prop · G903121 · 1985-12-31 00:00:00 — Kommunenfinner, med hänsyn tUl kommunemas olikartade konsumentpoUtiska verksamheteroch kompelens, lagförslaget vara väl anpassat till dessa förhållanden. Nämnden anslulersig tUl förslaget till lag om vissa befogenheter i konsumentpolitiskverksamhet, saml de principer och förtydliganden som finns angivna i denföljande texten i kap. 12.3. Kommunenanser del motiveral med "lag om vissa befogenheter i konsumentpoUtiskverksamhet". Förövrigi är lagförslaget enligt 12.3 bara en framskrivning av vad som redan skeri kommuner med väl utbyggd konsumentverksamhet. Kommunstyrelsendelar inte kommitléns uppfattning atl del genom en särskild lagstiftningbehöver slås fasl alt kommunen får bedriva konsumentpolitiskverksamhet. Kommunstyrelsen menar all den typ av kompetensvidgande lagsttftningsom föreslås tvärt om kan låsa utvecklingen. lagförslaget valda konstruktionen skapar en betydande osäkerhet om denkommunala konsumenlnämndens möjlighet att påverka organisationen ochinriktningen av konsumentverksamheten. Enligt kommunstyrelsens uppfattning är begreppei"i lämplig omfattning" aUlför vagt för alt ge någon vägledning. Detbör därför ulgå om lagförslaget genomföres. Vidaresysslar konsumentsekreterarna med fler uppgtfter än 289 detvå som anses i lagförslaget. Om lagstiftning skall tUlgripas bör den inte Prop.1985/86:121 utformas så alt den begränsar kommunens möjlighel all bedriva denverksamhet som finns till gagn för medborgarna. Kommunstyrelsenanser sålunda att en särskild kompetensvidgande lagstiftning är onödig ocholämplig. Därlill kommer alt det utarbetade lagförslaget såsom det gestallas ibetänkandet innehåller inslag som är främmande för den kommunala verksamheten.Dessulom är lagförslaget vagt och ofuUsländigt. Förslagelom speciallagsttftningen är emellertid dtffusl motiverat och utformat. Om enspeciallagstiftning skall anses behövlig, bör den gmndas på myckel starka skäloch vara väl avgränsad. Den uiformning som förslagel getts kräver dessulom ennärmare analys av bl. a. ansvarsfrågoma och förtroendemannanivåns roll. Innanell slällningslagande lill förslagel i denna del sker, bör det också närmare änvad som gjorts, redovisas vad som varit möjligt all uträtta utan särskildlagstiftning i frågor av detla slag. Förhållandet utgör exempel på detbegränsade utrymme som utredningen ägnat den lokala sidan av verksamhelen. Uiredningenhar alllför mycket präglats av den centrala sektoms dominans. Man har ocksåförbisett alt rådgivningen är riktad lUl både köpare och säljare. Riksdagsbeslutet1975, som anslöt sig till ett förslag från en arbetsgmpp i ,innehöll atl den kommunala verksamheten bl.a. borde omfatta rapportering tillcentrala myndigheter om eventuella missförhållanden på marknaden. Någrapraktiska svårigheter alt ftillgöra denna uppgift redovisas inte i utredningen.Om missförhållanden kan iakttas är det möjligt atl inom den beslulgivna ramen fösta uppmärksamheten på saken, ulan att delta behöver framstå somett stäUningstagande gentemot en enskild kommunmedlem, dvs. alt kravet påobjektivitet/rättvisa har åsidosatts. Enlagsttftning som direkt ställer den kommunala funktionen i en formell anmälanstäUningkan riskera alt verksamhetens syfle molverkas, inte minst genom att detförtroende som det kommunala organet behöver för sin insats begränsas. Uttfrånkompetensprincipen har förslag lagts tiU lag om vissa befogenheter i konsumentpolitiskverksamhet. Det poängteras att tillämpningen inte är något obligatorium. Delsynes tveksamt om allmänheten och/eller företag i t. ex. reklamalionsärendengör den bedömningen alt del är tjänstemannens personliga uppfattning och inte etlkommunall auktoritativt ställningstagande som framförs. Genom föreslagen lagsttftningkan den kommunala konsumentpolitiska verksamheten indirekt få en inte önskadinriktning. Årekommun har inget all erinra mol lagförslaget. Konsumentnämndenställer sig posiliv lill det förslag lill Lag om större befogenheter i kommunalkonsumentpoUtisk