prop · G903123 · 1985-12-31 00:00:00 — Även dessa reglerbör kunna tillämpas utan särskilt stöd i lag (jfr 25 § avtalslagen). Detföreligger därför inte något hinder mot att upphäva dessa bestämmelser. Jaghemställer att lagrådets yttrande inhämtas över förslagen till 1, lag om godtrosförvärv avlösöre, 2, lag om ändring i handelsbalken. Regeringenbeslular i enlighet med föredragandens hemställan. Andrastycket har jämkats något i propositionsförslaget, 27 Lagrådet ProP- 1985/86: 123 Utdragur protokoll vid sammanträde , f d, justitierådet Sterzel, regeringsrådet Enligtprotokoll vid regeringssammanträde har regeringen påhemställan av statsrådet beslutat inhämta lagrådels yttrande överförslag till 1, lagom godlrosförvärv av lösöre 2. lagom ändring i handelsbalken. Förslagenhar inför lagrådel föredragits av hovrättsassessorn . Förslagenföranleder följande yttrande av lagrådet; Förslagettill lag om godtrosförvärv av lösöre Somframgår av 6 § gäller lagen inte bara förvärv av äganderätt ulan ocksä avpanträtt till lösöre. Medhänsyn härtill bör första siycket ges formuleringen "Denna lag gällerförvärv i god tro av rätt lill lösöre". Avspecialmoliveringen framgår att godlrosförvärv kan ske också av egendom somförvärvaren har fått i sin besittning, exempelvis enligt etthyresavtal, under förutsättning att han var i god tro såväl vid besittningstagandelsom vid överlåtelsen. Det är tveksamt om delta är förenligt med den föreslagnalagtexten. Med hänsyn härtill och då ytterligare en redaktionell jämkning börgöras i texten föreslår lagrådel följande formulering av paragrafen: "Harnågon förvärvat lösöre genom överlåtelse frän någon annan som hade egendomen i sinbesittning men varken var ägare till den eller behörig att förfoga över den pådet sätl som skett, får förvärvaren äganderätt till egendornen, om han fält deni sin besittning och var i god tro," Attförvärvaren inte kan anses ha varit i god tro om han insåg att överlåtarensaknade rätt att förfoga över egendomen är en självklarhet, som inte behöverutsägas i lagtexten. Paragrafens första mening bör därför kunna utgå, varefterden kvarstående andra meningen kan formuleras på följande sätt: "Enförvärvare skall anses ha varit i god tro endast om det är sannolikt att egendomens beskaffenhet, de förhållanden under vilka den utbjöds och 28 omsiändigheterna i övrigt var sådana att han inte borde hainsett att Prop. 1985/86: 123 överlåtaren saknade rätt att förfoga överegendomen," En lösningsrätt för den ursprunglige ägaren till en sak,som har blivit föremål för elt godtrosförvärv, innebär ett avsteg från exstinktionsprincipen.Det har förutsatts under hela lagstiftningsärendets handläggning, att det ärofrånkomligt att medge en sådan lösningsrätt. Redan billighetsskäl och hänsyn tUlrättstraditionen talar för del. Lagrådet har ingen annan åsikt. Vad som däremot kan vara föremål för olika meningar är omlösningsrätten bör vara genereU eller begränsad. 1 belänkandeförordades atl endasl egendom med elt särskilt värde ulöver det ekonomiskaskulle få lösas. Lagrädsremissen 1973 avsäg i stället egendom som frånhäntsägaren genom stöld eller annat tillgreppsbrott, betänkande haremellertid en generell lösningsrätt föreslagits, och den nya lagrådsremissenföljer denna linje, som har tillslyrkis eller lämnais utan erinran vid remissbehandlingen.Som huvudskäl har anförts atl avgränsningar av den lidigare åsyftade typenskulle medföra tillämpningssvärigheter. Det finns onekligen fog för denuppfattningen. Lagrådet kan därför godta den föreslagna lösningen. Del bör emellertid hällas fasl all en lösningsrättegentligen är sakligt motiverad och kan anlas få praktisk betydelse närmast ide fall som man har försökt alt avgränsa i lagtext, dvs, främst då detär fråga om stulna museiföremål eller personliga värdeföremål med elt särskiltaffektionsvärde. När del gäller massproducerade varor föreligger däremot, somuttalas i remissen, knappast något behov av en lösningsrätt, I fråga om införandel av en lösningsrätt såsom en generellrätt