prop · G9031 · 1985-12-31 00:00:00 — Jag skall i det följande ta uppfrågan om vem som primärt bör vara skyldig atl kompensera fastighetsägaren, omen ersäitningsgill skada har uppkommit, eller vem som sktill vara skyldig attlösa in mark för allmän plats och kvartersmark för allmänt ändamål. Det ärnämligen inte givet atl ersättningsskyldigheten alltid skall ligga på kommunen.Det kan ju l.ex, vara statliga eller enskilda intressen som ger upphov tillersättningsanspråket. Det är inte reglerat i alla situationer vem som ärskyldig atl kompensera fastighetsägaren. Del förekommer emellerUd ibyggnadslagen att kompensationsskyldighet åvilar antingen kommunen eller någonenskild. Enligt min mening bör del normallvara kommunen som i första hand svarar för kompensation till fastighetsägaren,Detla är naturligt, eftersom det är kommunen som har de nödvändiga kunskapernaom markfrågor, priser o,d. En sådan lösning innebär all fastighetsägaren intebehöver känna någon tvekan om vem han skall avkräva ersättningen. Det bör dåocksä föreskrivas skyldighet för den blivande huvudmannen att ersätta kommunendess koslnader, 1 lagrådsremissen föreslog jag alt denna skyldighet skullelagregleras även i fräga om kvartersmark för allmänt ändamål som tillkommit t,ex, för etl landstingskommunalt ändamål, 1 ett sådant fall skulle alltsålandstinget vara skyldigt att ersätta kommunen dess eventuella kostnader förinlösen av marken. På förslag av lagrådet (yttrandet s, 124) föreslår jag nuinte någon lagreglering av den skyldigheten. 1985/86:1 H v 377 m. ni. - som lagrådet framhåller - förutsätta att kommunen ochlandstinget är 18 Ersättning till överens om dessa frågor redan vidiieh Udpunkl när pranéri'ärilas, fastighetsägare Det kan emellertid ocksä vara frågaom restrikUoner för all trygga anläggningar av olika slag. Del blir då pämotsvarande sätt anläggningens ägare som blir skyldig atl ersätta kommunen desskoslnader för eventuella inträng. 1 dessa fall är det emellertid befogat att -på samma sätt som - lagreglera skyldigheten atl ersätta kommunen desskostnader för ska deersättning eller inlösen. Som en konsekvens av dennaståndpunkt föreslår jag ocksä - som flera remissinstanser har föreslagit - attstaten skall ersätta kommunen för dess kostnader i de fall kommunen har blivitersätlningsskyldig gentemot fastig-helsägare lill följd av beslul somtillkommil för att trygga sådana riksintressen som avses i NRL, Dennaskyldighet bör emellertid gälla endasi om del i första hand är ett område avriksintresse som skall tryggas och detla sker genom atl staten meddelar ettplanföreläggande enligl 12 kap, PBL, 1 denna fråga har lagrådet (yttrandet s,127 0 uttryckt betänkligheter. Lagrådet pekar på att bestämmelsen kan kommaatt missbrukas genom atl en kommun kan underiåta att skydda ett nationelltintresse i förlitan på att staten nödgas meddela planföreläggande, varvidkommunen slipper att svara för kostnaderna för de skyddsåtgärder som behövs.Detta är givetvis inte avsikten. Farhågorna kan naturliglvis ha visst fog försig. Riksintressen torde emellertid i de allra flesta fall i minst lika höggrad vara angelägna kommunala intressen. Det finns då ingen anledning att troalt kommunerna skulle missbruka bestämmelsen pä del sätt lagrådet befarar.Planföreläggande får - som jag Udigare angett - ses som enundantagsföreteelse. Del är enligl min mening inte rimligt att ettplanföreläggande får den effekten att kommunen - förutom att den måste godta enviss markanvändning -också mäste bära kostnaderna för detla. Jag anser detemellertid befogat att följa utvecklingen pä detta område, I fräga om mark som i en detaljplanhar avsatts för allmän plats förhäller det sig emellertid nägot annorlunda. Försådana omräden är det nämligen vanligt alt fastighetsägarna själva är huvudmän.Det gäller främst inom områden för fritidsbebyggelse. Del skulle här föraalltför långt om kommunen i alla dessa siiualioner skulle vara tvungen attlösa mark för vägar och parker. Därför bör del föreskrivas en skyldighel förhuvudmannen, oavsett vem del är, all svara för eventuella krav från enskildafastighetsägare. 