prop · G903123 · 1985-12-31 00:00:00 — Regeringens proposition 1985/86: 123 om godtrosförvärv av lösöre 1985/86: 123 Regeringen föreslår att anta de förslag som har lagitsupp i bifogade utdrag ur regeringsprotokollet . 1 propositionen läggs fram förslag till en lag om godtrosförvärvav lösöre. Lagen utgör i huvudsak en kodifiering av de rättsreglersom gäller för godtrosförvärv av lösöre och som har utvecklatsi rättspraxis. De krav som ställs på en förvärvare för alt denne skall ansesvara i god tro har dock i viss mån skärpts och preciserats i syfte att motverkahandeln med bl.a. stöldgods. Sålunda skall förvärvaren anses ha varit i god troendast om det är sannolikt att egendomens beskaffenhet, de förhållanden undervilka egendomen utbjöds och omständigheterna i övrigt var sådana att han inteborde ha insett att överlålaren saknade rätt att förfoga över egendomen. Detankommer alltså på förvärvaren att åtminstone göra sannolikt att han hariakttagit skälig aktsamhet vid förvärvet. Den nya lagen skall gälla även förvärv i god tro avpanträtt i lösöre. Lagen avses träda i kraft . Lagförslagen i denna proposition har granskats avlagrådet. Propositionen innehåller därför tre huvuddelar: lagrådsremissen (s.4), lagrådets yttrande (s. 28) och föredragande statsrådets ställningstagandentill lagrådets synpunkter (s. 33). Den som vill ta del av samtliga skäl för lagförslagenmåste därför läsa alla tre delarna. 1 1985/86. / Propositionenslagförslag Prop. 1 Förslag till Lag om godtrosförvärv av lösöre 1 § Denna lag gäller förvärv i god tro av rätt till lösöre. Lagengäller inte sådana godtrosförvärv av lösöre beträffande vilka särskildaföreskrifter finns i annan lag. 2 § Har någon förvärvat lösöregenom överlåtelse från någon annan som hade egendomen i sin besittning menvarken var ägare till den eller behörig alt förfoga över den på det sätt som sketl,får förvärvaren äganderätt lill egendomen, om han har fått den i sin besittningoch var i god tro. 3 § En förvärvare skall anses havarit i god tro endasl om del är sannolikt att egendomens beskaffenhet, deförhållanden under vUka den utbjöds och omständigheterna i övrigt var sådana atlhan inte borde ha insett att överlåtaren saknade rätt att förfoga överegendomen. 4 §-Den som på grund av någon annans godtrosförvärv har förlorat äganderätten till viss egendom har rätt att få tillbaka egendomen mol lösen. Densom vill lösa till sig egendomen skall kräva tillbaka den från innehavareninom från det alt han fick eller måste antas ha fått kännedom omdennes innehav. Gör han inte det, är rätten att kräva tillbaka egendomenförlorad. 5 §Lösen skall motsvara ägarens kostnader för förvärv av egendomen och dess förbättring. Har ägaren förvärvat egendomen genom gåva, arv, testamente eller bodelning skall även kostnad som ägarens fångesman haft för förvärv av egendomen och dess förbättring inräknas i lösenbeloppet. Detta gäller dock bara under förutsättning alt fångesmannen skulle ha haft rätt till lösen om återkrav hade framställts mot honom. Vidbestämmandet av lösen las hänsyn till förändringar i penningvärdet. Lösen skallmotsvara högst egendomens värde i den allmänna handeln. 6 §Lösenbeloppel skall betalas till egendomens ägare. Har någon till säkerhel för en fordran en rätt till egendomen som är skyddad mot ägarens borgenärer, skall dock så mycket av lösenbeloppel betalas lill honom som svarar mot värdet av denna fordran. Har nägon i annat fall en rätt till egendomen som är skyddad mot ägarens borgenärer, skall så mycket av lösenbeloppet betalas till honom som svarar mot värdet av denna rätt. 7§ Vad som sägs i denna lag om godtrosförvärv av äganderätt gäller också godtrosförvärvav panträtt. Har någon gjort ett godtrosförvärvav panträtt i lösöre och vill någon Prop. 1985/86: 123 annan lösa lill sigegendomen enligt 4 §. skall lösenbeloppet svara mot värdet av den fordran förvilken egendomen är pantsatt, dock högsl egendomens värde i den allmännahandeln. Dennalag träder i kraft . Harnågon före ikraftträdandet föriorat rätt till viss egendom på grund av någonannans godtrosförvärv och vill han efter ikraftträdandet lösa till sigegendomen, skall den tid pä som anges i 4 § andra siycket räknastidigast frän ikraftträdandet. Lag om ändring i handelsbalken Härigenomföreskrivs atl 11 kap. 4 § och 12 kap. 4 § handelsbalken skall upphöra allgälla vid utgången av . Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 23januari 1986 Närvarande: statsrådet , ordförande, samt statsråden ,, , , , , , , , , , , , , Lagrådsremiss om godtrosförvärv av lösöre 1 Inledning Nuvarande rättsregler om godtrosförvärv av lösöre har tillövervägande del skapats genom rättspraxis. I betänkandet (SOU 1965:14) Godtrosförvärvav lösöre framlades förslag om lagstiftning pä detta område. Någon lagstiftningpå grundval av betänkandet kom dock inte till stånd. Frågan om lagstiftning om godtrosförvärv av lösöre hardärefter återkommit i olika sammanhang, bl. a. genom motioner till (se mot. 1974:645 och 1976/77:649). 1979/80:66 med förslag lilländringar i bl.a. bestämmelser om häleri berördes också frågan omgodtrosförvärv av lösöre, främst stöldgods. Föredragande statsrådet ansåg (prop.s. 9) att det inte fanns tillräckligt underlag för att i det lagstiftningsärendetföreslå ändringar i gällande regler om godtrosförvärv. förklaradedock att frågan om godtrosförvärv av stöldgods borde utredas (JuU 1979/80: 26, rskr1979/80: 183). tillkallades en särskild utredare(riksdagsledamoten ) för att se över gällande ordning i fråga om godtrosförvärvav stöldgods m. m. Utredaren överlämnade betänkandet (SOU 1984: 16)Förvärv i god tro. Betänkandet har remissbehandlats. Till protokollet i delta ärende bör fogas dels ensammanfattning av betänkandet som bilaga I, dels de lagförslag som läggs fram ibetänkandet som bilaga 2, dels en sammanställning av remissyttrandena sombilaga 3. Beträffande nuvarande svenska och utländska förhållanden,bakgrunden till utredningsarbetet och utredningens närmare övervägandenhänvisas till betänkandet. Under lagstiftningsärendets beredning ijustitiedepartementet har före-. Irädare för justitiedepartementen i Danmark.Finland och informerats om det pågående lagstiftningsarbetet. 2 Allmän motivering Prop. När stöldgods förvärvas av någon som inte känner till ochinte heller bör känna till att egendomen är stulen, brukar man säga atlförvärvet görs i god tro. Resultatet av ett sådant godtrosförvärv blir attförvärvaren får en rättsligt skyddad äganderätt till egendomen. Denne hardärmed gjort ett s. k. exstinktivt förvärv, vilket medför att den ursprungligeägarens äganderätt till egendomen upphör (den s.k. exstinktionsprincipen). Denursprunglige ägaren har dock rätt att lösa till sig egendomen, om han betalarfull ersättning för den. Det nu sagda gäller inte bara förvärv av stöldgods ulanavser alla former av godtrosförvärv av lösöre som sker frän nägon annan än denrätte ägaren. Den kritik som har riktats mot gällande regler för godtrosförvärvhar främst rört förvärven av stöldgods eller annan genom brott åtkommenegendom. Kritiken går i första hand ul på alt kraven för att anse en förvärvarevara i god tro ligger på en alllför låg nivå. Utredningen har i sitt förut nämnda betänkande (SOU 1984:16) Förvärv i god tro föreslagit en särskild lag om godtrosförvärv av lösöre.Enligt utredningen bör lagen omfatta inte bara fall då egendom som .lar frånhäntsägaren genom stöld eller andra tillgreppsbrott överläts ut' n även fall dåägaren har anförtrott egendomen ål någon som överlåter den ulan ägarenstillstånd. Även godtrosförvärv av panträtt omfattas av förslaget. Utredningens förslag bygger på de rättsregler som harutbildats i rättspraxis och innebär alt exstinktionsprincipen behålls. I syfteall öka och förtydliga de krav som skall ställas på en förvärvare för att denneskall anses vara i god tro har utredningen dock föreslagit all en särskildbevisbörderegel införs. Enligt denna regel skall förvärvaren ha bevisbördanför att han har varit i