för den ursprunglige ägaren ansluter således förslaget till betänkandetoch remissyttrandena över detta, och de sakliga motiv som anförs ärövertygande. Annorlunda förhåller det sig med frågan om beräkning avlösenbelopp. Valet står mellan de s, k, värde- och vederlagsprinciperna, betänkande förordades värdeprincipen men medden väsentliga modifikationen, atl lösenbeloppet vid köp skulle motsvaraköpeskillingen om inte denna "i märklig mån" avvek frånhandelsvärdet. Lagrådsremissen 1973 byggde emellertid pä vederlagsprincipen, ochdenna fasl-hölls betänkande. Vid remissbehandlingen har förslagetuttryckligen tillstyrkts av bl.a, hovrätten över och samtriksåklagaren och övriga företrädare för åklagarväsendet. Del har lämnais utanerinran av bl.a, , och näringslivetsorganisationer. Avvikande mening har endast framförts av lingsräti,som inte är enig på denna punkt, och av juridiska fakultetsnämnden vid Uppsalauniversitet, som efter ett längre resonemang säger sig närmast ha uppfattningenatl det är enklast och lämpligast att tillämpa värdeprincipen. De skäl, som anförs i remissen för att gå över till en(ojämkad) värde princip inbjuder på ett annat sätt än resonemangen i övrigt till motsägelse, 29 Motbakgrund av ärendets lidigare handläggning finns det inte fog för att Prop,1985/86: 123 mot vederlagsprincipen invända, att det skulle bli nödvändigl attkonstruera komplicerade regler. Om man väljer den principen, kan man mycketväl, liksom belänkande, bygga på lagtexten i den första lagrådsremissen.Förvånande är ocksä uttalandet, att värdeprincipen allmänt framstår som merapraktisk än vederlagsprincipen. Snarare lär del förhålla sig så, som utvecklasbl. a. betänkande (s. 189 f), att vederlagsprincipen är enklare atttillämpa i praktiken och kan underlätta uppgörelser, medan bestämmandet av eltmarknadsvärde kan vara förenat med stora svårigheter. Somriktmärke anförs vidare i remissen, att den som har gjort ett godtrosförvärvrimligen bör så långt det är möjligt hällas skadelös. Om den principen råder ioch för sig inga delade meningar. Tillämpningen kan emellertid vålla problem, Särskillkan man peka på situationen, då saken efter förvärvet har stigit i värde meraväsentligt. Om man utgår från alt, som redan anmärkts, de mest praktiska fallenär de då museiföremål eller personliga värdeföremål med affektionsvärde harblivit stulna, är del ingalunda självklart att förvärvarens anspråk på vinstskall gå före den ursprunglige ägarens önskan alt få köpa tillbaka det stulna tillelt överkomligt pris. Bådei remissen och i de båda remisytlranden, som avviker från utredningsförslaget,åberopas försäkringsfaktorn. Det sägs alt den ursprunglige ägaren normalt harfält en försäkringsersättning som medger ersättningsköp. Såvitt gäller de mestpraktiska lösenfallen är emellertid delta enligt lagrådets mening ofta enfelsyn. Försäkringsbeloppet bestäms pä grundval av värdet vid förlustlillfället.Då del gäller personliga värdeföremål med annat värde än del rent ekonomiska mästeman räkna med att ägaren ofta dröjer med ersältningsköp av olika skäl, t, ex,förhoppningar om att återfå det stulna eller helt enkelt svårigheter att ersättaföremål med affektionsvärde. Om värdestegringen som fö, ofta är avsevärd påsådana saker som det blir fråga om här - tillfaller förvärvaren, kanlösningsrätten lätt bli illusorisk, 1 fräga om stulna museiföremål är det överhuvud taget svårt atl föra ett träffande resonemang om försäkring ochersättningsköp. Enligt lagrådets mening är vederlagsprincipen särskilt naturiigi fräga om sådana föremål. Meddet anförda har lagrådet velat framhålla, att några bärande skäl inte har anförts för att gå ifrån utredningsförslaget, som på denna punkt stäm mer överens med den förra lagrädsremissen och som i huvudsak har godtagits vid remissbehandlingen. Vad som har förekommit i del långvari ga lagstiftningsarbetet pekar i stället på all man bör hålla fasl vid veder lagsprincipen. För delta talar framför allt att man i de typiska lösensitua- lionerna bör låta