1 de ersättningssituationer som jagi det följande kommer att beskriva kan skada uppkomma för fastighetsägaren pä iprincip två olika säll. Dels kan skadan beslå i alt fastighetens marknadsvärdeminskar, dels kan s, k, annan skada uppkomma. Annan skada kan bestå av s, k,rörelseskada som uppkommerpä grund av att t, ex, driften måste läggas om, flyttningskostnader uppståretc. Detkan tänkas situationer där en restriktion inte leder till någon minskning imarknadsvärdet men väl en avsevärd personlig skada. Jag anser i likhet medutredningen att frågan om en ersäitningsgill skada föreligger eller ej skallbedömas med beaktande av såväl marknadsvärdeminskning som annan skada. Dettatorde överensstämma med vad departementschefen uttalade om ersättning förpersonlig skada i anslutning till atl de nuvarande beslämmelserna infördes(prop, 1972: 111, bil. 2, s. 336). När jag i fortsättningen talar om skadainkluderar jag alltså bäde eventuell marknadsvärdeminskning och annan skada. 18Ersällning lill fastighetsägare m. m. 18.2.1Ersättning och inlösen utan krav på kvalificerad skada Mittförslag: Fastighetsägare skall i vissa situationer ha rält att begäraersättning eller inlösen utan krav på atl skadan skall ha en viss minstaomfattning. Exempel på sådana situationer är om en delaljplan ändras undergenomförandetiden eller om marken i en detaljplan läggs ut för allmän plats. De vanligaste ersättningssituationerna tordevara de som uppkommer till följd av att mark tas i anspråk för att genomförastadsplaner, l.ex. mark som behövs för gator och andra allmänna platser.Utredningen har föreslagit att kommunen skall vara skyldig atl på markägarensbegäran lösa in mark som i en detaljplan lagts ut för annat ändamål än enskiltbebyggande. Sådan skyldighet har dock inte föreslagits beträffande mark förallmän plats för vilken nägon annan än kommunen skall vara väghållare. Enligt 48 8 första stycket byggnadslagen ärkommunen skyldig att lösa mark som i en sladsplan är avsedd för annat änenskilt bebyggande, under förutsättning att markägaren kan nyttja marken endastpå ett sätl som står i uppenbart missförhållande dess tidigare värde. 1dessa fall är det kommunen som primärt är ansvarig för gator och andra allmännaplatser. Kommunen är ocksä primärt lösenskyldig beträffande kvariersmark förallmänt ändamål och skyddsområden för anläggningar även när kommunen inte ärhuvudman för allmänna byggnader eller anläggningar. En motsvarighet till detla skydd förfastighetsägaren bör enligt min mening finnas även i PBL. När kommunen ärhuvudman för plangenomförandel. kan nämligen inte fastighetsägaren självbestämma när planen skall genomföras. Kommunen kan när som helst lösa infasligheten för att uppföra en allmän byggnad eller lösa in gatumark. Dennaosäkerhet kan leda till ekonomisk skada mellan planens antagandeoch dess genomförande. Fastighetsägaren torde ha mycket svårtatl 1985/86:1 , . hitta nägon annan köpare till fastigheten än kommunen. Detkan därför 18 Ersättning till finnas anledning atl - som utredningen harföreslagit.-- särbehandla denna fasiigheisägare situation. Regler somgaranterar alt fastighetsägaren hälls skadeslös, om "''" hans mark enligt en detaljplan är utlagd som kvartersmark för allmäntändamål eller som gala eller sådan allmän plats lör vilken kommunen ärhuvudman, bör därför införas. Enligt utredningen skall kommunenvara skyldig att lösa sådan mark sä snarl fastighetsägaren begär del. Mängaremissinstanser invänder mot förslaget i detta avseende och menar alt man istället bör ansluta gällande bestämmelser i 48 8 byggnadslagen. Det skulleinnebära att man anger en viss kvalifikationsgräns som måste överskridas ii\naninlösenskyldighel uppkommer. Som jag nämnde torde emellertid enfastighetsägare i denna situation ha mycket svårt att sälja fastigheten tillnågon annan än kommunen. Jag anser därför atl utredningsförslaget bör följas.Konsekvenserna