god tro vid förvärvet. Utredningens förslag om en lagreglering byggd på nuvarandeprinciper om godtrosförvärv har fått ett enhälligt stöd vid remissbehandlingen.Förslaget om en särskild bevisbörderegel har dock mött viss kritik. Även iövrigt finns det invändningar mot vissa enskildheter i förslaget. Reglerna om godtrosförvärv har stor praktisk betydelse fören bred allmänhet. Enligt min mening är det inte helt tillfredsslällande attsådana rättsregler bygger uteslutande på rättspraxis. Liksom utredningen ochremissinstanserna anserjag därför atl en lagreglering bör komma till ståndbeträffande godtrosförvärv av lösöre. Jag delar ocksä uppfattningen att gällande rätt utgör enlämplig grund för en sådan lagreglering. För att motverka handeln med bl. a.stöldgods anser jag dock liksom utredningen atl det behövs en skärpning ochprecisering av förutsättningarna för atl en förvärvare skall anses vara i godtro. Uppfattningen bland allmänheten om vad som krävs för att en förvärvareskall anses vara i god tro synes också vara oklar och i vissa fall rentfelaktig. Del är därför lämpligt att de stränga krav som ställs på en förvärvaresom gör gällande att han har varit i god tro kommer till uttryck i enlagbestämmelse. Fråganom godtrosförvärv av icke anförtrodd egendom - dvs. egendom som har frånhäntsägaren genom stöld eller annat tillgreppsbroll - står givetvis i förgrunden.Enligt min mening är det emellertid av stort värde all nian lagregleraräven övriga fall av godtrosförvärv av lösöre. Liksom utredningen anserjagdärför att en generell lagstiftning om godtrosförvärv av lösöre är att föredraframför en reglering som endast gäller stöldgods. ' Innehållet i en allmänlagstiftning på området måste givetvis påverkas av att det inte föreliggernågot akut reformbehov. Det blir fråga om en kodifiering av huvudlinjerna igällande rätt sädana de har utformats i rättspraxis. Lagen bör därförinnehålla mer allmänt avfattade bestämmelser, som också kan bilda utgångspunktför rättstillämpningen när det gäller att ta ställning i mera speciella frågor.Några särskilda bestämmelser om godtrosförvärv av t. ex. stöldgods bör inteinföras vid sidan av den generella regleringen. 1det följande avser jag att närmare behandla frågorna om exstinktionsom huvudprincip i avsniti 2.2. godtroskraveti avsnitt 2.3, löseni avsnitt 2.4, m. i avsnitt 2.5, och kostnaderi avsnitt 2.6. Minakommentarer till de enskilda lagbestämmelserna återfinns i specialmotiveringen(avsnitt 4). Prop.1985/86: 123 2.2 Exstinktion som huvudprincip Mittförslag: Den som i god tro förvärvar lösöre skall få äganderätt till egendomen. Utredningensförslag: Överensstämmer med mitt förslag (se betänkandet s. 164-181). Remissinstanserna:Utredningens förslag accepteras allmänt. Skälenför mitt förslag: Som jag har framhållit i föregående avsnitt gäller enligtsvensk rätt exstinktionsprincipen för lösningen av den konflikt som vid godtrosförvärvuppstår mellan den ursprunglige ägaren och den godtroende förvärvaren. Exstinktionsprincipeninnebär att den godtroende förvärvaren blir ägare till egendomen och att dentidigare ägarens äganderätt upphör i och med godtrosförvärvet. Degällande reglerna om godtrosförvärv av lösöre har utbildats i rättspraxis medutgångspunkt i vissa bestämmelser lag, nämligen 11 kap. 4 § och 12kap. 4 § handelsbalken. Dessa bestämmelser handlar om lånat och deponerat gods.Om en låntagare eller en deposilarie (den som har mottagit godset förförvaring) utan ägarens tillstånd har överlåtit eller pantsatt godset, harägaren enligt nämnda paragrafer rätt att lösa till sig godset. Avbestämmelserna har ansetts följa att den som i god tro har förvärvat egendomenfrån låntagaren eller deposilarien inte är skyldig att lämna tillbaka den tillden lidigare ägaren utan att få ersättning, s. k. lösen, Den tidigare ägarens äganderätt skulle med andra ord Prop.1985/86: 123 upphöra genom godtrosförvärvet. De rättsprinciper som ligger bakomdessa båda lagparagrafer har i praxis fått en vidsträckt tillämpning. De ansesnumera i princip tillämpliga på alla fall av godtrosförvärv av lösöre. Exstinktionsprincipentillämpas inte bara i svensk rätt utan t. ex. i flertalet länder i . 