hänsynen till den ursprunglige ägaren väga tyngre än de får göra enligt remissen. En regel som garanterar förvärvaren värdesteg ring eller handelsvinst kan leda till otillfredsställande resultat. Som exem pel kan anföras fallet dä nägon har förvärvat etl föremål inte lill uppenbart underpris utan till normall uppköpspris för den som driver yrkesmässig handel med liknande föremål. Att den ursprunglige ägaren, som har frän- stulits egendomen, nödgas belala handelsvinst framstår som klart stö- 30 Andra praktiskafall av liknande innebörd är lätta att konstruera. Prop.1985/86: 123 Moten renodlad vederlagsprincip talar närmast att hänsynen lill den ursprungligeägaren avtar och de till förvärvaren ökar i tyngd med tidsavståndet. Dettaproblem har i de tidigare förslagen lösts genom en regel om en yttersta lidsgräns,efter vilken lösningsrätten förfaller. Någon sådan regel har inte lagits med idet nu framlagda förslaget, främst för alt inte molverka möjligheterna att fåtillbaka konst- och kulturföremål som har stulits från museer och andraoffentliga samlingar. Lagrådet har förståelse för den synpunkten och godtardärför förslaget. Det för med sig alt man i diskussionen om beräkning avlösenbelopp även får beakta relativt gamla förvärv. Del lär emellertid inte blifråga om många fall och, som förut framhållits, är vederlagsprincipen naturiigjust i fråga om sådana föremål som avses här. Lagrådelföreslår på nu anförda skäl, att bestämmelserna om beräkning av lösenbelopp iutredningsförslagets 3 § genomförs. De bör kompletteras med en sådan regel ombeaktande av penningvärdets förändringar, som ingick i den förralagrådsremissen. För alt inte 4 eller 5 § skall bli alltför omfattande föreslårlagrådel, att de nya bestämmelserna las in i 5 § och all den nuvarande 5 § fårbli 6 §. I4 § andra slyckel upptas en regel om preskription av lösningsrätten.Preskriptionstiden är och räknas från del att den lösningsberättigadefick eller borde ha fått kännedom om vem som innehar egendomen. Formuleringensynes innebära alt den lösningsberättigade måsle vara aktiv för alt försökaspåra egendomen. Del förefaller emellertid knappast rimligl alt exempelvis densom har varit utsatt för en stöld skall kunna vägras rätt all lösa tillbaka denstulna egendomen på den grunden atl han tidigare borde ha kunnat ta reda på varegendomen fanns. Lagrådet föreslår därför alt orden "borde ha fåttkännedom" ersätts med "måste antas ha fått kännedom". Genom ensådan formulering tas rimlig hänsyn lill den godtroende förvärvarensbevissvårigheter utan att den ursprunglige ägaren åläggs någonefterforskningsplikt. Medlagrådels förslag skulle 4 och 5 §§ få följande lydelse: "4§ Den som på grund av någon annans godlrosförvärv har förlorat äganderätten tillviss egendom har rätt alt få tillbaka egendomen mot lösen. Den som vill lösatill sig egendomen skall kräva tillbaka den frän innehavaren inom tre månaderfrän det atl han fick eller måste antas ha fått kännedom om dennes innehav. inte del, är rätten alt kräva tillbaka egendomen förlorad, 5§ Lösen skall motsvara ägarens koslnader för förvärv av egendomen och dessförbättring. Har ägaren förvärvat egendomen genom gåva, arv, testamente ellerbodelning skall även kostnad som ägarens fångesman hafl för förvärv avegendomen och dess förbättring inräknas i lösenbeloppet. Detta gäller dock baraunder förutsättning alt fångesmannen skulle ha haft rätt lill lösen, om återkravhade framställts mot honom. Vidbestämmande av lösen tas hänsyn till förändringar i penningvärdet. Lösen skall motsvara högsl egendomens värde i den allmänna handeln." 