prop · G903146 · 1985-12-31 00:00:00 — Skälenför mitt förslag: Den grundläggande filosofin bakom det upphovsrätlsligaregelsystemet är atl upphovsmän och andra rältighelshavare skall ha rätt allbestämma över alla ekonomiskt betydelsefulla utnyltjanden av deras verk.Bakgrunden till denna inställning är en strävan all genom delta syslem främjadel andliga skapandet, säkerställa olika kulturarbetarkale-goriers utkomstmöjligheter,ge underlag för de investeringar som är nödvändiga för produktionen av kultur-och informationsalster och, helt allmänt, främja den ekonomiska och socialautvecklingen i samhället. Självfalletär vidaresändning av radio- och TV-program elt ekonomiskt betydelsefulltutnyttjande av upphovsmäns och andra rätlighetshavares verk. Från dennautgångspunkt är det naturligt atl förvärvet av rättigheter lill trådlös eller trådbundenvidaresändning av rundradiosändningar sker genom frivilliga överenskommelsermellan rältighelshavarna och dem som företar vidaresändningar. Motsatsentill en ordning som bygger på avtal är etl syslem varigenom man i lagen infören ivångslicens. Den mest framträdande praktiska skillnaden mellan ett sådantsyslem och en avtalsordning är att rältighelshavarna i del förra fallet inlehar möjlighet all hindra vidaresändningen. De har inle heller någon i lagenfastslagen rätt all förhandla om villkoren för vidaresändningen utöver vad somföljer av den ideella rätten. Ivissa länder har man föredragit alt lösa de upphovsrätlsliga frågorna genom en tvångslicensordning.Anledningen till detta är den speciella karaktären hos vidaresändningen,särskilt sådan som sker via kabel. Som har angetts tidigare innebär derättigheter som tillerkänns upphovsmännen och vissa andra rätlighetshavare atten sådan vidaresändning inte får ske ulan tillstånd. Om del inte finns eltsystem med ivångslicens har alltså rältighelshavarna möjlighet all hindra dengenom alt vägra ge tillstånd. Trots alt denna möjlighet praktiskt taget aldrighar utnyttjats har den i vissa länder ansetts oacceptabel från allmän mediepolilisksynpunkt. Vidare har åberopats att kabelnäten ofta är små, icke-kommersiellaoch automatiskt fungerande och att de som svarar för kabelsändningarna därför inleär i stånd att hanlera rältighelsförvärv. Bl.a. av de skäl som har angetts har man i infört en "generelllicensordning", dvs. en tvångslicensordning som tillåter vidarespridningvia kabel av radio- och TV-utsändningar utan tillstånd från rältighelshavarnamen som tillerkänner dem rätt lill ersättning. Om parterna inle kan kommaöverens om ersättningen, fastställs denna av en särskild nämnd. 1Finland och har man däremot ansett atl principen bör vara all rättigheternaförvärvas genom avtal. Samma synsätt har man även intagit i andra europeiskaländer, bl.a. och . I enlighet med dengrundläggande filosofin för det upphovsrätlsliga systemet anser jag alt utgångspunkten också för svensk del bör vara atl rättigheter för trådlös eller trådbunden vidaresändning av radio- och TV-program bör förvärvas genom avtal mellan rältighelshavarna och dem 12 som önskar utnyttja detifrågavarande programmet. Avsteg från denna Prop. 1985/86: 146 princip bör inte ske ulanall det föreligger starka skäl som talar i en annan Närman bestämmer sig i denna fråga är givetvis erfarenheterna av hur rättighelsfrågornahitfills har lösts av största betydelse. Del kan därvid nämnas alt avtal redanhar ingåtts mellan å ena sidan norska kabeloperatörer och å andra sidansvenska rältighelshavare, huvudsakligen organiserade i den svenskaförhandlingskartellen . När del gäller avtal om vidaresändning avsvenska TV-program i andra länder, har räl-lighelshavarnas organisationer förelrättsav COPYSWEDE (i vilken även ingår), och (somföreträder filmproducenterna). Beträffande upphovsmännens musikrättigheter harSTIM tecknat avtal som omfattar i stort sett alla kabelsändningar som idagförekommer i . Avtalen har främst tecknats med en särskildförhandlingsgrupp som representerar de allmännyttiga bostadsföretagen, deprivata