1Finland och gäller den dock bara vid godtrosförvärv av anförtroddegendom; vid förvärv av icke anförtrodd egendom (dvs. framför allt stöldgods)gäller en annan princip, den s. k. vindikations-principen. Denna princip, som iDanmark gäller såväl för anförtrodd som för icke anförtrodd egendom, innebäratt den ursprunglige ägaren har en oinskränkt rätt att återfå egendomen utan atlbehöva betala någon ersättning till förvärvaren. Delta gäller alltså även närförvärvaren är i god tro. Enligtmin mening talar starka skäl för att behålla exstinktionsprincipen i svenskrätt. Den har gällt hos oss sedan gammalt och har inte medfört några påtagligaolägenheter. De svårigheter som i praktiken har uppstått när det gällt godtrosförvärv'avstöldgods beror inte i och för sig pä valet mellan de angivna principerna utanpå innebörden i kravet pä god tro hos förvärvaren. Den frågan återkommer jag tilli avsnitt 2.3. Vissarättvisesynpunkter kan visseriigen åberopas till stöd för en oinskränkt vindikationsrätt.Det kan sålunda sägas vara mindre rimligt att en person skäll kunna förlora sinäganderätt till en sak genom att någon obehörigen överlåter den till någonannan. Pä samma sätt kan emellertid hävdas att den som har förvärvat en sakutan atl ha anledning atl misstänka atl överlåtaren var obehörig har eltbefogal anspråk på alt få behålla saken. En ägare kan dessutom i vissutsträckning skydda sin äganderätt. Han kan förvara egendomen omsorgsfullt ochse till att han inte anförtror den åt någon som kan tänkas missbrukaförtroendet. Han kan vidare försäkra sig mol risken att fränhändas egendomenoch därigenom förhindra att han lider någon ekonomisk skada till följd av attnågon annan gör ett godtrosförvärv. Hans enda återstående intresse blir då atlmol ersättning kunna lösa till sig egendomen från godtrosförvärvaren, t.ex. dåegendomen har ett särskilt personligt värde för honom. Den frågan återkommerjag till i avsnitt 2.4. Jag vill dock redan nu förutskicka att jag anser alt ensådan lösningsrätt - i likhet med vad som gäller - bör finnasockså i fortsättningen. Vindikationsprincipenhar å sin sida klara nackdelar när det gäller omsättningen av begagnade varor.En godtroende köpare av begagnade varor skulle med denna princip alltid riskeraatl ulan ersättning förlora äganderätten till del köpta därför att det visarsig att egendomen lidigare har frånhänts en rättmätig ägare. Detta skulle kunnadrabba inte bara den som l.ex. har köpt egendomen i god tro av en tjuv som stulitegendomen frän den tidigare ägaren utan även den som senare har köptstöldgodset först efter flera led av överlåtelser mellan godtroende förvärvare.Vidare skulle den som har köpt begagnade varor i etablerade affärslokalerdrabbas av denna rättsverkan på samma sätt som den som har köpt egendomen"på gatan". Att ett sådant system skulle allvarligt försvära handelnmed begagnade varor är uppenbart. Därtillkommer att även nyproducerade varor skulle kunna komma att .7 omfattas, t.ex.efter varustölder i affärer, där stöldgodset säljs vidare Prop. 1985/86:123 genom andra affärsidkare, om inte något undantag från vindikationsprincipenskulle ställas upp för sådana fall. Som en del remissinstanser har påpekat torde en övergångtill vindikationsprincipen inte medföra någon nämnvärd kriminalpolitiskeffekt. Enligt min mening är det då inte försvarligt att ändra en etableradoch väl fungerande ordning genom att införa en ny princip som allvarligt skullehämma den handel med begagnade varor vilken till den alldeles övervägandedelen är hederlig. I sammanhanget bör även beaktas att en oinskränkt vindikationsrättskulle medföra komplikationer från försäkringssynpunkl. Även om det sålunda inte finns anledning alt hell allmäntgå över lill vindikationsprincipen är det i och för sig tänkbart att behandladen som har föriorat en