prop · G903170 · 1985-12-31 00:00:00 — Somframgårav den allmänna motiveringen är det meningen att regeringen skallmeddela föreskrifter om ersättning av staten lill kommunerna försaneringsåtgärder. 37 § Om enräddningsinsats i har medfört Prop. 1985/86: 170 betydande koslnader, har kommunen rätt till ersättning av staten för den delav räddningstjänstkostnaderna som överstiger en självrisk. Självrisken beräknasenligt grunder som regeringen fastställer. Paragrafenmotsvarar till en del 21 § brandlagen och 83 § i kommitténs förslag ochinnehåller föreskrifter om ersättning från staten till kommunerna förkostnadskrävande räddningsålgärder som utgör . 1 vissafall kan ersättning även lämnas enligt föregående paragraf. I sådana fallskall den för kommunen mest fördelaktiga ersättningsregeln tillämpas. BESTÄMMELSERSOM RÖR ENSKILDA M. 38 §Vid utsläpp av giftiga eller skadliga ämnen från en anläggning som avses i 43 § skall anläggningens innehavare underrätta , polis myndigheten och , om utsläppet påkallar särskilda åtgärder till skydd för allmänheten. Underrättelse skall också lämnas, om det före ligger överhängande fara för elt sådant utsläpp. Paragrafenmotsvarar 3 § atomskyddslagen och 33 § i kommitténs förslag och har utvidgatstill att inte bara avse utsläpp av radioaktiva ämnen utan även andra giftigaeller skadliga ämnen. 39 §Den som upptäcker eller på annat sätt får kännedom om en brand eller om en olyckshändelse som innebär fara för någons liv eller allvarlig risk för någons hälsa eller för miljön skall, om del är möjligt, varna dem som är i fara och vid behov tillkalla hjälp. Delsamma skall gälla den som fär kännedom om att det föreligger en överhängande fara för en brand eller en sådan olyckshändelse. Paragrafenmotsvarar 18 § brandlagen och 35 § i kommitténs förslag. Paragrafeninnehåller föreskrifter om varnings- och alarmeringsåtgärder. I förhållandelill bestämmelsen i 18 § brandlagen har skyldigheten att varna och alarmerautsträckts till att även avse olyckshändelser som innebär fara för någons liveller allvarlig risk för någons hälsa eller för miljön. Skyldigheten atltillkalla hjälp föreligger bara om situationen inte kan bemästras av dem som ärpå olycksplatsen. Detta uttrycks genom orden "vid behov". Dettauttryck innebär emellertid inte all det föreligger någon skyldighel alt delta isläckningsarbete eller annat räddningsarbete, I uttrycket "vid behov"ligger också att det inte föreligger någon skyldighet att tillkalla hjälp ompolisen eller har kommit till platsen. Skyldigheten att varnadem som är i fara gäller bara om det är praktiskt möjligt att vidta åtgärden.Särskill stora krav kan inte ställas pä den enskilde. 40 §Myndigheter och enskilda skall på begäran av en myndighet som svarar för räddningstjänst lämna upplysningar om personal och egendom somkan användas i räddningstjänsten, 83 Paragrafen har ingen motsvarighet i brandlagen eller ikommitténs för- Prop. 1985/86: 170 slag. I 34 § finns en föreskrift om skyldighel för statliga ochkommunala myndigheter alt på anmodan av räddningsledaren delta i en räddningsinsatsmed personal och egendom. Uppgiftsskyldigheten för myndigheter i förevarandeparagraf avser att göra det möjligt för räddningsledaren atl få kännedom omvilka resurser som finns tillgängliga. Det är givetvis viktigt atträddningsorganen på förhand införskaffar uppgifterna. Uppgiftsskyldigheten förenskilda är avsedd alt underlätta räddningsorganens verksamhet att genom avtalknyta lill sig lämpliga resurser hos enskilda. De uppgifter som kommer fram pädetla säll kan också ligga lill grund för räddningsledarens beslut att vid enräddningsinsats förfoga över egendom och besluta om fullgörande avtjänsteplikt. 