verksamhei som betänkandet redovisar. En dyUk lag ger ellbetydelsefullt stöd i konsumentvägledarens arbete och förtydligar den kommunalabefogenheten. Någon risk att vägledarna skall kunna utnyllja denna lag ochagera "domare" eller liknande ser vi inte. Kommunallagen finns jukvar och verksamheten ska ju bedrivas utan atl komma i konflikt med den. Dessulomfinns etl ansvar hos kommunen om hur verksamhelen ska bedrivas. Kommitténföreslår i en speciallag atl de kommuner som så önskar skall kunna följa ochpåverka den lokala marknaden och föra fram lill ansvarigt organ information omföretags beteenden, som kan föranleda ingripanden. Vid rådgivningen ireklamationsfrågor skall kommunema försöka medverka lill en uppgörelse mellankonsument och näringsidkare. Nämndenkonstaterar atl dess verksamhet redan nu bedrivs på detta säll i syfle allhjälpa konsumenterna. Del nya förslagel fastställer arbetssättet även formellt. Viställer oss bakom utredningens förslag om en speciallagsttflning som ger denkommunala konsumentverksamheten möjUghet till en effektivare reklamationshantering. NDMdelar emellertid Kommkténs uppfattning alt en lagsliftning på denna punkt är påkaUadi syfte att klargöra hur långt kompetensen sträcker sig. Den föreslagna lagenuppfyller dock inte detta krav. NDM menar alt rapporteringsfrågan bör behandlasi en beslämmelse för sig. Rekvisitet "i lämplig omfattning" synesinte fylla någon uppgtfl i delta sammanhang. Rekvisitet "och sökerpåverka" kan misstolkas därhän all vägledaren skulle vara oförhindrad atlanvända rapporteringsbefogenhelen som elt påtryckningsmedel. Del bör därförutgå. Formuleringen "som kan föranleda ingripande" synes innebära atlman kräver all vägledaren själv skall pröva om beteendet tfråga kan föranledaingripande men detla kan uppenbarligen inte vara meningen. Formuleringen kaninte godias. Välutbildadekonsumentvägledare med etl väl definierat ansvar och motsvarande befogenheterborde finnas i varje kommun. Därför tillstyrker TCO förslagel till lag om vissabefogenheter i konsumentpolitisk verksamhet. En sådan lag skulleskapa bättre förutsättningar all precisera konsumentvägledarnas ansvar ochbefogenheter. Enligt TCOs mening krävs också ökad satsning påpersonalutbildning. Åtskilliga vägledare behöver kompletterande utbildning föratl höja sin kunskaps- och kompetensnivå. som är den mest naturiigakursanordnaren saknar emellertid resurser alt anordna utbildningen. Kommkténföreslår inte att den kommunala konsumentverksamheten skall göras obligatorisk.Enligt TCOs mening kan en fortsatt frivilligUnje ha vissa fördelar framförlagstiftning om elt obligatorium, men tanken atl del i framliden kan bliaktuellt med tvingande åtgärder bör inte hek avfärdas. Lagstiftningsom stadgar atl en tjänsteman får underrätta om sinaiakttagelser förefaller inte nödvändig. Somanförts tidigare (under reklamalionshantering) inger den ställningkommittén avser att ge den kommunala konsumenlvägledaren betänkligheter.Samfundet avstyrker förslagel. Vitillstyrker förslaget till ny lagtext som ska ge de lokala konsumenlorganenmöjligheter all lösa reklamationer och andra kontakter mellan konsumenter ochföretag. Vi är dock oroliga för hur en sådan uppgtfl kan i de kommunersom saknar personella resurser och särskilda politiska konsumentorgan. Enutgångspunkt för kommitléns förslag är atl lokal konsumentpolitisk verksamhetär en angelägenhet också för kommunerna. Det föreslås, atl den kommunalabefogenheten i detta hänseende tydligare skall markeras genom en särskild lagsliftning.Lagsliflningen innebär att en kommun i sin konsumenlpolitiska verksamhet ilämplig omfattning får låta konsumentvägledare arbeta aktivt med reklamalionsfrågormellan konsumenter och näringsidkare. Den föreslagna lagstiftningen ärintetsägande och liUför enligt sin lydelse knappasl något ulöver vad som redanidag kan bedrivas inom kommunerna. Redan från denna gmnd finner HSB sig intekunna tillstyrka förslagel. Förbundetanser aft det också är viktigt att kommunerna har en bra Förslaget om en lag som klarlägger vissa 292 befogenheteri konsumentpolitisk verksamhet kan förbundet . 