ka-bel-TV-företagen, pressen och . Förhandlingar pågår ocksåmed de olika rältighelshavarna beträffande vidaresändning av de finländska TV-programmeni . Molbakgrund av vad jag nu har anfört finns det inle något som tyderpå atl del skall behöva uppstå särskilda svårigheter i kommande förhandlingarom förvärv av rättigheterna. Del bör också noteras att de organisationer somföreträder rältighelshavarna vid upprepade tillfällen bl. a. vid den hearingsom har nämnts i avsnitt 1 - har förklarat all någon ersättning inle kommer allbegäras för vidaresändning i av del nuvarande svenska programutbudet(se även massmediekommit-léns betänkande SOU 1984; 65 Via satellit och kabel s.403). Medhänsyn lill vad några remissinstanser har framhållit om atl del i vissa fallkan råda en obalans mellan parterna vill jag erinra om all innehavarna av demindre kabelanläggningarna har samma möjligheter all sluta sig samman som rältighelshavarna.Så har ju redan skett i viss utsträckning genom den nämndaförhandlingsgruppen. Jag förutsätter all samordningen på användarsidan kommeralt utvecklas ytterligare. Del skulle underlätta inte bara möjligheterna atlförhandla om avtal ulan också hanteringen av rättighelsförvärven m. m. Jagkan alltså inte finna atl skälen för att införa en tvångslicens är tillräckligtstarka för all man skall frångå den grundläggande principen att rällighelernabör förvärvas genom avtal. Enliglmin mening bör man således i liksom i och välja enlösning som bygger på en avtalsmodell. Såväl när del gäller trådlös som trådbundenvidaresändning bör rättigheterna förvärvas genom avtal mellan rältighelshavarnaoch dem som svarar för vidaresändningen. Mitt förslag: Avtal somhar slutits av en organisation som företräder flertalet rälfighetshavare skallha verkan också för rältighelshavare utanför organisationen (s. k. avlalslicens). Promemorians förslag: Överensstämmer med milt förslag. 1985/86: 146 Remissinstanserna: En remissinstans anser all någonavtalslicens inte bör gälla beträffande trådlösa vidaresändningar. Övrigaremissinstanser godtar promemorieförslagel eller lämnar det utan erinran. Skälen för mitt förslag: I och för sig harkabeloperatörerna möjlighet all träffa individuella avtal med olika rättighetshavare.Del är dock inle realistiskt atl tro alt rättighelsförvärven kan pådetta sätt. I stället kan man utgå från alt rällighelerna till största delenkommer all förvärvas genom kollekliva avtal mellan å ena sidan organisationerav rältighelshavare och å andra sidan dem som är ansvariga för vidaresändningen. Inle heller sådana kollekliva avtal utgör emellertid någongaranti för alt rättighetsförvärven blir heltäckande. Alla rältighelshavareingår nämligen inte i avlalsslulande organisationer. När del gäller vidaresändningi av de nordiska ländernas radio- och TV-program kan man i allmänhet inleheller bygga på de rättigheter som innehas av sändarförelagen. Dessa företagsutsändningar sker visseriigen till största delen på grundval av kolleklivaavtal, men dessa ger i regel inte rätt till vidaresändning i ullandel. Till en viss del kan man från praktisk synpunktsäkerställa rältighelsför-värvel genom lämpligt utformade avtalsklausuler ("indemnilyclauses") som innebär att upplåtaren tar på sig etl särskilt ansvar för dekrav som kan riktas mol vidaresändaren från rätlighetshavare som inle omfattasav ett kollektivt avtal. Sådana klausuler kan emellertid inle undanröja ettstraff-rättsligt ansvar. Rätlighetsförvärvel bör därför i lagstiftningen lösasgenom särskilda bestämmelser som gör det kollekliva avtalet tillämpligt ocksåpå rättighetshavare som står utanför de avlalsslulande organisationerna. URLbör sålunda kompletteras med en avtalslicensbestämmelse av den typ som förnärvarande finns i 15 a § och 22 § andra stycket i den lagen. En remissinstans har ifrågasatt om del verkligenföreligger en vidaresändning enligt vad som avses därmed i art. 11 bisBernkonventionen när vidaresändningen föregås av s. k. långdislansöverföringvia radiolänk