6 § Prop. 1985/86: 123 Paragrafenblir 7 § med förslagen i del föregående. Lagrådel föreslår att försia styckets försiamening ges formuleringen "Vad som sägs i denna lag om godtrosförvärv aväganderätt gäller också godtrosförvärv av panträtt". Med en sådanformulering torde styckefs andra mening, som i och för sig inte är uttömmande,kunna undvaras. Avmolsvarande skäl som har anförts vid 1 § bör ordet "äganderätten"bytas ut mot "rätt". Vidare kan orden "enligt 4 § förstastycket" lämpligen utgå. Förslagettill lag om ändring i handelsbalken Förslagellämnas ulan erinran. Utdragur protokoll vid regeringssammanträde , ordförande, och statsråden , R. ,, , Proposition om godtrosförvärv av lösöre 1 Anmälan avlagrådsyttrande Föredragandenanmäler lagrådets yttrande (beslut om lagrådsremiss fattat vid regeringssammanirädeden ) över förslag till 1, lagom godlrosförvärv av lösöre, 2, lagom ändring i handelsbalken. Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför, Lagrådelhar utom i fråga om lösenbeloppets bestämmande anslutit sig lill de principersom lagrådsremissen utgår frän. Lagrådet har förordat att lösenbeloppet skallbestämmas utifrån vederlagsprincipen. Föregen del vill jag till en början framhålla att det i de flesta fall inte blir såslor skillnad om det är värde- eller vederlagsprincipen som tillämpas. Vad somframför allt talar för värdeprincipen är alt den bättre överensstämmer med deallmänna överväganden som ligger bakom valet att ge exstinktionsprincipenföreträde såsom allmän huvudregel för lösningen av konflikten mellan denursprunglige ägarens och den godtroende förvärvarens intressen. Del bör dockbeaktas atl lösningsrätten främst tar sikte på möjligheten att återställakonst- och kulturföremål samt föremål med ett särskilt affektionsvärde. har framhållit framstår inte värdeprincipen som självklar i dessafall, Vederiagsprincipen ger onekligen en bättre garanti för att denursprunglige ägaren verkligen kommer att ha ekonomisk möjlighet att lösa tillsig sin egendom. Jag kan vidare hålla med om att det är mindre tillfredsslällandeatt lösen skall motsvara fulla värdet när förvärvaren har innehaft egendomenendast och erlagt ett lägre belopp för den. Medhänsyn till vad jag nu har anfört vill jag inte motsätta mig att lösenbeloppet,i enlighel med vad lagrådet och även utredningen har förordat, beräknasutifrån de kostnader som egendomens aktuelle ägare haft för silt förvärv. Jagkan också ansluta mig till den lagtext som lagrådet föreslagit. Beträffandeinnebörden av denna lagtext kan hänvisas till vad utredningen har anfört belräffandeden i stort sett överensstämmande lagtext som utredningsförslaget innehåller(se betänkandet s, 207-208). Lagrådethar i övrigt föreslagit ändringar av i huvudsak språklig och redaktionell art.Jag har ingen erinran mot dessa ändringsförslag, 3 1985/86. 2 Hemställan Prop. Medhänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslårriksdagen all anta de av lagrådet granskade lagförslagen med vidtagnaändringar. Regeringenansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genomproposition föreslå att anta de förslag som föredraganden har laglfram. Bilagal Prop.1985/86:123 Sammanfattning av betänkande (SOU 1984:16) av utredningenom godtrosförvärv av lösöre Närnägon (C) i god tro förvärvar egendom från den (B) som saknar rätt atl förfogaöver denna uppstår en konflikt mellan den rätte ägarens (A:s) och den godtroendeförvärvarens (C:s) anspråk på egendomen. En given formel för att lösa dennakonflikt finns inte. Det är därför inte särskill förvånande att skildarättsordningar uppvisar olika sätt att lösa frågan. Gemensamt för de flestarättssystemen är dock att lösningar av dilemmat A-C sker efter endera av tvåhuvudlinjer, exstinktionsprincipen eller vindikationsprincipen. Innebördenav exstinktionsprincipen är att C:s intresse ges företräde framför A;s. A kaninte, i varje fall inte utan atl betala lösen lill C, få tillbaka egendomen.