1985/86: 121därför tillstyrka. 7 Central reklamationshantering 7.1 Allmänt torde vara vägledande när det gäller att lösa tvister mellanenskilda konsumenter och näringsidkare. En betydande kompetens på ell brettområde har byggts upp inom . Mot den bakgmnden kan det inte vara till fördelför konsumenterna all flytta över uppgifter från lill olikabranschorganisationer. I stället riskerar man atl få en svåröverskådlig ochoenhetlig praxis. Konsumenlvägledamasarbete med Ivistiösning lokall kommer sannolikt, åtminstone till en början,all endast marginellt påverka ärendetiUslrömningen lill . Uppgtflerna med reklamationshanleringskall vidare vara ett frivilligt åtagande för kommunema, vilket sannoliktmedför atl verksamheten i fråga om såväl standard som intensitet kommer atlvariera från kommun till kommun. Även om konsumentvägledarnas uppgifterutvidgas tiU alt gälla också Ivistiösning, synes ändå ha sin givna plats isystemet. Inteheller synes man böra genomföra förslaget att reklamationsärendena förstbehandlas lokalt innan de blir föremål för handläggning i . Kompetensen hos konsumenlvägledarnakommer med all sannolikhet atl variera mellan de olika kommunema. Detta betyderatl konsumenterna kan få hjälp av olika kvalitet beroende på i vilken kommun debor. För konsumenter i en kommun med sämre resurser för konsumentvägledningskulle en reklamationsfråga kunna la i anspråk för att bli löst änför konsumenter i kommuner med väl utbyggd konsumentrådgivning eller omkonsumenten kunde vända sig direkl tUl . Tingsrättenhar, särskilt genom sin handläggning av mål enligt den s. k. småmålslagen,kommit till den uppfattningen all allmänna reklamalionsnämnden väl fyllt sinfunktion all snabbt och billigt lämna hjälp av olika slag i konsumenllvisler. Reklamalionsnämndensinsatser har otvivelaktigt också underlättat hanteringen av många tvister somgäll vidare tUl domslol. Denrådgivning som förekommer vid tingsrätten är förhållandevis omfattande.Konsumenter kan ju dessutom aUtid vända sig tiU advokat för atl få råd enligtfastställt pris, en möjlighel som kanske inte är tillräckligt känd ochutnyttjad. Skulle,som kommittén föreslår, domslolsvägen mera medvetet använ das av konsumenterna än finns del risk alt konsumenternas kostnader ökar i förhållande till om i stället reklamalionsnämnden anli- 293 tades.Sett från samhällets synpunkt torde också domslolsvägen kunna bU Prop.1985/86: 121 dyrare. Till det bidrar bl. a. atl domstolama måste tillförassådan teknisk sakkunskap som finns inom reklamationsnämnden. Enligttingsrättens bestämda mening saknas anledning att försvaga denväl fungerande verksamhet som bedrivs av reklamationsnämnden. förslag genomförs torde ARNs verksamhei komma alt undergå endrastisk nedskärning, kanske lUl och med större än vad kommittén föreställtsig. Kommittén förutsätter nämligen alt och de allmänna domstolarna skallla hand endast om de ärenden som inte kan lösas genom den kommunala medlingen.Kommittén tänker sig tydligen därvidlag alt skall ta hand om svårbedömdafall, medan domstolarna skall avgöra mål av enklare beskaffenhel. inte har ens försökt beskriva hur den sållningen skall gå lUl är delenligt DVs mening så all domsiolsförfarandei med dess flerinslanssystem lämparsig bättre än förfarandet inför då del gäller atl bedöma principfaU ochskapa prejudikat. Särskilt viktigt är det naturligtvis all prejudikatbildningensker i domstolarna och inte i . En risk med det dubbla systemet -domstolarnaoch - är att olika praxis utbildas. Ennackdel med domstolsförfarandet är all det kan dra ul på liden innan etl målavgörs. Med de ändringar i förfarandereglerna som rättegångsulredningen kanväntas föreslå lorde emellertid förfarandet kunna bli betydligt snabbare ochsmidigare. Del blir därigenom också mer ändamålsenligt atl handlägga konsumenttvislernai domstol. Ytterligare en fördel med domsiolsförfarandei är atl domstolarnasavgöranden - till skillnad mol ARNs - är exigibla. Kommitténhar inte redovisat huruvida del förekommit några överläggningar mednäringslivet rörande dess framtida befallning med . Det är därför svårt atluttala sig om förslaget. Rent principiellt är del emellertid föga tilltalandealt ell av partsintressena skulle bidra lUl all bekosta ell reklamationsorgan. DVhåller det för troligt alt ARNs finansiering bör ordnas på annal sätt om intedet omvittnat slora förtroende som aUmänheten hyser för för opartiskhetoch oväld skall försämras. Kommitlénsprincipiella ulgångspunkler när det gäller frågor om lösandet av konsumenllvisler är endasl ofuUsländigt angivna i betänkandet. Vi konstaterar dock att det på ett ställe (s. 154) slår att kommittén inte anser del vara "motiverat att fortsätta använda en ökande andel av konsument politikens resurser för den typ av reparativa ålgärder som allmänna rekla mationsnämndens verksamhet i huvudsak består av. Den förebyggande inriktningen av konsumentverksamheten måsle betonas starkare, Uksom företagens ansvar atl direkl lösa reklamationsproblemen". Vianser oss dock kunna konstalera alt kommilléförslagen i kostnads- Prop.1985/86:121 hänseende endasl skuUe leda till all kostnader flyttas från ellställe lUl etl annal, någol som vi uppfattar som i sig ganska ointressant.Under alla omständigheter finner vi del vara aUdeles för optimistiskt alt tro atlsådana åtgärder som kommittén betecknar som förebyggande eller insatser på näringsidkarsidanskulle kunna inom överskådlig lid i någon större omfattning minska behovet aven Ivistiösning genom reklamationshanlering eller av en egentiig Ivisllösande verksamhei.Resursema för en tvistlösning i nu angiven mening måste anpassas efler behovetoch inte efter en ideologisk princip om att det är bättre atl satsa påförebyggande ålgärder. Atluppställa elt motsatsförhållande mellan Ivistiösning, å ena sidan, ochförebyggande åtgärder, å andra sidan, skulle också vara felaktigt. Varje formav Ivistiösning är visserligen i försia hand inriktad på all lösa en redanuppkommen tvist, men detta hindrar inte all en väl fungerande sådan verksamhei- sedd i etl större perspektiv - har stor betydelse när det gäller atlförebygga tvister. Genom tvistlösning upprätthålls respekten för gällande rättoch det är ofta tvisllösningen som ger en lagsttftning dess fullagenomslagskraft. Av väsenllig betydelse är härvid alt partema erbjuds möjlighetall få sina tvistefrågor lösta med en för del enskilda fallet tUlräckligsakkunskap (juridisk eUer annan) och under från rättssäkerhetssynpunktgodtagbara former. Detnu sagda innebär inte alt det skulle saknas positiva inslag i kommil-tébetänkandetsåvitt gäller frågor om lösandet av konsumenllvisler. AvslutningsvisvUl vi påpeka all det finns många vikliga frågor om lösandel av konsumenllvislervilka inte alls har berörts i betänkandet. Vi tänker bl. a. på sådanasituationer där många konsumenter har likartade anspråk. En massproducerad varaär behäftad med fel, deltagarna i en sällskapsresa har samma klagomål osv. Deekonomiska värden saken gäller kan vara belydande totalt sett men så utspriddaoch obetydliga på del individuella planet alt ingen enskUd är benägen atlframställa anspråk och påtala felet. Ett sätt att lösa problemet kan vara altinföra någon form av gmpptalan vid domslol eller annal Ivisllösningsorgan("dass actions", "public actions" eller lalan avorganisationer). Tvisllösningpå konsumenlområdel har, som ovan antytts, till uppgtfl både att kompenserakonsumenter för eventueUa skador och all påverka beteendet på konsumenlområdeli slort. I sistnämnda hänseende är behovel av vägledande avgöranden av särskUdbetydelse. Vissa frågor om hur man skall kunna sörja för en tUtfredsställanderättsbildning inom det kon-sumenträtlsliga området lar vi upp i eltdelbetänkande om högsla domstolen som vi kommer att presentera . Detsynes i viss mån vara en huvudlinje i betänkandet atl konsumentver kets StäUning bör stärkas. delar helt uppfattningen atl verkel skall