innebära en fara för den misstänktesrättssäkerhet. Det rådande systemet kunde inte heller anses tillräckligteffektivt. Särskilt bevissvårigheterna framhöUs. Militieombudsmannensförslag innebar i korthet att det borde öppnas en möjlighet för svensk domstolatt handlägga mål på platsen och att de bestraffningsberättigadebefattningshavarna vid beredskapsstyrkan skulle få använda tvångsmedel i vidgadomfattning. Militieombudsmannenspromemoria med förslag lämnades över till MAK. Somhar framhållits är de som ingår i den svenska beredskapsstyrkan anställda. Detligger därför i och för sig nära till hands att låta dem omfattas av disciplinansvarssystemeti lagen om offentlig anstäUning. Omdetta system får gälla för den svenska beredskapsstyrkan, kommer färre typer avbrott att kunna handläggas i disciplinär ordning jämfört med såväl nuvarandeordning som det nya disciplinansvaret för krigsmän. Detta skulle innebära enutveckUng i motsatt riktning mot de reformkrav som har rests beträffande denmilitära rättsvården vid de svenska FN-förbanden. MAKhar med denna motivering samt också med åberopande av behovet av att kunnaanvända extratjänst och utegångsförbud som disciplinpåföljder valt att förordaatt personalen vid den svenska beredskapsstyrkan för FN-tjänst undantas fråntillämpningsområdet för lagen om offentlig anställning såvitt avserdiscipUnansvaret. Personalen bör i stället enligt MAK: s förslag lyda under detföreslagna särskilda militära discipUnsystemet. Remissinstansernahar lämnat MAK: s förslag utan erinran. Jaganser MAK: s förslag i denna del lämpligt.