från ett annat land. Enligt denna remissinstans skulle det stridamol Bernkon-venlionen all låta en avlalslicens gälla också för trådlös vidaresändning. Jag delar inle denna uppfattning. En vidaresändning av enrundradiosändning ("rebroadcasling") enligt art. 11 bis (l)(ii) fårenligt min mening anses föreligga även när en rundradiosändning sker i elt landoch via radiolänk eller på någol annat sätt med sändarföretagels samtycke överförslill ett annat land och där återutsänds i och oförändrat skick. Slutsatsen av vad jag nu har anfört är att en ordning medkollektiva avtal bör kompletteras med lagbestämmelser om en avtalslicens. Föratt en sådan ordning skall kunna fungera tillfredsställande krävs emellertidatt en rad förutsättningar är uppfyllda. Dessa frågor tas upp i del följande. Prop.1985/86: 146 Mitt förslag: Endast kollektiva avtal som sluts avorganisationer som företräder svenska rättighetshavare skall ha verkan förutomstående rätlighetshavare. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: I stort sett samtliga remissinstansergodtar förslagel i denna del. En remissinstans ifrågasätter emellertid om förslagelhelt är förenligt med när det gäller avtalets tvångslicensverkanför utländska oorganiserade rättighetshavare. Skälen för mitt förslag: En avialslicensbeslämmelseinnebär all avtalet ges etl slags tvångslicensverkan i förhållande till rätlighetshavareutanför de avtalsslutande organisationerna. Enligl art. 11 bis (2) i skall verkan avolika villkor när del gäller upphovsmannens ensamrätt till rundradiosändning,bl. a. tvångs-licensbestämmelser, vara begränsad till de länder där de harföreskrivits. Konventionen förbjuder endast Ivångslicensbeslämmelser för utnyltjandeni ett annat land än det där bestämmelsen har getts. Förbudet tar däremot intesikte på var rällighelshavarna befinner sig. Bernkonven-lionen utgör därförinte något hinder mot en avialslicensbeslämmelse av del slag jag harföreslagit. Avlalslicensbestämmelsen ger avtalet samma verkan förutomstående rättighetshavare som om avtalels bestämmelser hade gällt enliglsvensk lag. För att undvika atl något annat lands lag kan komma att tillämpaspå elt avtal om vidaresändning här i landet bör avtalet kunna ingås endast avorganisationer som företräder svenska rättighetshavare. Det innebär all avialslicensverkanenligl svensk lag inle bör ges ål etl avtal mellan kabeloperatörer i Sverigeoch rätlighetshavarorganisalioner i elt annat land. Mittförslag: Kraven på ersättning skall framställas av de organisationersom företräder rältighelshavarna. Promemorians förslag: Ersättningskraven skall framställasgemensamt av de olika organisationerna. Remissinstanserna:De flesta anser atl kraven bör kunna framställas av de olika organisationerna.En remissinstans ifrågasätter dock om inte rällighelshavarna bör företrädas aven enda organisation. Flera remissinstanser anser atl kraven bör framställassamtidigt i stället för gemensamt. Av dessa förordar en att elt undanlag görsför upphovsmännens musikrät-tigheler. Samma remissinstans ifrågasätter om inte etlsamordningskrav bör gälla också för dem som svarar för vidaresändningarna. Skälen för mitt förslag: I den norska lagstiftningenföreskrivs att avialslicensverkan skall ges bara åt avtal som har ingåtts meden enda gemensam organisationsom representerar en "vesenllig del" av norska upphovsmän och rättighetshavarepå området. I den danska tvångslicensbestämmelsen anges alt ersättningsrättenbara kan göras gällande av en gemensam organisation vilken representerarsamtliga grupper av ersättningsberättigade rättighetshavare. Organisationenskall vara godkänd av kulturministern. Även i får avtalet avialslicensverkanbara om avtalet har ingåtts av en gemensam organisation som har godkänts avvederbörande ministerium. Skälet till den ordningsom nu har beskrivits torde främst vara en önskan att systemet skall fungera såsmidigt som möjligt och atl de som är ansvariga för vidarespridningen baraskall utsättas för krav från en enda