prop · G903170 · 1985-12-31 00:00:00 — 4 § och 4 a § brandstadgan. Denmotsvaras i kommitténs förslag av 15 §. Enligtparagrafen skall av en räddningstjänstplan i stora drag framgå hur kommunensorganisation för räddningstjänsten är organiserad och vilka resurser den har.Som framgått av den allmänna motiveringen är räddningstjänstplanen fill föratt underlätta den statliga tillsynen över den kommunala räddningstjänsten.Planen utgör också viktig information för kommunens innevånare. En plan skallfinnas i varje kommun oavsett vilka avtal om överlåtelse av skötseln avräddningstjänsten som kommunen kan ha träffat. Inget hindrar att det i planentas in fler uppgifter än i de hänseenden som anges i paragrafen. Medinsatstid avses tiden frän alarmering av insatsstyrkan till dessräddningsarbetet kan påbörjas, dvs. summan av anspänningstid, körtid ochangreppstid. finns i lagen (1957:281) om kommunalförbund. I fråga omräddningsregioner hänvisas till den allmänna motiveringen (avsnitt 2.2.8). 22 § Räddningstjänstplanen skall antas av kommunfullmäktige. Planen skall tillställas de myndigheter som regeringen bestämmer. Första och andra styckena gäller också i fråga om ändringar i och tillägg paragrafenmotsvarar delvis 2 § brandstadgan och 16 § försia och andra styckena ikommitténs förslag. Avparagrafen framgår att det är kommunfullmäktige som beslular om att antaräddningstjänstplanen och att göra ändringar och tillägg i planen. Föratt tillsynsmyndigheterna och andra berörda myndigheter skall få kännedom ominnehållet i kommunernas räddningstjänstplaner föreskrivs att planen skalltillställas de myndigheter som regeringen bestämmer. Detta gäller ävenändringar i och tillägg till planen, 23 §När ett förslag till räddningstjänstplan eller en ändring i eller elt tillägg till räddningstjänstplan upprättas, skall kommunen på lämpligt sätt och i den omfattning som behövs samråda med de myndigheter som kan ha ett väsentligt intresse i saken, Paragrafen motsvarar 17 § i kommitténs förslag, Prop, 1985/86:170 I paragrafen åläggs kommunen alt samråda med berördamyndigheter när ett förslag till räddningstjänstplan eller en ändring i ellerett tillägg till planen upprättas. Som exempel på kommunala myndigheter kan nämnas - förutomräddningsnämnderna i angränsande kommuner - , miljö-ochhälsoskyddsnämnden, trafiknämnden och fritidsnämnden i den egna kommunen. Destatliga myndigheter som kan komma i fråga är givetvis ochstatens räddningsverk. Dessutom bör kustkommuner samråda med ochtullverkets kustbevakning. Kommuner med flygplatser bör även samråda medluftfartsverket, 24 § Regeringen får på framställning av denmyndighet som regeringen bestämmer besluta om ändring av en räddningstjänstplan. Paragrafen motsvarar 16 § tredje stycket i kommitlénsförslag. Som framgår av den allmänna motiveringen skall den nu rådande ordningenatt underställa brandordningarna prövning inte gälla förräddningstjänstplanerna. Av den allmänna motiveringen framgår också atl det harbefunnits nödvändigt atl ha kvar en möjlighet för staten att påverkaräddningstjänstplanen i speciella fall. Om en räddningstjänstplan uppvisarallvarliga brister skall enligt denna paragraf regeringen ha möjlighet attbesluta om ändring av planen. Avsikten är att skall varaden myndighei som får göra framställningen hos regeringen. får länsslyrelserna övervaka planerna och för räddningsverketpeka på brister och behov av ändringar i planerna. 