sak genom ett brottsligt tillgrepp särskilt gynnsamtoch ge honom rätt till vindikation. En sådan särreglering beträffande ickeanförtrodd egendom skulle dock medföra att regleringen blir komplicerad ochskulle även i övrigt vara föga tilltalande. Till de skäl som jag har anförimot vindikationsprincipen kommer att del skulle strida mot svenskrättsuppfattning att låta den som har gjort ett förvärv i god tro - underiakttagande av all den omsorg och försiktighet som med hänsyn till omständigheternarimligen har kunnat begäras - gä föriuslig egendomen av det skälet att detsenare visar sig att den har frånhänts ägaren genom viss typ av brott.Förvärvarens rätt bör inte göras beroende av straffrättsliga bedömningar somgörs i efterhand. Den ursprunglige ägarens intresse får i stället ansestillräckligt väl tillgodosett genom den lösningsrätt som jag föreslår i avsnitt2.4.1 Av de skäl som jag nu har anfört anserjag liksomutredningen och alla remissinstanser att exstinktionsprincipen skall gälla generelllvid godtrosförvärv av lösöre. Mitt förslag: Förvärvaren skall inte anses vara i god tro,om han insåg att överlålaren saknade rätt att förfoga över egendomen. Även omförvärvaren inte insåg detta skall han anses vara i god tro endast om det ärsannolikt att egendomens beskaffenhet, de förhållanden under vilka den utbjöds samlomständigheterna i övrigt var sådana att han inte heller borde ha insett att överlålarensaknade rätt att förfoga över egendomen. God tro måste föreligga såväl näröverlåtelseavtalet ingås som när besittningen överförs. Utredningens förslag: Förvärvaren skall bevisa att han harvarit i god tro vid förvärvet. I övrigt överensstämmer utredningens förslag medmitt förslag (se betänkandet s. 181-186). Remissinstanserna: Utredningens förslag tillstyrks ellerlämnas utan erinran av flertalet remissinstanser. Några uttrycker dock en visstveksamhet i fråga om förslagel all förvärvaren skall ha bevisbördan för atthan har varit i god tro. Ett par remissinstanser anser att detinte bör införas nägon Prop. 1985/86: 123 regel om bevisbördan. Skälen för mitt förslag: Enligt gällande rätl lorde det iprincip ankomma på den ursprunglige ägaren att bevisa att förvärvaren inte harvarit i god tro vid förvärvet för att den ursprunglige ägaren skall ha rätt atlåterfå egendomen utan att betala lösen för den (se betänkandet s. 71 och 76).För att detta beviskrav skall vara uppfyllt torde det ofta vara tillräckligt atlden ursprunglige ägaren kan bevisa att del förelåg sådana omständigheter vidförvärvet som skäligen borde ha väckt misstankar hos förvärvaren om att den somöverlät egendomen inte hade rätt atl förfoga över den. Redan gällande rätt ställer alltså vissa krav pä aktsamhethos en förvärvare. Om omständigheterna vid förvärvet ger anledning lillmisstanke om att överiåtaren inte har rätt att förfoga över egendomen, åliggerdet förvärvaren att närmare undersöka hur det förhåller sig med det.Underlåter han att göra en sådan undersökning, är han inte i god tro om detsenare visar sig att egendomen t. ex. hade frånhänts den ursprunglige ägarengenom brott. Den ökade omsättningen av stöldgods har lett till altkravet pä aktsamhet hos förvärvare efter hand har kommit att skärpas. 1rättspraxis finns t.ex. en klar tendens att ålägga köpare av begagnademotorfordon en långtgående plikt atl undersöka om säljaren har rätt alt förfogaöver fordonet. Enligt min mening bör reglerna om godtrosförvärv utformaspå etl sådant sätt alt de motverkar möjligheterna atl avyttra stöldgods. De bördärför ålägga förvärvare en långtgående skyldighet atl vid förvärvet iaktta aktsamhetbeträffande överiåtarens rätt atl förfoga över egendomen. Utredningens förslag innebär i förhållande till gällanderätt en överflyttning av bevisbördan beträffande den goda tron från denursprunglige ägaren till förvärvaren. Enligt utredningen skall förvärvarenbevisa att han har varit i god tro. Kan han inte det. skall han anses vara iond tro, och den ursprunglige ägaren skall dä