prop · G90398 · 1985-12-31 00:00:00 — Utredningen har bl, a, konstaterat atl avanmälningarna rörande olaga diskriminering endasl åtta fall lett lill åtal. Avde 133 anmälningarna har 85 fall av polisen redovisats för åklagare som i sinlur beslutat all inte väcka åtal i 77 av dessa fall. De siffror som gäller hetsmot folkgmpp företer en liknande bild, Mol bakgrund av sin karlläggning kritiserarutredningen polis och åklagare på flera punkter. Mot polisens handläggning riktas främst denanmärkningen all polismyndigheterna i belydande utsträckning har avskrivitärendena angående de aktuella brotten i stället för atl överiåla ledningen avförundersökningen på åklagarmyndigheterna, när så enligt utredningens meningborde ha skett. Enligt 23 kap, 3 § försia slyckel skallnämligen ledningen av en förundersökning, som inletts av en polismyndighet,överläs av åklagare så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet bl, a,i del fallet atl saken inte år av enkel beskaffenhel. Utredningen framhållerocksä som sin uppfattning all handläggningsliderna hos polisen är långa. Utredningens kritik mot åklagarna gäller främstresultatet av åklagarnas ätalsprövning, 1 ett antal beskrivna fall (betänkandet s, 98107) anser .,j utredningenall åklagarens beslul all avskriva ärendet och alltså inte väcka Prop,1985/86:98 åtal har varit felaktigt. Vid remissbehandlingen har utredningenskarlläggning av rättstillämpningen lagils upp främst av berörda instanser inomrättsväsendet. vitsordar all polismyndigheter ej bör fallabeslul om all lägga ned påbörjade förundersökningar på den grunden all en visshandling inte bedöms utgöra brott eller med hänvisning till att etl brott inteär styrkt, I övriga frågor har utredningens slutsatser av sin karlläggningutsatts för stark kritik. Riksåklagaren har låtit göra en egen genomgång av demål i vilka utredningen riklat särskild kritik mol åklagarnas beslut. Han anföratt genomgången ger vid handen atl det visserligen kan finnas utrymme för annanbedömning än den som kommit till ullryck i någol av fallen men också attkritiken i långa stycken skjuter över målel. För egen del har jag med inlresse lagil del avutredningens kartläggning. Den visar atl antalet anmälningar är få och altantalet fall som går vidare till domslol är ännu myckel färre. Vidare ger denuppslag lill tänkbara ändringar både vad gäller lagstiftningens uiformning ochi fråga om handläggningsrutiner. Innan jag går över lill alt behandla de olikalagförslag som utredningen lägger fram vill jag kort beröra utredningens kritikmol polis och åklagare. Huvudpunkten i utredningens kritik mot polisen äratt polisen sägs i en inte obetydlig omfattning felaktigt ha avskrivit ärendenangående hets mot folkgmpp och olaga diskriminering i stället för att redovisadem för åklagare. Av utredningens redovisning framgår emellertid allavskrivningsbeslulel i de flesta fallen (138 av 184) har fattals i form avbeslul alt inte inleda förundersökning. Om en polismyndighet, när den har atlavgöra om förundersökning skall inledas, finner all en anmäld gärning inte ärbrottslig, gäller ingen skyldighel all redovisa ärendet för åklagare före ellavskrivningsbeslul, I överensstämmelse med vad har angett isitt remissyttrande synes det däremol som regel inte ankomma på polisen ulan pååklagare all besluta om atl lägga ned en påbörjad förundersökning medhänvisning till att den aktuella gärningen inte bedöms som brottslig eller inteanses vara tillräckligt bevisad (jfr även justitieombudsmannen -JO: s -ämbelsberättelse 1982/83 s, 104), Liksom utredningen vUl jag också gäma understrykaviklen av atl handläggningstiderna i de aktuella ärendena inte blir för långahos polisen. Det bör emellertid nämnas atl JO i sitt remissvar avgetl omdömetalt handläggningstiderna i dessa ärenden enligt hans mening är överraskandekorta. Såvitt gäller utredningens kritik mol åklagarna förfelbedömningar har riksåklagaren som nämnts efter en genomgång av de aktuellaärendena funnit att kritiken skjuter över målel. Därvid har