41 § Ägare eller innehavare av byggnader ellerandra anläggningar skall i skälig omfattning hålla utrustning för släckning av brand och för livrädd ning vid brand eller annan olyckshändelse och i övrigt vidta de ätgärder som behövs för alt förebygga brand och för att hindra eller begränsa skador lill följd av brand. Paragrafen motsvarar 14 § brandlagen samt 38 § och 59 §Iredje siycket i kommitténs förslag, I förhållande till 14 § brandlagen innebärparagrafen att skyldigheten är utvidgad till att gälla ocksä utrustning förlivräddning i andra fall än vid brand. Uttrycket "bekämpa brand" i 14§ brandlagen har dessutom ersatts av uttrycket "hindra eller begränsaskador till följd av brand" som har en vidare innebörd. Förutombrandbekämpning avses därmed även åtgärder för alt bringa människor och egendomi säkerhet vid brand. Uttrycket innefattar även förberedelse av sådana åtgärdert. ex. utbildning och information av anslällda. Med innehavare avses arrendator, hyresgäst eller någonannan som innehar egendomen med nyttjanderätt. Utrustning för släckning av brand och för livräddningbehövs främst i de fall en räddningsstyrka inte kan hinna att anlända pä mycketkort tid eller där brand kan utveckla sig snabbt och fä svåra följder. Medutrustning för livräddning avses främsl sådana anordningar som gör det möjligtför personer atl ta sig ut ur byggnader, t, ex. stegar, trappor ochnödbalkonger. Utrustning för livräddning kan också vara alarmeringsutruslningsåsom automatiska larmanordningar, brandvarnare, brandskåp eller hjälptelefoner.Även livbojar, kastlinor, livbåtar och annan utrustning för räddning avdrunknande räknas som utrustning för livräddning. Paragrafen ligger lill grund för den kontroll avbrandskyddet som skall utövas vid brandsyn och sotning. 42 §Om det behövs för att förebygga atl människor skadas på grund av brand, får regeringen föreskriva att material får användas i lös inredning i byggnader eller andra anläggningar endast efter godkännande (typgodkän nande). Harsådana föreskrifter meddelals, skall den som svarar för verksamhe- Prop.1985/86: 170 len i byggnaden eller anläggningen kunna visa att den lösainredningen består av typgodkänt material. Typgodkännandemeddelas av den myndighet som regeringen bestämmer. Paragrafenmotsvarar 60 och 61 §§ i kommitténs förslag men har ingen motsvarighet ibrandlagen eller brandsladgan. I44 § byggnadsstadgan (1959:612) finns brandsäkerhetsföreskrifter i fråga omkonstruktion och inredning av byggnader. Slalens planverk har i 76 § 1 mom.byggnadsstadgan bemyndigats att meddela närmare föreskrifter rörande bl. a.byggnaders konstruktion och utförande i övrigt. har med stöd häravmeddelat föreskrifter beträffande byggnadsdelar och fast inredning.Bemyndigandet avser emellertid inte föreskrifter om möbler och annan liknandelös inredning. Paragrafens/ör,j/ästycke innehåller ell bemyndigande enligt 8 kap, 7 § regeringsformen förregeringen alt meddela föreskrifter om obligatoriskt typgodkännande av sådaninredning i byggnader och anläggningar som inte avses i bemyndigandet i 76 § 1mom. I paragrafen betecknas inredningen som lös inredning.Därmed avses främst möbler, mattor och gardiner. Bemyndigandet avser såvälbefintlig som nyanskaffad lös inredning. Föreskrifterna om typgodkännande avlös inredning är främst till för att förbättra brandlåligheten i lös inredningi sådana byggnader och anläggningar där risken för brand är särskill storeller där en brand kan få allvarliga följder för människors liv eller hälsa.Som exempel kan nämnas skolor, vårdanläggningar, hotell, restauranger ochsamlingslokaler. Systemetmed typgodkännande avser inte bara att förbättra brandtåligheten. Det är ocksåtill för att underlätta en effektiv brandsyneverksamhel. Av den anledningenföreskrivs i andra slyckel en skyldighel för den som svarar för verksamheten ibyggnaden eller anläggningen att visa alt den lösa inredningen består avtypgodkänt material. Denna skyldighet kan givetvis bara bli aktuell i den månföreskrifter enligt första stycket har meddelats. Tredjesiycket innehåller elt bemyndigande för regeringen all bestämma vilkenmyndighet som skall meddela typgodkännande av lös inredning. Som framgår av denallmänna motiveringen är avsikten att skall meddelatypgodkännande. Prövningen bör ske efter samråd med planverket,och statens provningsanslall. 