spela en ceniral roll i det konsumentpoliliska arbeiei och ha resurser för delta. Domstolen anser dock inte alt kommittén lagt fram 295 bärandeskäl för den omfördelning av resurser från andra områden som Prop. 1985/86: 121föreslås. Förslagel om ändringar i ARNs status och verksamhet framstår somsärskilt omotiverade. Någon utvärdering av ARNs verksamhet ligger inte tUl gmndför förslaget. Denna verksamhet är dock klart tiU praktisk nytta förkonsumenterna och har såvitt kan bedömas vunnit förtroende bland såvälkonsumenter som näringsidkare. Alt begränsa denna verksamhet till förmån förandra konsumenlpolitiska ålgärder med oklara verkningar är inte välbetänkt. Deskäl som talar för alt skaU vara en fristående myndighet gäller medoförminskad styrka. avstyrker således kommitténs förslagrörande . NOanser att är ett smidigt och biUigt Ivisllösningsorgan, som med rättaåtnjuter stor respekt inom både näringslivet och samhället i övrigi. harunder sin verksamhetslid byggt upp en belydande kompelens och skapat en enhetiigrättspraxis inom flera områden. Denna praxis har lätt att nå ut tillkonsumenterna via massmedia, eftersom denna typ av praktiska, vardagsnära faUhar stort publicitetsvärde. ARNs telefonrådgivning till enskUda konsumenter ärväl inarbetad. Denlokala reklamalionshanleringen är ett viktigt komplement liU ARNs centralahantering. Den kan dock inte ersätta . De kommunala konsumenlvägledarnabesitter inte den kompelens och överblick över konsumenlområdel som ägeroch har inte heller samma tUlgång till teknisk sakkunskap. Frågan om humvidakommunen ska bedriva konsumentpoUtisk verksamhet, och i så fall i vUkenomfattning, är det dessulom de enskilda kommunernas sak att avgöra. Även om kommunemabeslular alt reklamalionshantering skall bedrivas, har konsumentvägledama endaslbefogenhet atl försöka medverka lill en uppgörelse mellan konsument och näringsidkare.Behovet av rättslig tvistlösning kvarstår i de fall där parterna inte kommeröverens. Alt föra sådana mål vidare iHl lingsrällema i större omfattning änidag synes både opraktiskt och dyrt. Förslagel med branschvisa lösningar synesinte tillräckligt utrett. SPKkan instämma i kommitténs synpunkl att tvister meUan en konsument och ell förelag så långt möjhgt bör lösas på det lokala planet, dvs. genom förhandling direkl mellan berörda parter. En konsument som råkat in i en sådan tvist bör också kunna påräkna viss rådgivning från vederbörande kommunala konsumenlvägledare, i den mån lokal konsumentverksamhet finns organiserad på orten. I de faU sådana tvister inte kan lösas i godo vid direkt kontakt mellan de berörda synes det dock enligt SPKs uppfattning mest ändamålsenligt all hänskjuta den vidare handläggningen till aUmänna reklamationsnämnden, där såväl kvalificerad juridisk sakkunskap som - för många vamområden även branschkännedom finns tillgänglig. Idéer om atl tUlskapa något som liknar "lokala reklamationsnämnder" avvisas av SPK. Decivilrätlsliga konsumenlskyddande lagarna - konsumentköplagen, hemförsäljningslagen,konsumenlkreditiagen, konsumentförsäkringslagen och den kommande konsumentljänstlagen- innehåUer regler som liltför-säkrar konsumenterna vissa minimirätligheler iolika avtalssituationer. De konsumenter som känner liU innehållet i lagama fårdärigenom förhandlingsargument vid l.ex. en köprältslig tvist. Emellertid hardet övervägande antalet konsumenter ytterst begränsade kunskaper omlagreglerna. Om de inte läll kan få information om sina rättigheter och om deinte har tillgäng lill instanser som enkelt, billigt och snabbt kan behandla civih-älts-ligatvister är risken uppenbar alt konsumentskyddsregleraa inte får avsedd effekt.Dét innebär inte bara att konsumenter som råkar i svårigheter med säljare,hantverkare, kreditgivare eller andra näringsidkare kan lida rättsförluster. Enföljd är också att regelmedvetenheten totalt sett förblir låg inomnäringslivet, något som ar till klar nackdel från konsumentsynpunkt. Eneffektiv, fungerande rådgivnings- och