riksåklagaren bl,a, framhållit atl utredningen ofta synes ha bortsett från processuella regler,, atl åtal inte kan väckas om tillräcklig bevisning saknas. Sammanfattningsvis har jag svårt all se all deltillgängliga materialet ger underlag för någon mer allvarlig kritik mot handläggningen av ärenden rörande etnisk diskriminering hos polis och åklagare. Jag vill emellertid framhålla all ärenden om etnisk diskriminering ofta är känsliga och svåra atl bedöma ur flera aspekter. Del kan därför vid prioriteringen av polisens 113 8 1985/86. arbetefinnas en risk för att de bUr styvmoderiigt behandlade. Delta skulle Prop.1985/86:98 givetvis inte vara godtagbart. Jag anser mig kunna utgå från alt såinte kommer alt ske men kommer ändå all följa utvecklingen noga. 2.1.2Det straffbara området (diskriminering i allmän tjänst) Mitt förslag: Densom år anställd i allmän tjänsl skall omfattas av straffbestämmelsen om olagadiskriminering inte bara när del som är fråga om sådanIjänsl i vilken denne har alt gå allmänheten lill hända. Avsikten med dennautvidgning av del straffbelagda områdel är alt någon omotiverad skillnad iansvarshänseende inte skall råda mellan olika grupper av anställda i allmäntiänst. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagitatt orden "vari han har all gå allmänheten lill hända" byts ut mol"när han går allmänheten lill hända", I sak överensstämmer detförslaget väsentligen med mitt. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna ärpositiva lill förslagel i sak. Några anser atl den föreslagna lagtexten börjusteras. Skälen för mitt förslag: Brottet olagadiskriminering i 16 kap, 9 § BrB kan begås av olika grupper av personer. Genomförsia styckel straffbeläggs atl en näringsidkare diskriminerar någon på etniskgrund genom alt inte gå honom till hända på de villkor näringsidkaren i sinverksamhet tillämpar i förhållande till andra. Enligt andra slyckel skallmolsvarande gälla den som är anställd i näringsverksamhet eller som annarshandlar på en näringsidkares vägnar. Vidare skall enligt andra slyckelmolsvarande gälla även den som är anställd i en sådan allmän Ijänsl, vari hanhar alt gå allmänheten till banda, I tredje slyckel slutligen finnsbestämmelser om diskriminerande handlande från dem som anordnar allmänna sammankomstereller offentiiga tillslällningar eller medhjälpare lill sådana anordnare, Alla som är anställda i allmän Ijänsl träffasalltså inte av slraffbudel. Detta är tillämpligt bara i den mån den anställde isin tiänsleulövning har alt på någol sätt gå allmänheten eller särskildapersonkategorier till banda, Beslämmelsen gäller tillhandahållande av tjänsterbåde av det slag som också näringsidkare erbjuder, exempelvis sjukvård, och avden arl som endasl finns i allmän verksamhet, , olika former av service inomsocialtjänsten eller vid domstolar. Del straffbara området är begränsat tillsjälva tjänsteutövningen. Avsikten med denna begränsning är atl internamellanhavanden i företag eller inrättningar, exempelvis sådana som rörförhållandet mellan arbetsgivare och arbetstagare, inte skall omfattas avbeslämmelsen (prop, 1970:87 s, 39 och 76), Enligt diskrimineringsulredningen måsle delbetraktas som osäkert vilka offentligt anställda som kan freda sig molanklagelser om olaga diskriminering genom all hävda alt de i sintjänsteutövning inte har alt gå aUmänheten till hända, I den mån kontakteruppstår mellan invandrare och offentligt anställdasom inte har sådana uppgifter bör enligt utredningen ändå del Prop. 1985/86:98kravel kunna ställas att de anställda inte skall diskriminera. Utredningennämner som exempel all en tjänsteman inte bör få vägra lämna en upplysninglill en person endasl på grund av dennes etniska tillhörighet. För alt manskall nå det åsyftade resultatet föreslår utredningen alt uttrycket "varihan har att gå allmänheten lill hända" ersätts med "när han gårallmänheten lill hända". För egen del vill jag framhåUa atl de som åranställda i allmän tjänst enligt 15 kap, 4 § sekretesslagen (1980:100) i regelär