Äganderätten lill egendomen anses genom godtrosförvärvet ha övergått lill C.Denne har gjort, vad man brukar kalla, ell exstinktivt förvärv, vilket medför atlA:s rätt till egendomen utsläcks. Vindikationsprincipengynnar A framför C. Principen innebär att A:s äganderätt består och atl Aberättigas att vederiagsfritt återfå egendomen från C oberoende av dennes godatro. Svenskrätt tillämpar sedan lång lid tillbaka exstinktionsprincipen. Någon allmän lagom godtrosförvärv av lösöre finns dock inte. Reglerna om godlrosförvärv har istället främsl utvecklals genom praxis. Därvid har bestämmelserna i 11 kap. 4 §och 12 kap. 4 § handelsbalken om lånat och ; deponerat gods varitutgångspunkten. Bestämmelserna, vilka innebär, å ena sidan, att A ges generellrätt alt lösa egendomen från C och ä andra ' sidan, att godtrosförvärvaren inteutan lösen har skyldighet atl lämna . tillbaka egendomen, har blivit förebildför lösningen av en mängd andra skuationer av godtrosförvärv. Sedan mitten av 1800-taleltillämpas exstinktionsprincipen också vid godtrosförvärv av stöldgods, A:srätl att lösa saken åter innebär alt den renodlade exstinktionsprincipenrubbats. Det är, som nedan antyds och närmare beskrivs i kap. 2 och 6, enföreteelse som är relativt vanlig även i andra rättsordningar. Denmångfald av godtrossituationer som kan uppstå brukar vanligen indelas i tvåhuvudfall. Man utgår därvid frän del sätt på vilket B fått egendomen i sin besittning,B:s obehöriga disposition kan efter denna indelning avse antingen egendom som anförtrottshonom av A eller avse egendom som icke anförtrolls honom (stöldfallet). Somnyss nämnts tillämpas i svensk rätl exstinktionsprincipen, vare sig egendomen varit anförtrodd B eller ej. som närmare framgår vid granskningen av främmande rättsordningar (se kap. 6), ingen unik lösning. Däremot skiljer sig lösningen från vad som gäller i de övriga nordiska länderna. Men inte heller , och uppvisar någon enhetiig lösning för godtrosförvärvare. Bilden är splittrad, I är vindikationsprincipen utgängspunkt för konfliktlösningen av de båda hu- 35 vudfallen, I och även ()är utgångs- Prop. 1985/86: 123 punkten exstinktion vid godtrosförvärv avanförtrodd egendom, I , liksom i , ges A rätt till lösen. Nägonsådan rätt föreligger inte i . Däremot uppvisar de övriga nordiska ländernaen gemensam syn på godtrosförvärven av icke anförtrodd egendom. Samtliga ländertillämpar här vindikationsprincipen, dvs. en oinskränkt rätl för A atl få sinegendom åter från godtrosförvärvaren C. Det var främst synen på godtrosförvärv av stöldgods somvar av avgörande betydelse för att de enhetssträvanden till nordiskrättslikhet, som påbörjades och för svensk del inte avslutades förränår 1973. kom att misslyckas. Elt lagförslag, vars innehåll och öde närmarebeskrivs i kap. 3 och 7, ratades försl av och sedermera även av . Frågan om godtrosförvärv av stöldgods m. m. har under1970-talet behandlats i vid elt par tillfällen men utan atlföranleda åtgärd. I propositionen 1979/80: 66 angående förslag till ändring avhäleribestämmelserna i , utarbetad på grundval av en promemoriafrån brottsförebyggande rådet (Brå), behandlades också frågan om godtrosförvärvav stöldgods m.m. Något förslag beträffande godtrosförvärven lades inte framulan denna fråga ansågs böra övervägas i annal sammanhang, I samband med justilieutskoltetsbehandling av nyssnämnda proposition uttalade utskottet att det belräffande godlrosförvärvav stöldgods m, m, funnes bärkraftiga skäl atl behålla nuvarande ordning menockså skäl som talade i motsatt riktning. En utredning, bedriven i nordisktsamförstånd och med uppgift att utröna förutsättningarna för en ändring avgällande ordning, borde göras. Enligt direktiven, i vilka departementschefen ansluter sigtill utskottets mening, har vi också att överväga vilka regler som bör gällavid förvärv av egendom som frånhänts ägaren genom egendomsbrott i annat fall.Även andra sakrätter bör beaktas. Om del anses påkallat får förslag lill samladlagstiftning om godtrosförvärv av lösöre framläggas. Den genomgång av olika länders rättsordningar somföretagits visar att lagstiftarna värjt sig mot att föreslå en renodlad lillämpning av någon av huvudprinciperna. Påfallande ofta förekommer nämUgen undantag från den gällande huvudprincipen. I rättsordningar där vindikationsprincipen gäller finns nästan undantagslöst etl andningshål för omsättningen. Undan tag till förmån för exstinktion kan gälla för t.ex, sådana godlrosförvärv som görs på en mässa, en marknad eller i den