43§ Vid en anläggning, där verksamhelen innebär fara för att en olyckshändelseskall orsaka allvarliga skador på människor eller i miljön, är anläggningensägare eller innehavare skyldig att i skälig omfattning hålla eller bekostaberedskap med personal och egendom och i övrigt vidla erforderliga ätgärder föratt hindra eller begränsa sådana skador. Detsammaskall gälla flygplatser som har godkänts enligt 6 kap. 9 § första stycketluftfartslagen (1957: 297). Paragrafens/ö/-5/a slyckemotsvarar 15 § första och andra meningarna Prop. 1985/86: 170 brandlagenoch 39 § i kommitténs förslag. Andra siycket motsvarar 22 § tredje stycket ikommitténs förslag. Bestämmelseni brandlagen gäller endast verksamheter vid vilka del finns särskild fara förutflöde av vara på vilken lagen (1985:426) om kemiska produkter är tillämplig.Denna paragraf gäller alla anläggningar där verksamheten innebär särskild faraför att en olyckshändelse skall orsaka allvarliga skador på människor eller imiljön. Med stöd av denna paragraf och 56 § kan tillsynsmyndigheten föreläggaägaren eller innehavaren atl vidta erforderiiga åtgärder för att hällapersonal och egendom, t. ex. räddningstjänstutrustning eller annanskadebegränsande materiel. Paragrafen gör det också möjligt för kommunen attmed ägaren eller innehavaren träffa avtal om att denne skall bekosta denpersonal och egendom i som behövs för att nödvändig beredskapskall kunna upprätthållas. Närdet gäller de krav pä personal och egendom som skall ställas enligt dennaparagraf måste utgångspunkten vara att människor skall kunna vistas i ochutanför anläggningen så riskfritt som möjligt. Vid bedömningen måste enavvägning göras mellan kostnaderna för att genomföra ätgärderna och den nyttade kan medföra. Givetvis skall onödigt dyra säkerhetsåtgärder undvikas om ettlika gott skydd kan uppnås på ett för ägaren eller innehavaren ekonomiskt merfördelaktigt sätt. Enligtandra stycket gäller paragrafen ocksä flygplatser som godkänts enligt 6 kap. 9§ första stycket luftfartslagen (1957:297). Där föreskrivs att allmännaflygplatser inte får tas i bruk innan de har godkänts av den myndighet somregeringen bestämmer. Enligt beslämmelsen får regeringen föreskriva attdetsamma skall gälla i fråga om andra anläggningar för luftfarten. Med allmännaflygplatser förstås enligt 6 kap. 4 § luftfartslagen flygplatser för allmäntbruk. Uttrycket andra anläggningar för luftfarten avser bl. a, flygplatser förenskilt bruk. 44§ När det behövs, är var och en som under kalenderåret fyller lägst arton ochhögst skyldig att medverka i räddningstjänst, i den mån hanskunskaper, hälsa och kroppskrafter tillåter det. Tjänstepliktenfullgörs på anmodan av räddningsledaren. Blanddem som är ijänsleplikliga enligt första stycket och som är bosatta i kommunenfår räddningsnämnden ta ut lämpliga personer för att ingå i kommunens räddningsvärn. I första hand skall frivilliga tas ut. Den som har tagits ut är skyldigatt delta i övning med räddningsvärnet under högst ärligen. Paragrafenmotsvarar 10 § och 12 § andra och tredje styckena brandlagen och 6 § förstastycket atomskyddslagen samt 42 § i kommitténs förslag. Somframgår av vad som sägs i specialmotiveringen till 3 § är sjuktrans porter i terrängen räddningstjänst. Tjänsteplikten omfattar således även utförande av sådana transporter. Avandra styckel framgår att räddningsledaren har befogenhet atl an- Prop.1985/86: 170 möda den tjänstepliktige om fullgörande av tjänsteplikten. Dettagäller alla former av räddningstjänst. I14 § andra stycket föreskrivs att etl räddningsvärn skall bestå av personal somhar uttagits på grund av tjänsteplikt. Tredje siycket i förevarande paragrafreglerar uttagningen av tjänstepliktiga till räddningsvärn och skyldigheten attdelta i övning med räddningsvärnel. Närkommunen har organiserat civilförsvarsorganisationen, kan del vara lämpligl atttill räddningsvärnet ta ut lämpliga personer som ingår icivilförsvarsorganisationen. 