25 § Inom fjällområden skall polisen till följdav polislagen (1984: 387) 1, efterforska och rädda den som har försvunnit undersådana omstän digheter alt det kan befaras att det föreligger fara för hans liv ellerallvarlig risk för hans hälsa, 2. rädda den som har råkat ut för en olyckshändelseeller drabbats av en sjukdom och som snabbt behöver komma under vård eller få annan hjälp. Paragrafen motsvarar 18 § i kommitténs förslag. Enligt 2 § 4 polislagen (1984: 387) hör det till polisensuppgifter att lämna allmänheten skydd, upplysningar och annan hjälp, när sådantbistånd lämpligen kan ges av polisen. Förevarande paragraf beskriver vad dessauppgifter innebär i fjällområdena, dvs, vad som avses med fjällräddningstjänst. omfattar enligt paragrafens försiapunkt efterforskning och räddning av försvunna personer. Att det är fräga omallvarliga fall framgår av kravet att det skall befaras att det föreligger faraför liv eller allvarlig risk för hälsa. Enligt paragrafens andra punkt omfattarfjällräddningstjänsten också räddning av människor som har råkat ut för olyckshändelser eller har 75 drabbats av sjukdom. Även här är det fråga om allvarligafall. Del krävs Prop. 1985/86: 170 nämligen i dessa fall att vederbörandesnabbt behöver komma under vård eller få annan hjälp. Dessa räddningsålgärderkan i och för sig innefatta sjuktransporter enligt hälso- och sjukvårdslagen(1982:763), dvs. Genom 3 § är räddningsljänstlagenemellertid inte tillämplig på sådana transporter. Förevarande paragrafbegränsar alltså inte landstingskommunernas ansvar för de vägbundnasjuktransporterna enligt hälso- och sjukvårdslagen. Räddningsåtgärderna i paragrafensandra punkt innefattar emellertid i och för sig ocksä räddningstjänsl.Som har berörts i den allmänna motiveringen kan det ofta ligga närmare tillhands att gör en räddningsinsats då en olyckshändelse eller ettsjukdomsfall har inträffal. Detta gäller särskilt i bebyggda områden där detfinns farbara vägar. Det mäste bli olycksplatsens belägenhet, klimatet,terrängen och andra yttre förhållanden som avgör om polisen ellerräddningskåren skall svara för räddningen, I en akut situation är delväsentliga alt räddningsinsatsen kommer till stånd. Vem som slutligt skall ståför kostnaderna får upp i efterhand mellan kommunen och polisen. 26 § Vid flyghaverier inom Sveriges sjöterritorium, medundanlag för vattendrag, kanaler, hamnar samt andra insjöar än , Vätternoch , skall luftfartsverket svara för räddningstjänsten. skall svara för förebygganderäddningsinsatser mot skador, när ett luftfartyg är nödställt eller när farahotar lufttrafiken. Verket skall också svara för efterforskning av luftfartygsom saknas. Paragrafen motsvarar delvis 11 kap, 1 § första stycketluftfartslagen (1957: 297) samt 21 § och 22 § första stycket i kommitténsförslag. I försia styckel slås det fast att luftfartsverket skallsvara för räddningstjänsten vid flyghaverier i havet, kustvallnen och de trestörsta insjöarna med undantag för hamnar. Vid flyghaverier i andra vatten ochpå land ligger enligt 6 § ansvarel för räddningstjänsten på kommunerna. Enligt andra slyckel skall luftfartsverket också svara förförebyggande räddningsinsatser, när ett luftfartyg är nödställt eller farahotar lufttrafiken samt svara för efterforskning av saknade luftfartyg. Fördessa verksamheter finns ingen geografisk begränsning till vissa delar avlandet. 27 § Inom Sveriges sjöterritorium, med undantag förvattendrag, kanaler, hamnar samt andra insjöar än , och ,skall 1. sjöfartsverketsvara för efterforskning och räddning av människor, som är eller kan befarasvara i sjönöd, och för sjuktransporter från fartyg, 2. tullverketskustbevakningsorganisalion svara för räddningstjänsten, när olja eller andraskadliga ämnen har kommit ut i vattnet. Paragrafensförsia slycke motsvarar 25 § och 26 § första styckel i kommitténs förslag. Paragrafeninnehåller föreskrifter som reglerar statens ansvar för sjö- Prop. 1985/86:170 räddningstjänsten. Deltaansvar begränsas i första stycket geografiskt på samma sätt som när det gällerräddningstjänsten vid flyghaverier enligt 26 § första stycket. Ansvaret äralltså begränsat till havet, kustvattnen och de tre största sjöarna medundantag för hamnar. Vid olyckshändelser i andra vatten ligger enligt 6 §ansvaret för räddningstjänsten på kommunerna, Ipunkterna t och 2 anges närmare vilka räddningsåtgärder som innefattas isjöräddningsljänsten. Iförsta punkten nämns efterforskning och räddning av människor som är eller kanbefaras vara i sjönöd. För det mesla råder det ingen Ivekan när människor är isjönöd. Det kan vara fallel när