av denna ändring i förhållande till torde inte heller blisärskilt dramatiska. Mänga kommuner torde förvärva fastigheten omfastighetsägaren begär det. För alt få en mjukare övergäng kommer jagemellertid att föreslå övergångsbestämmelser som innebär att 488 byggnadslagenskall fortsätta att gälla efter PBL:s ikraftträdande. Några instanser har föreslagit attfastighetsägarna skall ha rätt att påkalla inlösen endast under planensgenomförandetid. Eftersom planen -enligt vad jag har föreslagit -fortsätter att gälla även efler genomförandetidens slut, förändras situationeninte för den enskild? fastighetsägaren i den nu aktuella situationen. Rätlenatt påkalla inlösen bör säledes finnas så länge planen gäller. Utredningen har inte föreslagitnågot motsvarande skydd för fastighetsägaren i de fall marken är utlagd förallmän plats för vilken någor annan än kommunen skall vara huvudman. Jag ansereniellertid alt fastighetsägaren bör skyddas även i dessa fall, vilket anslutertill gällande rätt (1165 BL). Några remissinslanser har hysl farhågoratt kommunerna skall bli tvungna all lösa in mark för allmänt ändamål äveninom områden med byggnadsplan, eftersom dessa planer enligtövergångsbestämmelserna skall gälla som detaljplaner enligt PBL. Jag kommeremellertid senare (avsnitt 19.3,4) att föreslå övergångsbestämmelser sominnebär atl kommunen inte blir huvudman för allmän plats i dessa fall. Kommunenkommer därför inte atl bli skyldig att lösa in sådan mark, för allmän trafikanläggning eller allmän ledni:ig Enligt 18 a och 41 a 85 byggnadslagenhar kommunen rättiti få servitut eller nyttjanderätt till viss mark som i enfastställd generalplai eller detaljplan är avsedd för en allmäntrafikanläggning eller en allmän'edning. Om planbestämmelsen medför intrång fören fastighetsägare, kai han under vissa förutsättningar begära atl kommunenförvärvar servitus- eller nytt- 1985/86:1 380 janderän till marken. En motsvarighet till dagensbestämmelser om rätt alt 18 Ersättning till m. m. kräva att kommunen förvärvar nyttjanderätt eller servitutbehövs även i fastighetsägare Fastighetsägarens ställning i sädana fall äregentligen densamma som jag nysshar beskrivit belräffande mark för allmän plats. inte heller i detla fall någon kvalifikaiionsgräns. Denskada som kan uppslå när kommunen genomför planen ersätts dä i samband medservituts- eller Föreläggande i vissa fäll 1 de flesta fall då byggnadsnämndenförelägger någon att vidta en viss åtgärd motiveras del av atl fastigheten inteuppfyller de krav som kan ställas med stöd av 3 kap,, t, ex. i fräga omunderhåll. Som jag har framhållil skall dessa krav i allmänhet kunnahävdas utan att rätt till kompensation uppkommer. 1 vissa fall skall emellertid- som jag tidigare nämnde kompensation kunna utgå, nämligen för skada somuppkommer till följd av skyddsbestämmelser som utfärdas för kulturhistorisktvärdefull bebyggelse. Jag vill i anslulning lill iletta framhålla att detnaturligtvis inte kan bli fråga om någon kompensation till markägaren, om hansenare fär ett föreläggande att underhålla byignaden i enlighet medskyddsbestämmelserna. Min förslag innebär (10 kap. 178)att kommunen under vissa förutsättningar skall kunna besluta om skyldighet förfastighetsägare att av hänsyn till trafiksäkerheten flytta utfarter, byggnaderm.m. 1 likhet med utredningen anser jag att detta inträng är av sådan art atlkompensation bör utgå. Remissinstanserna har i allnänhet lämnat förslaget utanerinran. 