återfå egendomen utan alt behövabetala lösen för den. En inom sakrälten gällande huvudprincip är att besittning tillegendom ger presumtion för rättmätigt innehav (se bl.a. Hastad, Sakrättavseende lös egendom, 1984, s. 42). Den bevisbörderegel som utredningenföreslår innebär en avvikelse frän denna princip. Enligt utredningen har avsikten med utredningensbevisbörderegel inte varit att åstadkomma någon mer drastisk förändring avgällande rätt (se belänkandet s. 179). Regeln syftar endast till att framhävaden ordning som redan gäller. Ett framhävande av de aktsamhelskrav som gällanderätt innehåller torde emellertid kunna ske även utan att en omkastad bevisbördainförs. Det torde för övrigt vara i det närmaste omöjligt för en förvärvare attfullt ut bevisa att han har varit i god tro vid förvärvet. Jag anser därför att en något annorlunda lösning börväljas för att försvåra möjligheterna lill godtrosförvärv av stöldgods. För att den ur sprunglige ägaren skall få tillbaka egendomen utan lösen bör det även i fortsättningen i princip ankomma på honom att bevisa att förvärvaren inte var i god tro. 1 många fall kan det dock finnas anledning att ha en regel som ställer större krav på förvärvaren. Om omständigheterna vid förvärvet är 9 sådana attdet finns anledning för förvärvaren att misstänka all överlåtaren inte har rättatt förfoga över egendomen, bör det liksom krävas alt förvärvarennärmare undersöker hur det förhåller sig med överiåtarens rätt. Sådanaomständigheter kan bl.a. utgöras av egendomens beskaffenhet (t.ex.stöldbegärlig egendom) eller de förhållanden under vilka den utbjöds (t. ex.försäljning "pä gatan"). Föratt det skall kunna bedömas om en sådansituation föreligger, bör det åligga förvärvaren att klargöra under vilkaomständigheter förvärvet har skett. För att en förvärvare inte skall kunnaundandra sig detta ansvar bör förvärvaren anses vara i god tro endast om del ärsannolikt att egendomens beskaffenhet, de förhållanden under vilka den utbjödseller omständigheterna i övrigt var sådana att han inte borde ha insett atlöverlätaren saknade rätt att förfoga över egendomen. En regel med dennainnebörd bör tas in i den nya lagen. 1985/86: 123 Mittförslag: Den som på grund av någon annans godtrosförvärv har förioratäganderätten till en sak har rätt att mot ersättning lösa lill sig egendomen. Utredningens förslag: Överensstämmer med mitt förslag (sebetänkandet s. 186-189). Remissinstanserna: Tillstyrker förslaget eller lämnar detutan erinran. Skälen förmitt förslag: Om nägon har gjort etl godtrosförvärv av lösöre har denursprunglige ägaren enligt gällande ordning rätl att återfå egendomen mot atthan betalar ersättning för den. Ersättningen skall i regel betalas tillegendomens ägare. Någon kritik har inte riktats mot denna ordning. Det kan inteheller anses stötande att en godtroende förvärvares rätt till egendomen får ståtillbaka i sådana fall då den ursprunglige ägaren har ett särskilt starktintresse av att återfå egendomen. En ägare bör sälunda rimligtvis kunna lösatill sig egendom som har ett speciellt affektionsvärde för honom, t. ex.släktklenoder som genom godtrosförvärv har kommit ur släktens ägo. När detdäremot gäller massproducerade varor torde något behov av en sädan lösningsrätti och för sig inte föreligga. En regel som ger lösningsrätt endast till föremålav speciell karaktär är emellertid behäftad med stora olägenheter och är därförenligt min mening inte lämplig. Det torde nämligen vara omöjligt att objektivtfastställa om ett föremål har affektionsvärde eller ej. Även i fräga om konst-och kulturföremål skulle praktiska tillämpningssvårigheter kunna uppstå, om enlösningsrätt begränsas till föremål av visst slag. Föremålsom har ett så speciellt värde för den ursprunglige ägaren att det finns skälför en rätt lill äterlösen har i de flesta fall kommit ur hans ägo genom stöldeller annal lillgreppsbrotl. En lösningsrätt som begränsas till atl gällaegendom som har frånhänts denne genom tillgreppsbrott skulle