människor är ombord på ett fartyg som harsprungit läck och håller pä att sjunka eller på ett fartyg som inte kanmanövreras på ett säkert sätt till följd av maskin- eller roderhaveri ellerandra skador. Delsamma gäller dem som befinner sig ombord på ett brinnandefartyg och som inte kan bekämpa branden framgångsrikt. Den som har fallit ivattnet från elt fartyg och inte ulan vidare kan rädda sig upp på fartyget igeneller komma i land är också i sjönöd. Även den som saknas efter att ha gett sigut på sjön måste befaras vara i sjönöd till dess han eller hon påträffas ellerdet bedöms utsiktslöst att efterforskning skall ge resultat. Den som ramlar ivattnet från land eller som i samband med bad kommer i en nödsituation kandäremot mera sällan anses vara i sjönöd. Densom hamnar i vattnet efter elt flyghaveri skall inte bli föremål för ettsjöräddningsingripande. Som framgår av föregående paragraf är i ett sådantfall både efterforskningen vid nedslag i vattnet och den räddning som skall skenär olycksplatsen har lokaliserats uppgifter för flygräddningstjänsten.Givetvis skall de som deltar i sjöräddningstjänsten i sådana fall bistå i denutsträckning som är möjligt. Huvudsyftet med åtgärderna enligt denna punkt äralt efterforska och rädda människor. Som ell led i del arbetet kan det bliaktuellt atl bärga fartyg. Avsikten är dock inte att sjöräddningstjänsten inågon större utsträckning skall omfatta räddning av egendom. Denmyndighei som har ansvaret för sjöräddningstjänsten svarar förräddningsinsatserna oavsett hur nära stranden insatserna behöver göras. Detlafår givetvis inte hindra atl en räddningsinsats görs av ett annaträddningsorgan, om det har större förutsättningar att snabbt vidta nödvändigaräddningsåtgärder. Om en insats behöver göras nära stranden, är det oftastlämpligt att den görs från land. I de flesta fall har den bästaberedskapen och de bästa resurserna för sådana insatser. kanockså pä grund av 34 § bli skyldig atl göra dem. Motbakgrund härav är det angeläget att den myndighei som har ansvaret försjöräddningsljänsten kommer överens med berörda kommuner om de ålgärder somskall vidtas då räddningsinsatser behöver göras intill eller i närheten avstranden. Sjöräddningstjänstenomfattar enligt första punkten också sjuktransporter från fartyg. Avandra punkten framgår atl sjöräddningstjänsten också omfattar åt gärder som hindrar eller begränsar skador i miljön eller pä egendom till 77 följd avutflöde av olja eller andra skadliga ämnen. När oljan eller de Prop.1985/86: 170 skadligaämnena har flutit i land ankommer det enligt 6 § pä kommunen att vidla deakuta åtgärder som behövs. Därefter återstår i allmänhet ett mer ellermindre omfattande saneringsarbele. Kommunen är i och för sig inte skyldigatt utföra sanerings- och ålerställningsarbete. Som framgår av vad som sägs ispecialmoliveringen lill 36 § har kommunen emellertid, rätl till ersättningav staten för saneringskostnader i sädana fall. Som framgår av den allmänna motiveringen skall dennuvarande ansvarsfördelningen mellan och tullverkelskustbevakning behållas i avvaktan på ställningstagandet till frågan om ensammanslagning av dessa myndigheter. vid utsläpp av radioakliva ämnen 28 § Vid utsläpp av radioaktiva ämnen från en kärntekniskanläggning i sådan omfattning att särskilda åtgärder krävs för atl skyddaallmänheten eller vid överhängande fara för etl sådant utsläpp skalllänsstyrelsen svara för räddningstjänsten. I 10 § lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet finnsbestämmelser om skyldighel för innehavare av kärnteknisk anläggning att vidtade åtgärder som behövs för att upprätthålla säkerheten vid anläggningen. Paragrafens första stycke motsvarar 1 § alomskyddslagensamt 30 § och 31 § första stycket första meningen i kommitténs förslag. Kärnteknisk verksamhet regleras i lagen (1984:3) omkärnteknisk verksamhet. För sådan verksamhet krävs tillslånd (5 §). I sambandmed tillståndsprövningen kan vidare sådana villkor uppställas som behövs medhänsyn lill säkerheten (8 §). Första