organisation och inte för elt antal kravvid olika lidpunkter från olika organisationer av rätlighetshavare. Dessa skälgör sig visserligen starkt gällande även för svensk del. Den avtalsstruklur somhittills har utbildats har emellertid inte inneburit alt parterna på rättighelshavarsidanhar bildat någon samorganisation för att ingå avtal. I stället har, somtidigare har nämnts, de olika rättighelshavarorganisalionerna i nära samarbeteslutit egna avtal med kabeloperalörerna. Denna ordning synes inle ha vållatnågra problem och bör kunna fungera väl även . Enliglmin mening finns det därför inte någon anledning atl kräva atl avtalen, för atlfå avialslicensverkan, skall ingås av en enda organisation som representerarsamtliga grupper av rättighetshavare. Däremot är det avgrundläggande betydelse att den som ansvarar för vidaresändningen får en samladbild av alla de olika kraven. För atl åstadkomma en sådan ordning torde detdock vara tillräckligt atl föreskriva atl kraven skall framställas ,dvs. på en och samma gång (jfr prop. 1985/86:79 s. 32 f och 35 f). Härigenombehåller varje organisation sin förhandlingsfrihet gentemot kabeloperatören.Jag förutsätter atl organisationerna själva kan åstadkomma den samordning somkravet på samtidighet föranleder. Organisationernaskall företräda samtliga de grupper av rätlighetshavare som kan bli aktuella isammanhanget. De skall dessutom vara representativa. Liksom i de nuvarande avlalslicensbeslämmelsernai 15 a § och 22 § andra stycket URL bör det vara en förutsällning att enavtalsslutande organisation representerar "elt flertal" av de berördarältighelshavarna: Prop.1985/86: 146 2.3.5Vetorätt för utomstående rättighetshavare? Mitt förslag: Avlalslicensbestämmelsenskall inle förenas med någon lagfäst möjlighet för utomstående rättighetshavarealt förbjuda utnyttjande av deras verk för vidaresändning. Promemoriansförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Endast etlfåtal remissinstanser berör frågan. Av dessa anser de flesta att någonförbudsmöjlighet för rältighelshavarna inte bör införas i självaavtalslicensbestämmelsen. all en lagfästförbudsmöjlighet bör införas för trådlös vidaresändning av Prop. Skälenför mitt förslag: Enligl 2 § URL har upphovsmannen vad som brukar betecknas somen ensamrätt atl förfoga över sitt verk. Denna rätt innebär, som harangettsinledningsvis, att upphovsmannens fillsiånd fordras bl.a. när hans verk skall vidaresändastrådlöst eller via kabel och att han alltså kan motsätta sig vidaresändning avverket genom atl inte lämna något sådant tillstånd. När rättigheterna till vidaresändningförvärvas med stöd av en avialslicensbeslämmelse uppkommer frågan om en enskildrältighelshavare ändå skall ha möjlighet att förbjuda vidaresändning av sådanaverk till vilka hans rälfigheler hänför sig. Omdel kollektiva avtalet innehåller en möjlighet för de rättighetshavare somföreträds av organisationen att förbjuda vidaresändning av deras verk, gällerdenna möjlighet också för utomstående rältighelshavare. Frågan är emellerfid omavlalslicensbestämmelsen i sig skall kunna ge en sådan förbudsmöjlighet, alltsåoavsett vad del tillämpliga avtalet föreskriver i detta hänseende. Det kan ivissa situationer vara betydelsefullt för rätlig-hetshavarna att kunna förbjudaatt deras verk utnyttjas. Å andra sidan kan en sådan åtgärd vålla ett avsevärtavbräck för vidaresändningsverksamhel-en. I många mindre, automatiskt verkande kabdsyslemkan del dessutom vara svårt eller omöjligt atl efterieva sådana förbud. Delkan noteras att varken den finländska eller norska lagstiftningen beträffande avlalslicensinnehåller några föreskrifter om möjligheten för rältighelshavarna att meddelaförbud ulan lämnar den frågan lill parterna att lösas avtalsvägen. Några konvenlionslekniskaeller andra hinder mol att utesluta en sådan förbudsmöjlighet i själva avlalslicensregelnfinns inte heller. Tvångslicensbestämmelser är ju tillåtna på området, och därblir en förbudsrätt över huvud taget inle aktuell. Föregen del