45§ Om fara för liv, hälsa eller egendom eller för skada i miljön inte lämpligenkan hindras på något annat sätt, får räddningsledaren vid en räddningsinsatsbereda sig och medverkande personal tillträde lill annans faslighet, avspärraeller utrymma områden, använda, föra bort eller förstöra egendom samt företaandra ingrepp i annans rätt, i den mån ingreppet är försvariigl med hänsyn tillfarans beskaffenhet, den skada som vållas genom ingreppet och omständigheternai övrigt. Förbudeller föreläggande som avses i 7 kap. 5 § lagen (1980:424) om vattenföroreningfrån fartyg får meddelas med stöd av denna paragraf bara om sjöfartsverketsbeslut inte kan avvaktas. Polismyndighetenskall lämna det biträde som behövs. Paragrafenmotsvarar 11 § brandlagen, 5 § första och andra styckena atomskyddslagen samt45 § och 47 § i kommitténs förslag. Paragrafenhar ett vidare tillämpningsområde än beslämmelserna i brandlagen ochatomskyddslagen eftersom den gäller alla delar av samhällets räddningstjänst. Utövervad som anges i paragrafen kan som exempel anges atl räddningsledaren får låtaavliva fåglar och djur som har drabbats av utsläpp av olja eller annat som ärskadligt. Innebördenav bestämmelsen i brandlagen behandlades utföriigl i förarbetena tillbrandlagen. Se särskilt prop. 1973: 185 s. 163-169. Bestämmelser om ersättningfinns i 50 §. Lagrådelhar pekat på att 11 § tredje stycket brandlagen innehåller en föreskrift om attförbud eller föreläggande, som avses i 7 kap. 5 § lagen (1980:424) om ålgärdermot vattenförorening från fartyg, ej fär meddelas med stöd av 11 § och attnågon liknande begränsande föreskrift inte har tagils upp iräddningstjänstlagen. Lagrådet har anfört att del lorde få anses ligga utanförlagrådets uppgift att bedöma, huruvida så bör ske. 5 § lagen om åtgärder mot vattenförorening frän fartyg innehåller bestämmelser om förbud och förelägganden, som är nödvändiga för att förebygga eller begränsa vattenförorening. Som expempel på sådana för bud eller förelägganden nämns i paragrafen bl.a.förbud att påbörja eller fortsätta lastning, lossning, läktring eller bunkring och föreläggande att läktra olja eller annat skadligt ämne. Enligt paragrafen är det och annan myndighet som regeringen utser som får meddela förbud och förelägganden. I 7 kap. 3 § förordningen (1980:789) om åtgärder mot 87 vattenförorening från fartyg har bemyndigatsatl meddela beslul, Prop. 1985/86: 170 om beslut inte kanavvaktas med hänsyn till att det behövs snara åtgärder för att förebygga,begränsa eller bekämpa föroreningar. En grundläggande tanke bakom räddningstjänstlagen är altgöra räddningstjänsten effektivare. Detta uppnås genom att räddningsledarenges en stark ställning. För att en räddningsinsats skall bli meningsfull i enakut situation mäste räddningsledaren ha möjlighet att vidta de åtgärder somkrävs för att hindra eller begränsa skador. Delta gäller givetvis även skadortill följd av utsläpp i vattnet av olja eller andra skadliga ämnen. Molbakgrund härav bör räddningsledaren ha befogenhet att meddela förbud ochförelägganden enligt 7 kap. 5 § lagen om ålgärder mot vattenförorening frånfartyg, om beslut inte hinner avvaktas. En bestämmelse avdenna innebörd har tagits in som ett andra slycke i denna paragraf. Detlaslycke fanns inte med i det till lagrådet remitterade lagförslaget. 46 § Har räddningsledaren med stöd av 45 §föranstaltat om avspärrning eller utrymning, skall han hjälpa lill med att ordna uppehälle för dem som till följd av åtgärderna är i behov därav. Paragrafen motsvarar 5 § tredje styckel atomskyddslagenoch 47 § andra stycket och 48 § andra siycket kommitténs förslag. Till skillnad från bestämmelsen i atomskyddslagen gällerparagrafen inte enbart utrymningar och avspärrningar till följd av radioaklivautsläpp från kärntekniska anläggningar. Även sådana åtgärder till följd avandra olyckshändelser omfattas av paragrafen. 