stycket i denna paragraf innehåller bestämmelser omde åtgärder som skall vidtas då radioaktiva ämnen släpps ut från en kärntekniskanläggning eller det föreligger överhängande fara för ett sådant utsläpp.Begreppet kärnteknisk anläggning används i samma betydelse som i 2 § lagen omkärnteknisk verksamhei. Med kärnteknisk anläggning avses alltså 1, anläggning förutvinning av kärnenergi (kärnkraftsreaktor), 2, annananläggning i vilken en självunderhållande kärnreaktion kan ske, såsomforskningsreaktor, 3, anläggning förutvinning, framställning, hantering, bearbetning, lagring eller slutligförvaring av kärnämne, 4, anläggning förhantering, bearbetning, lagring eller slutlig förvaring av kärnavfall. Till skillnad från 1 § atomskyddslagen begränsas inteparagrafens till-lämplighet av att anläggningen är belägen inom landet.Paragrafen gäller även olyckshändelser i kärntekniska anläggningar utanförSverige, när radioaktiva ämnen sprids in över landet eller när del föreliggeröverhängande fara för en sådan utspridning. I fråga om innebörden av begreppetöverhängande fara hänvisas till den allmänna motiveringen (avsnitt 2.3.4) I förstasiycket fastslås att det är som svarar för räddnings åtgärderna utanför anläggningsområdet. Givelvis skall där- 78 vidsamordna åtgärderna med annan verksamhet. Detta följer .av den Prop.1985/86:170 allmänna beslämmelsen om samarbete i 5 §. I fräga om utsläpp av radioaktiva ämnen som hotar fleralän har regeringen enligt 33 § möjlighet att föreskriva eller i särskilt fallbestämma att ansvaret för räddningstjänsten skall tas över av en länsstyrelseeller någon annan statlig myndighet. I andra styckel finns en erinran om bestämmelserna i 10 §lagen om kärnteknisk verksamhet. Enligt dessa är anläggningsinnehavaren skyldigatt sörja för säkerheten vid anläggningen. Anläggningsinnehavaren har därmedett primärt ansvar för räddningsåtgärderna inom anläggningsområdet. 29 § Kommunerna är skyldiga att delta i planeringenav räddningstjäns ten vid utsläpp av radioaktiva ämnen från kärntekniska anläggningar i landet och att medverka vid övningar i sädan räddningstjänst. Paragrafen motsvarar delvis 9 § atomskyddslagen och 34 § ikommitléns förslag. Det är att märka att skyldigheten att delta i planeringenär begränsad till utsläpp från anläggningar i landet. Alt kommunerna ärskyldiga alt delta i räddningstjänsten om det inträffar utsläpp följer av denallmänna bestämmelsen i 34 § om skyldighet att medverka i räddningstjänsten. 30 § Kommunerna och de statliga myndigheter somsvarar för rädd ningstjänst skall se till att det finns anordningar för alarmering av rädd ningsorganen. När elt räddningsorgan gör en räddningsinsats, skallpolismyndigheten underrättas om insatsen. Första slyckel i denna paragraf motsvarar 36 § ikommitténs förslag och såvitt gäller den kommunala räddningstjänsten 11 §brandstadgan. Andra styckel motsvarar såviti avser den kommunala räddningstjänsten9 § 4 mom. brandstadgan och 3 § förslaget lill förordning om samhällets räddningstjänsti kommitténs förslag. Föreskriften i första stycket gäller samtliga delar avsåväl den kommunala som statliga räddningstjänsten. Med alarmering avräddningsorgan avses möjligheten för allmänheten att larma räddningsorganen(ingående alarmering) och möjlighet att kalla räddningsorganen till utryckning(utgående alarmering). Med anordningar för alarmering avses inte baraalarmeringscentraler utan också hjälptelefoner och brandskåp för omgåendealarmering som kan behöva sältas upp t. ex. vid fritidsanläggningar eller hårttrafikerade vägar. Med anordningar för alarmering avses vidare tyfoner förutgående alarmering i anslutning till särskilt riskfyllda verksamheter. Ensådan anordning får enligt 47 § placeras pä annans mark eller byggnad. Även föreskriften i andra stycket är utformad så att dengäller såväl den kommunala som statliga räddningstjänsten. Föreskriften har givetvis ingen ,. betydelsei fråga om fjällräddningsinsatser som polisen gör. 1985/86: 170 31 § Vid varje räddningsinsats