1 de flesta fall rör det sig här onåtgärder som medför direkta kostnader för fastighetsägaren utan attmarknadsvärdet på hans fastighet i någon nämnvärd utsträckning påverkas härav.Jag föreslår sålunda atl fastighetsägaren skall ha rätt till ersättning ide nuaktuella situationerna ulan att det ställs något krav på att skadan skall varakvalificerad. Förutsättningen för detla mäsle naturiigtvis vara at; någon skadakan påvisas. Jag återkommer till denna fräga i specialmotiveringen (14 kap. 38). I praktiken torde detta innebära att fastighetsägaren får ersättning försina direkta kostnader. Ulredningen har föreslagil attkonmunen skall vara skyldig atl lösa fasligheter, om skadan till följd av ettföreläggande blir så stor all den kan betraktas som obetydlig.Enligt del förslag jag lägger fram skall föreläggande om flyttning av byggnaderm. m. kunna meddelas endast om byggnaden eller anläggningen kan flyttas utansvårighet eller är av ringa värde. Ett föreläggande kan däiför irte medföra ensådan skada för fastighetsägaren att inlösen bör ske. Tillskillnad fränutredningen föreslär jag därför inte någon rätt för fastighetsigaren att begärainlösen i dessa fall. 1985/86:1 381 Ändring av gatas höjdläge in. /y Ersättning till Byggnadslagen innehåller enbestäinirielse om ersättning för skada vid Jastiglieisägare genomförande avstadsplaner, utan samband med att mark avträds. Bestämmelsen finns i 75 5 ochinnebär att kommunen är skyldig att ersätta skada som uppstår genom att ettområde, som har varit avsett till allmän samfärdsel, övergår till att helteller delvis användas för annat ändamål eller ändras till sitt höjdläge när ensladsplan genomförs. Sådan ersättning kan tillkomma ägare av angränsande markeller nyttjanderälls- eller servi-tutshavare. Denna beslämmelse har funnils istort sett oförändrad sedan den infördes stadsplanelag. Anledningentill att den har begränsats till de angivna fallen var att högsia domstolen isamband med tillkomsten av lagen anförde, att en tomtägare inte borde ha någongenerell rätt till ersättning för olägenhet och minskning i lomlvärde som kundeuppslå lill följd av sådana ändringar av stadsplanen, som inte omedelbartberörde tomten eller närmaste delen av galan. Även i PBL bör enligt min meningfinnas regler om kompensation lill fastighetsägare, som pä detta omedelbaraoch för fastighetens användning väsentliga sätt berörs av etl beslul angåendeangränsande fastigheter. Utredningen har föreslagit attersättning i dessa situationer skall utgå endast om skadan är kvalificerad.Skador av delta slag kan enligt min mening normalt jämföras med sådana skadorsom kan uppkomma till följd av ett föreläggande. Jag kan därför inte delautredningens uppfattning atl det finns tillräckliga skäl atl ändra gällandebeslämmelser. 1 likhet med några remissinstanser föreslår jag därför altfastighetsägaren - på samma sätl som - skall kompenseras utan något kravpä atl skadan skall vara av en viss omfattning. Någon bestämmelse om inlösenfinns inte och torde inte heller behövas i PBL, Jag föreslär alltså atlen beslämmelse av samma innebörd som 75 8 byggnadslagen skall tas in i PBL. För detaljplaner skall som jagtidigare (avsnilt 8,3,1) har föreslagil en genomförandetid anges. Före utgångenav skall fastighetsägare och andra kunna räkna med att planen färgenomföras och kunna anpassa sin egen planering därefter. Här skall alltsågälla en i princip oinskränkt byggrätt till åtgärder i överensstämmelse medplanen. Som jag har föreslagit (avsnitt 8,6,1) skall det dock ispeciella undantagsfall vara möjligt att ändra eller upphäva planen redan innangenomförandetiden har gått ut. Detta kan i vissa fall innebära en inskränkningi byggrätten, I likhet med ulredningen anser jag att fastighetsägaren bör harätt till ersättning för den skada han lider i dessa fall. Vad jag har föreslagit i fräga omdetaljplaner (avsnitt 8.6,2) innebär bl,a, att planen fortsätter att gälla ochfår genomföras även efter genomförandetidens utgång. Då har emellertidfastighetsägaren ingen ovillkoriig rätt att utnyttja den i planen medgivnabyggrätten. Kommunen kan upphäva eller Prop.1985/86:1 382 m. in. ändra planen utan alt rättigheter som har uppkommit genomplanen beak- 18 Ersättning till tas. Frän ersättningssynpunkl är detsäledes intressant att studera endast fasiigheisägare de fall dä planenändras eller upphävs före utgången av genomförandetiden. En detaljplan skall kunna ändraseller upphävas under genomförandeliden endast om det är nödvändigt på grund avnya förhållanden av slor allmän vikt, vilka inte