skyldiga alt gå enskilda till hända genom att lämna uppgifter ur allmännahandlingar som förvaras hos myndigheien. Även av andra bestämmelser isekretesslagen (15 kap, 10-12 §§) och i andra författningar, t, ex,förordningen (1980:900) om statliga myndigheters serviceskyldighel, framgårskyldigheten för de offentligt anställda atl gå allmänheten lill hända genomall lämna upplysningar och på annal sätt. Jag avser all föreslåregeringen alt framlägga en proposition med förslag till ny förvaltningslag ivilken jag har ingående behandlat frågan om myndigheternas serviceskyldigheloch hur denna skall komma till ett ännu tydligare ullryck i lag. Om man mol denna bakgmnd ser saken så all delföreligger en generell skyldighel för offenlligansiällda alt gå allmänhetenlill hända, skulle en ändring enligt diskrimineringsulredningens förslag kunnasynas överflödig. Även den nuvarande bestämningen av paragrafens räckvidd iaktuellt hänseende skulle i så fall kunna avvaras. Del är emellertid all märkaalt i de bestämmelser jag nämnt skyldigheten atl på olika säll hjälpa allmänhetenåläggs myndigheten som sådan, inte enskilda tjänstemän. På gmnd av den internaarbetsfördelning som kan gälla år det naturligtvis ofta så att vissa tjänstemänkan sägas ha alt gå allmänheten till hända, medan andra inte kan anses ha dettasom någon egentiig uppgift, Särskill när del gäller den mera allmänt håUnaförpliktelsen atl ge aUmänheten service i form av upplysningar kan gränsen idetla hänseende mellan olika gmpper av anställda vara oklar. Det nu sagda är ett skäl att utvidgabroltsbeskrivningen till att generellt gälla fall då den som innehar allmäntjänsl på gmnd av någons ras, hudfärg eller liknande omständighet inte gårdenne till hända på samma villkor som tjänstemannen tillämpar gentemot andraoch detla oavsett om tjänstemannen varit skyldig alt lämna service eller inte.Jag delar nämligen självfallel utredningens ståndpunkt atl del i allasituationer får anses hell oacceptabelt om en offentlig tiänsteman i sintjänsteutövning diskriminerar olika enskilda på etnisk grund. Ett ytteriigare skäl för atl justera bestämmelsen iden riktning utredning en föreslår är alt enligt dennas undersökningar (se , slutbelänkandet SOU 1984:55 I rätt riktning, kap, 2) den diskriminering som invandrare anser vara den mest påtagliga är den som uppfattas äga rum från myndig heters sida. En justering i straffbestämmelsen om olaga diskriminering kan mol denna bakgrund fylla en funktion genom att markera att diskrimine ring på etnisk grund år generelll otillåten för alla som i allmän tjänst går enskilda till hända. Jag ansluler mig alltså till utredningens förslag all kriminaliseringen bör la sikte på de anställda i aUmän tjänsl som faktiskt ' '5 gårallmänheten till hända och alltså inte bara på dem som kan sägas ha detla somen egentlig arbetsuppgift. Enligtmin mening bör dock ändringen i lagtexten göras på ell annal sätt änutredningen har förordat. Den straffbara handlingen beskrivs f, n, som"atl inte gå någon till hända" på de villkor som lillämpas iförhållande lill andra, dvs, en underiåtenhet. Enligt förarbetena (prop,1970:87 s, 39) kan en sådan underlåtenhet manifestera sig på olika sätt. Denkan komma lill uttryck genom "uttalande, åtbörd, våldshandling eller annatpositivt förfarande", varigenom den drabbade inte får den vara, Ijänsletc, som han önskar. Men underlåtenheten kan också ådagaläggas genompassivitet. Omman vill slopa den begränsning som andra styckets bisats medför och samtidigtvill undvika en lagtext som utesluter ansvar vid ren passivitet, bör manenligt min mening låta bisatsen hell ulgå, ResuUalel blir då, när man släUersamman försia och andra styckena, all diskrimineringsför-budet kommer all gälladen som är anställd i allmän ijänsl och i tjänsten diskriminerar någon på grundav hans ras, hudfärg, nationella eller etniska ursprung eller trosbekännelsegenom atl inte gå honom till hända på de villkor den anställde i tiänstentillämpar i förhållande lill andra. Jag förordar denna lösning. 