anser jag alt någon lagfäst förbudsmöjlighet varken är behövlig ellerlämplig. De rättighetshavare som omfattas av del kollekliva avtalet kan juavtala om en vetorätt i själva avtalet. Denna vetorätt kan då utnyttjas ocksåav de utomstående rältighelshavarna. Och skulle en sådan vetorätt inte avtalas,får dessa i detta avseende liksom annars finna sig i att avtalets bestämmelsergäller även för dem. Det finns inle heller någon särskild anledning att i dettaavseende behandla trådlös och trådbunden vidaresändning på olika sätt. En sådanlösning skulle dessutom vara lag-tekniskt komplicerad och svår alt tillämpa ipraktiken. Somnågon remissinstans har framhållit föreskriver uttryckligen iart. 11 bis (2) att, när tvångslicensbestämmelser eller andra villkor gällerför vidaresändning, intrång inle får göras i upphovsmännens ideellarättigheter. Det är enligt min mening viktigt alt detta krav beaktas. Del kanske genom atl 26 § URL om säkerställande av de ideella rättigheterna tillämpasockså på den nu föreslagna avlalslicensbestämmelsen, liksom på andrainskränkningar i upphovsrätten enligt 2 kap. URL. 2 1985/86. 2.3.6 Utomstående rättighetshavaresrätt till individuell ersättning? Mitt förslag: Rättighetshavaresom slår utanför en avlalsslulande organisation skall inle ha någon lagfästrätt lill individuell ersättning. Promemoriansförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:Endast etl begränsat antal remissinstanser berör frågan. Några ansluter sig lillpromemorians förslag medan andra anser att rätten till individuell ersättningbör lagfästas, bl. a. med hänsyn lill gällande konventionsförpliklelser. Skälenför mitt förslag: När det gäller upphovsmannens ensamrätt vid rundradiosändningav hans verk och vidaresändning av sådan rundradiosändning föreskriverBernkonventionens art. II bis (2) all upphovsmannen alltid skall ha kvar sinrätt till skälig ersättning. I de fall då etl avtal genom en avialslicensbeslämmelsefår verkan mot utomstående rätlighetshavare skall dessa alltså ha rätt tillersättning. Det ankommer på parterna i det kollektiva avtalet atl förhandla omersättningens storlek och alt fastställa denna genom avtal. Av förpliktelsernaenligt Bernkonvenlionen följer all även utländska rättighetshavare skall ha rätttill ersättning. I lagen bör därför föreskrivas atl rättighetshavare utanför avlalsslulandeorganisationer skall vara likställda med de organiserade rältighelshavarna ifråga om del i ersättningen eller i förmåner som i allt väsentligt bekostas urersättningen. Principenom likställdhet i ersättningshänseende mellan medlemmar av avlalsslulandeorganisationer och utomstående rättighetshavare är av grundläggande betydelse.Den innebär alt ersättningen så långt möjligt skall fördelas individuellt. Fråganär då om del i avlalslicensbestämmelsen, som etl slags säkerhetsventil, börföreskrivas att utomstående rättighetshavare alltid skall ha rätt all begäraindividuell ersättning. Enligtmin mening är del tillräckligt med den nämnda bestämmelsen om likslällJlietmellan organiserade och oorganiserade rätlighetshavare för altBernkonventionens förpliktelser enligl art. 11 bis (2) skall uppfyllas. Enbarlav folkrättsliga hänsyn krävs således inle någon särskild föreskrift om rätt lillindividuell ersättning. Frågan är emellerfid om det ändå är lämpligt med ensådan bestämmelse. om en rätt för rältighelshavare som inte tillhör en avlalsslulandeorganisation alt kräva individuell ersättning skulle medföra vissa praktiskaproblem, bortsett från musikområdei där del finns en lång tradition förindividuella avräkningar. En beredskap atl betala ut individuella ersättningarförutsätter nämligen en omfattande administration som många organisationer förnärvarande saknar möjlighet all sköta. Vidare bör beaktas det arbete som pågårnationellt och internationellt på området. Detta arbete kan komma alt leda lillatl del skapas system för individuella utbetalningar eller kolleklivaöverföringar mellan olika organisationer eller träffas överenskommelser om atlersättningarna skall stanna inom det land där de har samlats in. Jag anser attresultatet av detta arbete bör avvaktas. Atl nu föreskriva en ovillkoriig rätt tillindividuell ersättning är därför inle Resultatet av det nyssnämnda arbetet rhéd ett avräkningssysiem Prop. 1985/86: 146 kan dock leda till att frågan får las upp lill förnyatövervägande. Jag förutsätter vidare alt de avlalsslulande organisationernaredan nu strävar efter all fördela ersättningen individuellt så långt möjligt. 