skall det finnas en räddningsledare. Paragrafenmotsvarar närmast 9 § brandlagen såvitt gäller den kommunalaräddningstjänsten. Föraft en räddningsinsats skall bli effektiv fordras att någon leder och bestämmeröver de åtgärder som skall vidtas. I paragrafen slås därför fast atl det skallfinnas en räddningsledare vid varje räddningsinsats. Vem som är räddningsledarei olika räddningstjänslfall framgår av 32 §. En räddningsledare har storabefogenheter. På hans anmodan är enligt 34 § statliga eller kommunalamyndigheter skyldiga att delta i en räddningsinsats med personal och utrustningom myndigheten har lämpliga resurser och elt deltagande inte allvarligt hindrarmyndighetens vanliga verksamhet. Vid en räddningsinsats får räddningsledarenenligt 45 § företa sådana ingrepp i annans rätt som är försvarliga med hänsyntill omständigheterna. Han kan också förordna om fullgörande av tjänstepliktenligt 44 §. I vissa fall har han enligt 53 § befogenhet alt efler enräddningsinsats utföra bevakning på ägarens eller innehavarens bekostnad avegendom som varit föremål för en räddningsinsats. 32 § Räddningsledare är 1. i den kommunalaräddningstjänsten räddningschefen eller den som denne har utsett, 2. i fjällräddningstjänstenpolischefen i distriktet eller den som denne har utsett eller, omräddningsinsatsen berör flera polisdistrikt, länspolischefen eller den somdenne har utsett, 3. iövrig räddningstjänst den som den ansvariga myndigheien har utsett. Samverkar två eller flera räddningskårer i en räddningsinsats som berör merän en kommuns område inom samma län, skall bestämma vem avräddningsledarna som skall leda insatsen, om inte räddningsledarna själva harbestämt det. Paragrafensförsia stycke motsvarar 9 § brandlagen såvitt gäller den kommunalaräddningstjänsten. Ikommitténs förslag motsvaras första stycket av 11 § fjärde stycket, 20, 23, 27§§ och 31 § första stycket andra meningen. Paragrafensandra stycke har ingen motsvarighet i brandlagen men motsvarar närmast 37 § ikommitténs förslag. Viden räddningsinsats som utgör är det räddningschefen iden kommun där insatsen görs som är räddningsledare. Räddningsledare kan ocksåvara den som räddningschefen har utsett - i normala fall någon av befälen ikommunens räddningskår. Detta gäller även om räddningskårer från andra kommunerdeltar i insatsen. Inget hindrar att räddningschefen utser något befäl iräddningskåren i den andra kommunen att vara räddningsledare. Detta kan varalämpligt om det i den andra kommunens räddningskår finns särskild kompetens somsaknas i den egna kommunens räddningskår. Utformningenav första stycket gör det möjligt att utse räddningsledare såväl i förväg som i den akuta situationen. I normala fall är det givetvis on lämpligastatl frågan om vem som skall vara räddningsledare är avklarad Prop. 1985/86:170 före en räddningsinsats. En räddningsinsats kan beröra mer än en kommun. Om tvåeller flera räddningskårer samverkar i en sådan insats kan det uppstå tvekan omvem som enligt 31 § skall vara räddningsledare. I andra siycket förutsätts detatt de berörda räddningsledarna skall kunna komma överens om detta. Gör de intedet, skall enligt samma stycke utse en av dem att leda insatsen. 33 § I fräga om räddningsinsatser som är omfattandefår regeringen före skriva eller i särskilt fall bestämma, att en länsstyrelse eller någon annan statlig myndighei skall la över ansvaret för räddningstjänsten inom en eller flera kommuner. I sådana fall utses räddningsledare av den myndighei som har fått ansvaret. Denna paragraf motsvarar lill en del 12 § försia slyckelförsta meningen brandlagen. 