reguljära handeln. I rättsord ningar där exstinktion är huvudprincip kan gälla undanlag till förmän för oinskränkt vindikation, t.ex. beträffande gods som frånhänts ägaren ge nom stöld eller annat lillgreppsbrotl. Exstinktionsprincipen kan också, precis som i svensk rätt, genombrytas på del sättet alt den ursprunglige ägaren (A) medgivits rätt att mot ersättning lösa godset. Det finns bland de genomgångna rättsordningarna endast en (den italienska), där huvudprin cipen (exstinktion) är konsekvent genomförd. Eftersom lagstiftarna i hög grad eftersträvat att inte renodla någon av 36 principernahar valet av princip i praktiken minskal i betydelse. metodenatt införa undantag frän huvudprincipen möjliggörs likvärdiga resultatoavsett vilken av principerna som anges vara huvudregel. principblir alltså inte en fräga om "allt eller intet". 1 själva verket kanman -bildlikl och något förenklat - konstatera atl var och en av principerna drasmot mittpunkten på en tänkt skala. Närdet gäller val av huvudprincip anser vi det uteslutet alt övergå till vindikationsprincipen(för övrigt i omhuldad endast av och ). Den i svenskrätt av ålder gällande och beprövade exstinktionsprincipen bör alltsåbibehållas. Därmed ansluter vi oss till en uppfattning som internationelltsett är den dominerande. Ställningstagandet ligger dessutom väl i linje med deutvecklingstendenser som kan urskiljas. Den internationella utvecklingen gårnämligen - i vart fall belräffande godtrosförvärv av egendom som anförtrotts -entydigt mot exstinktion (se närmare kap, 6), Ifråga om regleringen av godtrosförvärv av stöldgods m, m, kan man inte, som vidförvärv av anförtrodd egendom, peka pä någon säker utvecklingstendens, Däremolvederläggs i betänkandet del i debatten ofta framförda påståendet alt Sverigei motsats till andra länder extremt och nästan pä ett unikt sätt skulle gynna godtrosförvärvaren.Detta påstående är inte sant (se kap. 6), Åtskilliga rättsordningar, jamerparten, erkänner godtrosförvärv av stulen egendom som förvärvats i denreguljära handeln. Andra länder går längre. , det land som senast lagregleraträttsområdet, har regler som stämmer bra överens med våra och uppvisaren rättsordning som är den mest exstinklionsvänliga av alla. Ibetänkandet föreslår vi att exstinktionsprincipen skall gälla även vid godtrosförvärvav stöldgods m. m. Den splittrade bilden av hur man internationellt löst dennafråga har varit en faktor vid ställningstagandet. Det fmns emellertid andrabetydelsefulla faktorer. Främsl bör nämnas det faktum att en oinskränkt regelom vindikation är förknippad med så många nackdelar i förhållande tillbevarandet av exstinktionsprincipen (se närmare kap. 10) att en sådan inte börförordas. Detta påstående understryks också av enkätsvar som erhållits frånåtskilliga polis- och åklagarmyndigheter samt andra myndigheter. En stormajoritet av dessa myndigheter avvisar tanken på vindikation och ansluter sig tillde principer för lösning som vi föreslår. Vårlösning utgår från grundsynen alt konflikten A-C är av civilrätlslig karaktär. Del är således i försia hand fräga om alt lösa en konflikt mellan två enskilda parter. Civilrätten måste i denna fräga anses vara överordnad de kriminalpolitiska aspekter som kan anläggas på förvärven av icke anför trodd egendom. Del är, som framhålles i betänkandet, en illusion alt tro, atl en ändrad civilrättslig reglering av konflikten A-C skulle kunna ha någon egentlig effekt i brottsbekämpningen. Något annat än ett marginellt bidrag kan del aldrig bli fråga om. Frågan om godtrosförvärv eller inte är inget som avhåller hälaren. Här spelar risken för upptäckt och efterföl jande straffen väsentligt större roll. Bekämpningen av brottsligheten bör alltså i första hand ske genom insatser på det kriminalpolitiska och närings- rättsliga fältet, t. ex. genom slopande av kravet på förbrott vid häleri (såatt 37 slöldgodslagen i störreutsträckning kunde tillämpas) och en skärpning av Prop. 1985/86: 123 reglernaför handel med begagnade varor.