47 § Anordning som varaktigt behövs förräddningstjänsten får placeras på annans mark eller byggnad, om det inte medför inverkan av någon betydelse på markens eller byggnadens användningssätt. Beslut om en sådan åtgärd meddelas av räddningsnämndeneller, i fråga om statlig räddningstjänst, av den myndighet som svarar förräddningstjänsten. Paragrafen motsvarar 16 § första stycket brandlagen, 5 a §atomskyddslagen och 50 § i kommitténs förslag. De ålgärder som avses är lill för den kommunala ellerstatliga räddningstjänstens behov och inte för skydd av ifrågavarande markeller byggnad. De anordningar som det kan vara fråga om är bl. a. brandskåp,brandposter, larmanläggningar och mätinstrument. Åtgärden får inte innebära något allvarligt ingrepp iannans rätt. Detla har uttryckts sä att åtgärden inte fär medföra inverkan avnågon betydelse på markens eller byggnadens användningssätt. För ålgärder somfår sådana följder fär i stället expropriation tillgripas (2 kap. 10 §expropriationslagen (1972:719). I 51 § finns bestämmelser om ersättning för förloradavkastning och nytta pä grund av ätgärderna. beslul om åtgärdenligt förevarande paragraf kan enligt 60 § överklagas hos länsstyrelsen.Enligt samma paragraf överklagas beslut hos kammarrätten. Har enför statlig räddningstjänst ansvarig myndighet beslutat om sådana ålgärder kanbeslutet enligt samma paragraf överklagas hos kammarrätten. RänUU ersällning Prop. 48 §Den som på grund av tjänsteplikt eller frivilligt efter anmodan av räddningsledaren har medverkat i räddningstjänst enligt denna lag eller i övning med räddningskår har rätt till skälig ersättning för kostnader för resa och uppehälle samt för arbete och tidsspillan enligt bestämmelser som meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Han har också rätt till ersättning för skada på kläder och andra personliga tillhörigheter. Förstastycket gäller inte den som har erhållit ersättning av någon annan eller pågrund av tjänst eller annars genom avtal har rätl till ersättning för medverkani räddningstjänsl. Ersättningenligt första styckel skall betalas av kommunen till den som har medverkat ikommunal räddningstjänst eller i övning med räddningskår och av staten till densom har medverkat i statlig räddningstjänst. Paragrafenmotsvarar 19 §, 20 § första och tredje styckena och 22 § första och andrastyckena brandlagen samt 8 § försia och iredje styckena atomskyddslagen och 74§, 75 S andra stycket och 77 § försia stycket i kommitléns förslag. Paragrafengäller såväl som all statlig räddningstjänst. försia slyckel bemyndigas regeringen att meddela föreskrifter om ersättningensstorlek och att överiåla åt förvaltningsmyndighet att meddela bestämmelserhärom. Bemyndigandet är utformat så att samma ersättningsbestämmelser skallgälla för alla som frivilligt eller på grund av tjänsteplikt deltar iräddningstjänst eller i övning med räddningskär. Förstasiycket innehåller också en föreskrift om rätl till vissa skadeersättningarför den som har deltagit i övning med räddningskår eller i ellerstatlig räddningstjänst. Iandra styckel undantas från rätt till ersättning den som har fått ersättningav nägon annan eller som pä grund av tjänst eller annars genom avtal har rätttill ersättning för medverkan i räddningstjänst. Paragrafensiredje slycke innehåller föreskrifter om vem som skall betala ersättningarna.Föreskrifterna innebär att del är kommunen som skall belala ersättning till densom har deltagit i övning med räddningskår för skada på kläder och andrapersonliga tillhörigheter. Föreskriften att det är kommunen somskall belala ersättningarna för deltagande i . Dettagäller även om staten har tagit över ansvaret för räddningstjänsten enligt 33§. Till den som har deltagit i statlig räddningstjänst skall ersättningarnabetalas av staten. 49 §I lagen (1977:265) om statligt personskadeskydd och lagen (1977:266) om statlig ersättning vid ideell skada finns bestämmelser om ersättning vid personskada till den som har medverkat i räddningstjänst enligt denna lag eller i övning med räddningskår. Paragrafen motsvarardelvis 19 § första styckel brandlagen och 8 § första stycket alomskyddslagensaml 75 § första styckel i kommitténs förslag. 