2.1.3Det straffbara området (diskriminering i "allmänt uppdrag") Mitt förslag:Kretsen av personer som kan begå brottet olaga diskriminering utvidgas lillall omfatta även den som innehar allmänt uppdrag. Utredningensförslag: I sin särskilda skrivelse har utredningen förordat alt även politisktförtroendevalda skall vara underkastade ansvar för olaga diskriminering, om dediskriminerar när de går allmänheten till hända. Remissinstanserna:Förslaget har i allt väsentligt fått ett positivt mottagande, Justitiekanslern() och kammartätten i avstyrker dock förslaget med hänvisning tillbl, a, all de förtroendevalda bör handla under politiskt, inte straffrättsligtansvar. Skälenför mitt förslag: Av redogörelsen i del närmast föregående avsnittet harframgått vilka grupper av personer som kan göra sig skyldiga lill brottet olagadiskriminering. Av personer inom den offentliga verksamhelen kan bara den somär "anställd" i allmän tiänst begå ett sådant brott, däremot inte densom har någon form av offentligt uppdrag. Dennämnda skillnaden har uppmärksammats av diskrimineringsulredningen närutredningen behandlat några fall av ifrågasatt diskriminering påbostadsmarknaden. Likartat handlande bedöms här rättsligt på skilda sättberoende på vem som svarat för de diskriminerande åtgärderna. Dennäringsidkare som ägnar sig åt alt hyra ul bosläder men som vägrar alt hyra ultill en person på grund av dennes etniska tillhörighet gör sig skyldig tillolaga diskriminering (jfr rättsfallet NJA 1979 s, 657, som gälldestyrelseledamöter i en bostadsrättsförening). På molsvarande sätt torde ocksåen tjänsteman på en bostadsförmedling som av angiven Prop.1985/86:98 orsak vägrar atl anvisa någon en bostad göra sig skyldig till olagadiskriminering. Om däremol samma beslul skulle fattas av en kommunalboslads-förmedlingsnämnd, skulle detta förfarande inte vara straffbart,eftersom nämndens ledamöler inte är "anställda" i allmän tiänst, Diskrimineringsulredningen anser atl del inte ärgodtagbart all en och samma handling är straffbar när den begås av entjänsteman men straffri när den begås av en förtroendevald politiker.Utredningen föreslår därför alt straffbestämmelsen ändras så att olagadiskriminering kan begås inte bara av den som är anställd i allmän ijänsl utanäven av den som "innehar allmänt uppdrag", I lagrådsremissen redovisade jag en annan bedömningän utredningen. Jag underströk där att jag naturligtvis delade utredningensvärdering all ett handlande från exempelvis en kommunalbostadsförmedlingsnämnds sida som strider mot de värderingar som ligger tillgmnd för diskrimineringsförbudet inte är godtagbart. När del gäller beslul avpolitiska organ ansåg jag all den principiella utgångspunkten dock måsle varaall ledamölerna fattar besluten under poUliskl, inte straffrättsligt ansvar.Del kunde visserligen finnas anledning all mera genereUt kartlägga behovel avålgärder för all stärka respekten för rättsordningens begränsningar avkommunernas principiella frihet att besluta i sina egna angelägenheter. Jaghänvisade också till atl chefen för avser allanmäla frågan om all ge en särskUd utredare ell uppdrag av denna innebörd.Vissa frågor med anknytning lill den antydda problemaliken lorde också kommaupp i anslutning lill behandling av JO-ulredningens belänkande (SOU1985:26) JO-ämbelet, Jag ansåg mol denna bakgrund alt man inte i del nuaktuella lagstiftningsärendet lämpligen borde la upp frågan om all införa någonny straffbestämmelse som mer eller mindre direkt lar sikte på beslul som fattasav politiskt valda instanser. Jag erinrade vidare i sammanhanget om att ettbeslut av en nämnd av den innebörd diskrimineringsulredningen angettsom utredningen själv påpekat lorde kunna överklagas genom kommunalbesvär ochändras med hänvisning lill all det vilar på orättvis grund (7 kap, 1 § försiastycket 5 och 2 § kommunallagen, 1977:179, och 1 kap, 9 § regeringsformen).Ytterligare påpekade jag atl de förtroendevalda i kommunerna -med undanlag förledamöler i beslutande församlingar som