13 § atomskyddslagen och 37 § andra och tredjestyckena i kommitténs förslag. Vid omfattande räddningsinsatser kan det vara nödvändigtatt en myndighet på högre nivå leder och samordnar räddningsinsatserna. Dettagäller såväl som statlig räddningstjänst och kan bli särskilt aktuelltnär det gäller att samordna med statlig räddningstjänsteller sjuktransportverksamhet med statlig räddningstjänst. Enligt denna paragraf har regeringen rätt atl i ettsärskill fall bestämma atl en länsstyrelse eller annan myndighet skall haansvaret. Paragrafen innehåller också ett bemyndigande att meddela föreskrifterom ett sådanl överlagande av ansvaret för räddningstjänsten. Paragrafen gerockså utrymme för regeringen att själv ta över ansvaret för räddningstjänstenoch utse räddningsledare. Ett beslut om att ansvaret för räddningstjänsten skall lasöver av eller någon annan myndighet kan avse ett övertagande avansvaret för den kommunala räddningstjänsten eller någon av de statligaräddningstjänsterna eller all samhällets räddningstjänst. Ansvarel avserräddningstjänsten i sin helhet och inte enbart de räddningsinsatser som harföranlett att ansvaret har övertagits. Skyldighet all medverka i räddningstjänsten 34 § En statlig eller myndighet skall påanmodan av rädd ningsledaren delta i en räddningsinsats méd personal och egendom, om myndigheien har lämpliga resurser och ell deltagande inte allvarligt hind rar myndighetens vanliga verksamhet. Paragrafen motsvarar 41 § i kommitténs förslag och haringen motsvarighet i brandlagen eller i annan lagsliftning med anknytning tillräddningstjänsten. Genom att ansvaret för de olika delarna avräddningstjänsten är uppdelat på olika myndigheter kan räddningsåtgärderna ivissa fall brista i effektivitet. Avsikten med denna paragraf är atl göra detmöjligt atl använda räddningsresurserna på ett effektivare sätt. Mångastatliga och kommunala Prop. 1985/86: 170 myndigheter som inte ansvarar förräddningstjänsten har betydelsefulla resurser som de använder i sin verksamhetoch som kan vara betydelsefulla vid en räddningsinsats. Paragrafen gör detmöjligt att ta i anspråk dessa resurser för räddningsåtgärder. Skyldigheten attdelta i ett ingripande med personal och utrustning gäller enligt paragrafeninte om etl deltagande allvarligt hindrar myndighetens vanliga verksamhet. Detär inte möjligt att i en allmän regel närmare precisera delta. Det får bli enavvägning i det enskilda fallet där avsaknaden av resurserna i den egnaverksamheten måste jämföras med den nytta de skulle göra vidräddningsinsatsen. Även de alternativa möjligheter som finns måsle beakias. Ersättning lill kommun för medverkan I räddningstjänstm.m. 35 § Om en kommun har medverkat i en annan kommunsräddnings tjänst, har kommunen rätl till skälig ersättning av den andra kommunen. Om en kommun har medverkat i statlig räddningstjänst ellervid övningar i sädan räddningstjänst, har kommunen rätt till skälig ersättningav staten. Första stycket i paragrafen motsvarar 8 § andra styckettredje meningen brandlagen och 82 § i kommitténs förslag. Paragrafens andra slycke saknar motsvarighet i brandlageneller i kommitténs förslag. 36 § Vid räddningstjänsl med anledning avutflöde i vatten av olja eller andra skadliga ämnen har kommunen rätt till ersättning av staten för den del av räddningstjänstkostnaderna som överstiger etl av regeringen fastställt belopp, om utflödet har inträffat utanför Sveriges sjöterritorium eller inom en del av sjöterritoriet där räddningsinsatser skall göras enligt 27 § eller inom . Paragrafen motsvarar till en del 21 § brandlagen och 83 §i kommitténs förslag. Paragrafen avser endast ersättning för sådanräddningstjänst som kommunen har ansvar för men som har föranletts av vissautsläpp i vattnet utanför Sveriges sjöterritorium eller i , Trollhättekanal, eller i sådana områden där staten skall göraräddningsinsatser enligt bestämmelsen om sjöräddningstjänst i 27 §. Till skillnadfrån bestämmelsen i brandlagen omfattar paragrafen även ersättning förräddningstjänst med anledning av utflöde av andra skadliga ämnen än olja. Somframgår av 27 § har sjöräddningsljänsten utvidgats till alt även avseräddningsinsatser i . Föreskriften om statlig ersättning till kommunernai denna paragraf omfattar därför även åtgärder på grund av utflöden som harinträffat i . Till skillnad frän bestämmelserna i brandlagen och ikommitténs förslag gäller paragrafen inte ersättning för saneringsåtgärder.