kunnat förutses vidplanläggningen, Nägra remissinstanser har föreslagit att fastighetsägaren pägrund av det motstående samhällsintresset bör läla etl visst intrång i dessasituationer. För egen del anser jag - med hänsyn bl, a, lill atl byggrättenenligl detaljplaner skall kunna begränsas i liden - att fastighetsägare iprincip skall kunna utgå från atl lämnade tillstånd gäller under angiven tid.Del är därför rimligt att fastighetsägaren i dessa situationer får ersättningför den skada som kan uppkomma utan något krav pä en viss kvalifikationsgräns,F, ö, gör jag den bedömningen att upphävanden och ändringar undergenomförandeliden kommer att bli mycket sällsynta. En garanti för att så blirfallet är de restriktiva bestämmelser som skall gälla i detta avseende, I fråga om upphävanden ochändringar föreslår jag således att ersättning skallutgä utan nägot krav på atl skadan skall vara av viss storlek. Uppkommer genomupphävandet eller ändringen synnerligt men vid användningen av fastigheten, börkommunen vara skyldig atl lösa den. Utredningen har också föreslagitersättningsrätt för fastighetsägare, om en fastighetsplan ändras underdetaljplanens genomförandetid. Enligt min mening är del inte nödvändigt mednågon rätt till ersättning i dessa situationer. Anledningen härtill är bl, a,att någon byggrätt inte är knuten till fastighetsplanen. Ändringar avfastighetsplanen kan således inte medföra någon förändring av debebyggelsefömtsäitningar som anges i delaljplanen. Till detta kommer alt det,som jag har föreslagit, i PBL skall ställas krav pä överensstämmelsemellan fastighetsplanen och detaljplanen. Det bör således räcka med etl skyddmot ändringar av detaljplanen. Att jag inte kan ansluta mig tillutredningsförslaget på denna punkt beror också på att jag har en någotannoriunda syn än utredningen pä vad en fastighetsägare bör vara skyldig atttåla. Utredningen har sålunda tänkt sig att ersättning skall betalas för varjeextrakostnad som kan förorsakas fastighetsägaren genom att fastighetsplanenändras. Om det finns ett allmänt intresse som gör att ändringen är nödvändig,bör emellertid enligt min mening fastighetsägaren få tåla ett visst intrång. 1de fallen lorde det -som ocksä utredningen konstaterar - aldrig kunna uppkommanågon slörre skada. Jag föreslår därför inte nägon rätt till ersättning ellerinlösen vid ändring av en fastighetsplan. Utredningen har också föreslagiträtt till ersättning om ett förhandslov, bygglov eller marklov ändras. Sådanatillstånd har i princip en giltighetstid . Det finns enligt min meninginte någon anledning all tillåta förändringar av dessa tillstånd under den relativt kortagiltighetstiden. Därför behövs inte heller någraérsätlriingsbestämmeisér," > Som jag nämnt skall någonersättning inte utgå om en detaljplan ändras efter genomförandetidens slut. Dettorde emellertid bli vanligt att kommunen kräver ersättning för gatukostnadersamt avgifter för vatten och avlopp redan under planens genomförandetid.Normalt kommer naturligtvis tomterna att bebyggas efter det attavgifterna har betalats. Det kan dock inte uteslutas att fastighetsägaren inteansöker om bygglov , trots att han har betalatavgifterna. Enligt min mening skulle det idessa situationer vara stötande om han inte fick tillbaka eriagda avgifter, omt, ex, planen upphävs eller om kommunen löser in fastigheten. Särskiltpåtagligt är det i de fall planen fortsätter alt gälla men kommunen löser infastigheten för att själv genomföra planen. Jag föreslår därför att avgifternaför gator och andra allmänna platser skall återbetalas, i den mån skadauppkommer genom alt fastighetsägaren på grund av att bygglov vägras inte kananvända fastigheten på det sätt som låg till grund för beräkningen av deneriagda avgiften, 1 lagrådsremissen föreslog jag en beslämmelse med innebördatt även avgifter för och avlopp skulle återbetalas. På förslag avlagrådet (yttrandet s. 125 0 kommer jag i stället att i annat sammanhangföreslå att en sådan bestämmelse tas in i lagen (1970:244) om