exempelvis kommunfullmäktige - är fulllut underkastade beslämmelserna om oriklig myndighetsutövning i 20 kap, 1 § BrB,Vissa möjligheter finns aUtså, enligt vad jag framhöll i remissen, redan i dagatl komma lill rätta med den typ av diskriminerande beslul som utredningenavser, Lagrådel har för sin del ansett miltställningstagande i den aktuella krimininaliseringsfrågan mindre väl förenligt med det bestämda avstånds lagande lill alla former av diskriminering på etnisk grund som kommit tUl ullryck i såväl den nu aktuella lagrådsremissen som i remissen med förslag tUl ålgärder för att motverka etnisk diskriminering, Lagrådel har påpekat atl frågan visserligen har begränsad praktisk betydelse eftersom förtroen devalda sällan lorde gå enskilda till hända på ett säll som är jämförligt med vad som sker i näringsverksamhet, vilket är en förutsättning för att straff- 117 bestämmelsenmot olaga diskriminering skall vara tillämplig. Enligt lagra- Prop. 1985/86:98dels mening är den omständigheten all innehavaren av ett politiskt uppdraghandlar under politiskt ansvar inte något skäl för all han skall undgåstraffrättsligt ansvar för handlingar som han företar mot enskilda. Inte hellerden kommande utredningen har lagrådet ansett vara ett avgörande argument förall avslå från atl utvidga tillämpningsområdet av straffbestämmelsen. Med anledning av lagrådels uttalanden vill jagframhålla all straffansvar för politiskt förtroendevalda för ålgärder somvidtagits i denna egenskap år en komplicerad fråga med många aspekter. Jag haremellertid förståelse för lagrådels synpunkler. Del kan synas otillfredsställandeatt i detta avseende skilja på del ansvar som kan drabba tjänstemän respektivepolitiskt förtroendevalda för samma gärning, låt vara atl frågan, som lagrådelpåpekat, har begränsad praktisk betydelse. Min utgångspunkt är - som framgått av del tidigare- all all diskriminering på etnisk grund som förekommer från myndigheters sidaär oacceptabel, I och för sig har man givelvis anledning utgå från altexempelvis en nämnd även utan direkt straffansvar iakttar degrundsatser som kommit till uttryck i rättsordningen genom beslämmelsen omolaga diskriminering och dess lillämpning i praxis (jfr NJA 1985 s, 226), Skälkan också anföras för att avvakta den vidare belysning av vissa näraliggandefrågor som kan väntas komma lill stånd i de ärenden som jag angav i lagrådsremissen,Lagrådel har emellertid funnit atl man inte bör avstå från all i dettasammanhang utvidga tillämpningsområdet för straffbestämmelsen. Jag vill intemotsätta mig delta förslag ulan förordar i enlighel härmed all krelsen avpersoner som kan göra sig skyldiga till olaga diskriminering utvidgas lill allomfatta även politiskt valda förtroendemän. Mitt förslag:Straffmaximum för olaga diskriminering höjs från fängelse lillfängelse . Utredningens förslag: Slraffmaximum förnormalbrollel höjs till fängelse i högst . Om brottet är ringa, skallpåföljden vara böter. Remissinstanserna: Förslaget har fåll ell blandatmottagande. En rad instanser tillstyrker del men ungefär lika många avstyrker. Skälen för mitt förslag: Straffet böler eller fängelse i högsl sex månader.Straffet för hels mol folkgmpp är fängelse i högsl eller, om brollet årringa, böter. Av förarbetena till beslämmelsen om olagadiskriminering framgår all straffskalan för detla brott har fastställts bl, a,efter jämförelse med straffskalan för förolämpning som är grov (prop, 1970:87s, 76), Vidare uttalades dä all hels mol folkgrupp i regel lorde vara atlbetrakta som ell allvarligare brott än olaga diskriminering. För min del vill jag instämma idiskrimineringsulredningens uppfattning atl den nuvarande straffskalan är vällåg i förhållande lill del slraffvärde som rimligen bör ansesvara förenat med diskriminerande handlingar av det slag som är aktuellt här.Det kan, som också har framhållits från flera håll under remissbehandlingen,finnas anledning atl ytteriigare markera hur allvarligt samhället ser påtrakasserier mot medlemmar av etniska eller liknande minoriteter. Vad som i1970 års lagstiftningsärende uttalades om all hels mot folkgrupp typiskt settär ett allvarligare brott än olaga diskriminering har dock alltjämt giltighet.Med hänvisning lill del anförda förordarjag alt maximistraffet för olagadiskriminering höjs lill fängelse och att alltså straffskalan kommerall omfatta böler eller fängelse i högsl . 