2.3.7 Vissa speciella frågor Mittförslag: Frågan huruvida en vidaresändning av radio- och TV-program skall ansessom ett offentligt framförande och därmed kräva tillstånd av rättighelshavarnafår bedömas från fall lill fall. Någon särskild gräns skall alltså inle gällaför del antal abonnenter som ett kabelnät får ha utan all vidaresändningarbetraktas som offentliga framföranden. Promemorians förslag: Överensstämmer med milt förslag. Remissinstanserna: De godtar i allmänhet promemoriansförslag. Några förordar dock alt en anlalsgräns införs eller att kretsenbegränsas på annat sätt. Skälen för mitt förslag: Som har nämnts inledningsvisuppstår upphovsrätlsliga problem vid återutsändning av radio- och TV-programgenom all återutsändning anses utgöra etl nytt offentligt framförande. Enförutsättning för all så skall vara fallet är all sändningen "görstillgänglig för allmänheten". Med att ett verk görs tillgängligt för en"allmänhet" menas främst situationer då verket görs tillgängligtutanför en sluten krets. Även inom en sluten krets kan emellertid ettoffentligt framförande i upphovsrättslig mening föreligga, nämligen om del skeri förvärvsverksamhet inför en större sluten krets (2 § tredje stycket sistameningen URL). När detgäller trådlös vidaresändning som utgör en rundradiosändning uppslår inte någraspeciella problem i upphovsrältsligl hänseende. Vad som vidaresänds på dettasätt anses principiellt setl alltid göras tillgängligt för allmänheten i URL:smening. När det gäller vidaresändning via kabel är moltagarkretsenmer begränsad. Den utgörs av dem som har möjlighet all ansluta sina mottagarappa-ralertill kabelanläggningen. Ofta är kravet på all del skall finnas en allmänhetuppfyllt i dessa fall. Många kabelnät och centralanlennanlägg-ningar ärnämligen så stora atl de får anses betjäna en allmänhet. Om exempelvis ettantal små kabelanläggningar är knutna lill en gemensam moitagaranlenn ellerbasnät, räknas det samlade nätet som ett enda nät. Det kan däremot vara svårt atlavgöra när frislående mindre kabelanläggningar, som inle drivs i förvärvssyfte,kan anses betjäna en allmänhet. 1 många fall är det här frågan om vad somnärmast kan betecknas som motlagningsverksamhel och inle ny spridning lillallmänheten. 1 den danska tvångslicensbestämmelsen anges alt ersätlningsrältinle skall föreligga när kabelanläggningen inle omfattar "mere end 25 tilslut- ninger i en bygning elleri en gruppe af naerlliggende bygninger". I den norskaavtalslicensbestämmelsen finns däremot inle någon antalsgräns. Som skälanfördes i förarbetena (jfr Ot. nr 80, 1984-85, s.24) bl. a. att en sådansärregel skulle vålla större osäkerhet än om man fortsatte all bygga på deallmänna kriterierna i upphovsrätlslagstiftningen. Del pekades vidare på alt avgränsningsfrågornai praktiken sällan hade vållat någon tvist. Man såg snarare en viss fara i alten lagfäst antalsbegränsning kunde få betydelse för strukturen av utbyggnadenav kabelnät. Storleken av anläggningarna, servicekontrakl och organisationen iövrigt kunde komma atl läggas upp med sikte på all undgå att betala ersättningtill rältighelshavarna. Detta sades i sin lur kunna leda fill en form förutbyggnad av anläggningarna som inle var önskvärd från bl.a. radio- och kulturpolitisksynpunkt. Inle heller i harinförts någon särskild anlalsgräns. När del gäller tolkningen av begreppet vidaresändninglill allmänheten hänvisas i förarbetena (RP nr 235/85 s. 13) till den praxissom har utbildats vid tillämpningen av delta begrepp.