tvistlösningsorganisalion, som äi-anpassad tiU konsumenlema, har alltså en gmndläggande konsumentpoUtiskbetydelse. Detär enligt Konsumentverkels bedömning knappast realistiskt att räkna med altdomstolarna skaU las i anspråk för Ivistiösning på konsumentområdet ipåtagligt större utsträckning än . Många konsumenter är avekonomiska eUer renl praktiska skäl inte intresserade av att få sin tvistprövad i domslol. Redan de värden konsumenllvislema ofta rör -köp av varor förnågra - motiverar atl de inte förs lill domstol. Vidare ärförfarandet inte kostnadsfritt och det kräver all konsumenten lägger ner lidoch arbete på atl föra sin lalan. Delta verkar säkerU-gen avhållande inte minslför den som är ovan atl uppträda inför myndigheter. De kommunala konsumenlvägledarnabör även fortsättningsvis noga överväga om det är lämpligl alt hänvisa enkonsument tiU domstol. För en tvist som t. ex. faUer utanför ARNskompetensområde, som kräver muntlig bevisupptagning eller som berör ennäringsidkare som troligen inte kommer atl följa ARNs beslul, bör dock enhänvisning - ofta efter telefonkontakt med - göras lUltingsrättens rådgivningsverksamhet och/eller liU advokai. Rättegångsulredningenöverväger f.n. hur man skall uppnå en ökad prejudikalbildning i de allmännadomstolarna. I kommitténs direktiv ingår att överväga en rätt för KO att hjälpakonsumenter att föra talan. Om en reform sker i den riktningen kommer domstolamaalt i högre grad stå för praxisbildningen inom det konsumenträttsliga området. Humvidadetta kommer all föranleda en ändrad roll för får då prövas. Kommitténför fram tanken på all näringslivet - som etl led i ett ökat ansvarstagande försin verksamhet - genom "branschvisa lösningar" skaU avlasta de offentiigaorganen, främst . Konsumeniverkei är -som redan sagts - positivt till althandeln söker ytterligare utveckla sin intema reklamationshanlering. Här finnsenligt Konsumentverkels mening utrymme för nytänkande och för olika typer avövervakning och åtaganden frånföretags- och branschorganisationers sida. I den mån de "branschvisa Prop.1985/86:121 lösningarna" syftar på reklamationsnämnder knutna tillbranschorganisationerna, finns det dock enligt mening starkaargument mot en sådan utveckling. som är knuten till en viss branschorganisation har inte någon givenanknytning till andra nämnders verksamhei. Del är därmed en uppenbar risk atten sådan branschnämnd kan skapa sin egen praxis och alt samma rättsfrågor kankomma atl bedömas olika i olika branschnämnder. Från konsumentsynpunkt är ensådan splittring olycklig. Erfarenheterna har visat att den kan leda tillosäkerhet om rättsläget, något som bl.a. försvårar rådgivning lill konsumenter. Enannan nackdel med ell utökat antal branschvisa nämnder är alt de kommunala konsumenlvägledarnaliksom konsumenlema skuUe få svårt alt överblicka prövningsmöjlighelerna, althålla reda på olika formalia såsom adresser, prövningstider, beloppsgränser etcsamt att avgöra vilken nämnd en viss näringsidkare "tillhör". Del ärdärför enligt Konsumentverkels mening inte heller lämpligl atl Konsumenternasförsäkringsbyrå övertar ARNs funktion som reklamalionsorgan påförsäkringsområdet. Konsumentverketanser sålunda alt starka skäl talar mot en utveckling av nämnder anslutna tillbranschorganisationer. Tvärtom finns del avgörande konsumenlpolitiska motivall bibehåUa ell centralt, sammanhållet reklamalionsorgan. Kommitténtar (s 148) upp frågan om inte näringslivets organisationer -som ell led i ettökat ansvarslagande för reklamationsfrågorna borde ta ett ekonomiskt ansvarför sina delar av ARNs verksamhet. Enligt mening är en sådanmodell rimlig. Även för näringslivet skulle ett sammanhållet , liU viss delfinansierat av näringslivet, innebära klara fördelar jämfört medbranschnämnder, då har rutiner för beredning av ärenden och slorerfarenhet av föredragning, beslutskrivning, expediering och publicering avbesluten. Vidare skulle ett direkt ekonomiskt ansvar för kunna stimuleraförelagen att effektivisera sin reklamationshantering.