allmänna vatten-och avloppsanläggningar. Som lagrådet vidare påpekar(yttrandet s. 126) kommer dessa avgifter också att ersättas vid en eventuellexpropriation. Tillträde lill fastigheter m.m. Pä samma sätt som enligt dagenslagstiftning bör det också enligt PBL i vissa fall vara möjligl förbyggnadsnämnden m. fl. att få tillträde till fastigheter, byggnader och andraanläggningar för kontroll, besiktning m, m. Normalt kan naturligtvis tillträdeske ulan att några skador uppkommer för fastighetsägaren. Om skador trots alltskulle uppkomma, bör fastighetsägaren ha rätt lill ersättning. Något krav påatt skadan skall vara kvalificerad bör inte ställas upp. Jag föreslår såledesen rätt till ersättning för skada som uppkommer i samband med atttilllrädesrätten utövas, 18.2.2 Ersättning och inlösen vid kvalificerad skada m. m. Mitt förslag: 1 vissa fall krävs att skadan ärtillräckligt kvalificerad för atl kompensation skall kunna utgä. Dessa bestämmelser skall t, ex,gälla bevarande av kulturhistoriskt eller miljömässigt värdefull bebyggelsegenom skyddsbestämmelser i detaljplan eller områdesbestämmelser. De skall ocksågälla när äleruppförande av en riven eller på annat sätt förstörd byggnadvägras eller när rivningslov eller i vissa fall marklov vägras. Prop.1985/86:1 384 Som jag tidigare (avsnitt 18,1,2) framhöll börfastighetsägare i en del fall 1 Ersällning lill vara skyldiga att tåla en skada av viss storlek, innanersättning aktualise- ' "''''"'""' o .,, , o m.m. ras.Jag övergår nu till att behandla sådana tall, IH "> '> Utredningen har föreslagit att denskada som en fastighetsägare skall vara skyldig atl läla, skall preciseras sålångt som möjligt. Vid intrång i den pågående markanvändningen skall enligtförslaget ersättning sålunda utgå, om skadan inte är obetydlig i förhållandetill värdet av den berörda delen av fasligheten, 1 motiven har dennakvalifikationsgräns angetts av värdet av den berördadelen av fastigheten, Enligl ulredningen åsyftas därmed inie någon förändringav gällande praxis. Många remissinstanser är positiva till attkvalifikationsgränsen preciseras på detta sätt. Bestämmelser om kvalifikationsgränsbör enligl min mening gälla för fem olika ersäitningssituationer. Det är delsnär en byggnad inte får äter-uppföras efter rivning, brand m, m,, dels närrivningslov vägras i vissa fall, dels när skyddsbestämmelser utfärdas förkulturhistoriskt värdefull bebyggelse, dels när bestämmelser om skydds- ellersäkerhetsområden meddelas genom områdesbestämmelser och dels när marklov vägrasi vissa fall. 1 likhet med många remissinstanseranser jag att det är en fördel atl sä långt möjligl preciserakvalifikationsgränsen. Även lagrådet (yttrandet s. 15) framhåller detta som enfördel. När det gäller frågan om vilken kvalifikationsgräns som kan ansesskälig anförde jag i lagrådsremissen bl. a. följande (s. 308 0: Jag ansluter mig därior tillutredningsförslaget men med den förändringen att jag anser allfastighetsägaren bör tåla en skada som motsvarar en femtedel av värdet av denberörda delen av fastigheten. Det finns inga entydiga rättsfall som anger hurstor skada fastighetsägaren enligl gällande rätt är skyldig alt tåla i olikasiiualioner. De rättsfall som jag nämnde synes dock kunna tydas så atlersättning för intrång som orsakas av beslul enligt naturvårdslagen bör utgå omskadan överstiger av värdet av den ekonomiska enhet till vilkenskadan relateras. Den kvalifikationsgräns som jag har föreslagit kan därföruppfattas som en skärpning gentemot fastighetsägaren. När kvalifikationsgränsen förintrång till följd av beslut enligt PBL skall bestämmas, måste man emellertidenligt min mening beakta den ställning fastighetsägare har enligt dagensbyggnadslagstiftning. De ersäitningssituationer för vilkaen kvalifikationsgräns bör gälla är som jag nämnde bl, a, dels när enbyggnad inte får återuppföras efter rivning, dels när rivningslov vägras ochdels när skyddsbestämmelser utfärdas för kulturhistoriskt värdefull bebyggelse. Prop.1985/86:1 385