2.2 Ändring i skadeståndslagen Mitt förslag: Densom utsätts för brottet olaga diskriminering skall -förutom ersällning förekonomisk skada - kunna få ersättning för det psykiska lidande han hartillfogats genom brottet (s, k, ideellt skadestånd). Ändringen sker genom atlolaga diskriminering läggs till i skadeståndslagens uppräkning av brott somberättigar lill sådan ersättning. Utredningensförslag: Överensstämmer med mitt. Remissinstanserna: Nästan alla remissinstanser harlillslyrkl förslaget, JK och några andra instanser har avstyrkt det. Enligt JKär den möjlighet som finns all döma ut ideellt skadestånd vid olagadiskriminering tillräcklig. Skälen för mitt förslag: Om olaga diskrimineringbestår i eller åtföljs av våld mot person eller skadegörelse, år denskadelidande berättigad till ersällning, I 2 kap. 1 § skadeståndslagen(1972:207) föreskrivs nämligen alt den som uppsåtligen eller av vårdslöshetvållar person- eller sakskada skall ersätta skadan. Skadestånd för personskadaomfattar ersättning för ekonomisk skada beslående i sjukvårdskostnader ochandra utgifter saml inkomstförlust, men också för vissa icke-ekonomiska(ideella) skador beslående i sveda och värk, lyte eller annal stadigvarandemen samt ölägenheter i övrigi till följd av skadan (5 kap, 1 §), Skadestånd med anledning av sakskada omfattar bl,a, ersättning för del skadade föremålels värde, inkomstförlust och annankostnad lill följd av skadan. Den som utsätts för brottet olaga diskrimineringkan också i vissa fall få ersättning för s, k, ren förmögenhelsskada, dvs,sådan ekonomisk skada som uppkommer ulan samband med atl någon lider person-eller sakskada (1 kap, 2 § och 2 kap, 4 §), Den som blir utsatt för vissa lyper av brott kanock,så få s,k, ideellt skadestånd även när skadan inte har samband medpersonskada. Enligt 1 kap, 3 § skadeståndslagen skall nämligen lagensbestämmelser om skyldighet all ersätta personskada lillämpas också i fråga omhdande som någon tillfogar annan genom vissa typer av brottsliga gärningar. Debrottstyper som nämns i paragrafen är brott mot den personliga friheten, annal ofredande som innefattar brott, brytande av post- ellertelehemlighel, Prop. 1985/86:98 inlrång i förvar eller olovlig avlyssningeller årekränkning eller dylik brottslig gärning, 1 skadeståndslagens förarbeten(prop, 1972:5 s, 568 ff,) har ulföriigt kommenterats vilka brottsliga gärningarsom avses i paragrafen och som alltså kan berättiga till ersättning för lidande,Belräffande brotten hels mot folkgrupp och olaga diskriminering uttalas (s,571) atl de i och för sig torde falla utanför regleringen i 1 kap, 3 § men altden brottsliga gärningen kan innefatta ärekränkning av enskild personoch då omfattas av regleringen. Frågan om den som utsatts för olagadiskriminering har rätt till ersättning för psykiskt lidande har i etl fallavgjorts av högsta domstolen, I det tidigare nämnda rättsfallet NJA 1979 s, 657fann högsta domstolen atl styrelseledamöter i en bostadsrättsförening hadegjort sig skyldiga till olaga diskriminering genom att i ell förhandsbeskedavstyrka atl en medlems bostadsrätt överläts till en turkisk medborgare. Menhögsta domstolen fann vidare atl det brottsliga förfarande som styrelseledamöternagjort sig skyldiga lill inte kunde anses innefatta en sådan kränkning av denturkiske medborgaren personligen all det fanns grund för dennes yrkande omersällning för psykiskt lidande. Med hänvisning bl, a, till utgångeni del nämnda rättsfallet har diskrimineringsulredningen föreslagit atlförutsättningarna för all kunna döma ul ett ideellt skadestånd vidgas lUl allomfatta alla faU där någon utsatts för brottet olaga diskriminering,