50 § Har utrustning förräddningstjänst tillhandahållits frivilligt eller tagits i anspråk med stöd av45 §, har egendomens ägare eller innehavare rätt fill ersättningför skadapä eller försämring av egendomen, förlorad avkast- Prop. 1985/86: 170 ningeller nytta av egendomen och kostnad med anledning av atl egendomen hartillhandahållits. Förstastycket gäller inte den som har erhållit ersäuning av någon annan eller pågrund av tjänst eller annars genom avtal har rätt til! ersättning för atttillhandahålla egendom för räddningstjänst. Första stycket gäller inte hellerden som har tillhandahållit egendom för räddningstjänst, om räddningsinsatsenhar avsett att hindra eller begränsa skada på hans egendom eller har föranlettsav olyckshändelse i hans verksamhet. Paragrafeninnehåller föreskrifter om ersättning vid sådana ingrepp i annans rätt sominnebär atl utrustning tas i anspråk för alt användas vid etträddningsingripande. Ianspråktagandet kan betraktas som en komplettering avden utrustning som den för räddningstjänsten ansvariga myndigheten förfogaröver. Föreskrifterna gäller även om egendomen tillhandahälls frivilligt. Paragrafens/öw/flslycke motsvarar 19 § andra stycket brandlagen och 8 § andra och tredjestyckena atomskyddslagen samt 76 § i kommitléns förslag. Andra slyckelmotsvarar till en del 22 § brandlagen första stycket och 77 § andra siycket ikommitténs förslag. Paragrafen överensstämmer också i huvudsak med innehållet ikungörelsen (1961:457) om ersättning på grund av medverkan i skyddsarbete m, m.och kungörelsen (1961:564) om ersättning av statsmedel för medverkan iflygräddningstjänsten m. m. I52 § finns bestämmelser om vem som skall betala ersättningen, 51 § Om egendom tas i anspråk genom åtgärd enligt 47 §, är ägaren eller innehavaren berättigad till ersättning för förlorad avkastning eller nytta. Paragrafenmotsvarar 16 § andra stycket brandlagen och 8 § andra stycket tredje meningenatomskyddslagen samt 79 § i kommitténs förslag, I 52 § finns bestämmelser omvem som skall betala ersättningen, 52 § Ersättning enligt 50 och 51 §§ skall betalas av kommunen eller, i fråga om slafiig räddningstjänst, av staten. Paragrafenmotsvarar delvis 19 § andra stycket och 20 § första och tredje styckenabrandlagen samt 8 § första stycket atomskyddslagen. 53§ När en räddningsinsats är avslutad, skall räddningsledaren, om det ärmöjligt, underrätta ägaren eller innehavaren av den egendom som räddningsåtgärdernahar avsett om behovet av bevakning, restvärdeskydd, sanering och återställning. Behövsbevakning med hänsyn till risken för nya olyckshändelser men kommer bevakningeninte till stånd, fär räddningsledaren utföra bevakningen på ägarens ellerinnehavarens bekoslnad. Polismyndighetenskall lämna det biträde som behövs. Paragrafens/ör,?/astycke motsvarar 14 § första stycket andra meningen brandlagen och 51 § första stycket och 52 § i kommitténs förslag och gäller 90 gränsdragningen mellan samhällets ansvar och den enskildesansvar i Prop, 1985/86: 170 samband med olyckshändelser. Andra slyckel motsvarar 23 § första siycket tredjemeningen brandlagen och 51 § andra styckel i kommitléns förslag. En räddningsinsats kan avslutas när riskerna förytterligare skada inte kan motverkas genom ytterligare räddningsåtgärder ellernär risken för ytterligare skador är så obetydlig att del inte är motiverat allfortsätta räddningsarbetet. Det är då ägaren eller innehavaren av den egendomsom räddningsåtgärderna har avsett som har ansvar för bevakning av egendomen.Det ankommer alltså på denne att t, ex, bekosta personal som behövs förtillsynen. Behovet av bevakning är givetvis olika från fall lillfall. Den som bäst kan bedöma behovel är räddningsledaren. I första slyckelfinns därför en föreskrift om skyldighet för denne att underrätta ägaren ellerinnehavaren om behovet av bevakning. kan det vara svårt att få kontaktmed ägaren eller innehavaren. Det är inte meningen alt räddningsledaren skallgöra några omfattande efterforskningar.