prop · G903126 · 1985-12-31 00:00:00 — Innebörden av denna bestämmelse är atl om den tilltalade frikännsi högre rätt för brott som ligger lill grund för en lagakraftvunnen dom omförbud, rätten skall upphäva förbudet. Frikänns den tilltalade endastbelräffande viss del av den förbudsgrundande brottsligheten, eller hänför denhögre rätlen denna under en mildare straffbestämmelse än den som hartillämpats, skall rällen besluta i vilken utsträckning förbudet fortfarandeskall gälla. Den högre rällen får ocksä upphäva eller ändra ell i samband meddomen om förbud meddelat beslut om skyldighet att svara förrättegångskostnader. Verkan av att etl förbud upphävs eller ändras inträderutan hinder av atl domen inte har vunnit laga kraft. Somanfördes i del lagärendet kan ell förbud i de situationer som här avsesundanröjas genom resning. Pä förslag av lagrådel, som framhöll atl en ordning,enligt vilken ett beslut om förbud kan meddelas med stöd av en brollmålsdom somännu ej vunnit laga krafl, inte är ulan vidare fri från invändningar, infördesdock den nyssnämnda bestämmelsen. Chefen för pekade isamband därmed på den möjlighet all häva ell förbud som lagen i fråga erbjuderredan genom en däri intagen särskild hävningsregel motsvarande den nu gällandei 199f§ första stycket KL (prop. 1984/85:90 s. Motbakgrund av vad jag nu har anfört anser jag att även en lag om näringsförbudbör ge utrymme för all upphäva ett näringsförbud i sådana situationer som äri fråga. Den reglering jag föreslår bör enligt min mening ge möjlighet attupphäva ett förbud såväl i det fall dä den brottmålsdom som ligger lill grundför förbudet ändras till den tilltalades förmån som då ett skattebeslut ellerett konkursbeslul av molvarande betydelse upphävs. Den bör också möjliggöraupphävande i vissa fall då den som har fått näringsförbud kan ansesha grovt åsidosatt sina åligganden i näringsverksamhet, även om någon av denyss nämnda nödvändiga förutsättningarna för förbud är uppfylld. Denlaglekniska lösningen måsle dock bli delvis olika för dessa fall.Brotlmålsdomen och konkursbeslutet överprövas av samma slags domstol som densom har alt ta ställning lill etl överklagande av en dom eller elt beslut omnäringsförbud. Dessa två fall bör därför i princip kunna behandlas lagteknisktpå samma sätl. Jag föreslår här en lösning molsvarande den i rådgivarlagen. Ettnäringsförbud som grundas på det särskilda brottsrekvisitet eller på konkursrekvisitet bör i vissa fall upphävas ex officio, Elt förbud som 101 grundas påbrottsrekvisitet bör i andra faU kunna ändras atl löpa under Prop. 1985/86:126 kortare lid än den som ursprungligen är beslutad. Ettändrat beslul i ett skaltemål, vilket gör all förutsättningarna enligt delsärskilda skatterekvisilet är uppfyllda, kan däremot inte påmotsvarande säll beaktas ex officio. Här får i stället krävas all den som harfått näringsförbud själv tar inUiativ till alt få detla upphävt. Jag föreslårdärför en särskild regel om upphävande efter framställning från den som avsesmed beslulel vid sidan om den nämnda. Denna regel bör även kunna tillämpasi sådana fall då del kan slås fasl atl näringsidkaren i själva verket inte hadegrovt åsidosatt sina åligganden i näringsverksamhet, Eltnäringsförbud skall givetvis upphävas endast om , en frikännande ellermildrande brottmålsdom medför alt de nämnda grundläggande rekvisiten intelängre är uppfyllda. Det får alltså ankomma på den rätt som har att prövabetydelsen av de förändrade förutsättningarna att bedöma om de kvarvarandeoegentligheter som kan läggas vederbörande till last uppfyller kraven på brotteller betalningsunderlåtelse som inte är ringa och på ett grovt åsidosättande.Är såväl det senare rekvisitet som någol av de förstnämnda uppfyllt skallförbudel inte upphävas. Jagvill om skatterekvisilet påminna om vad jag har anfört (avsniti4,2,4), nämligen alt betalningsskyldighet för en skatt, lull eller avgiftnormalt föreligger även om det beslul som ligger lill grund för ett skattekravhar överklagats, Detla innebär all även om vederbörande i och för sig vid enslutlig rättslig prövning befrias hell eller delvis från de anspråk som riklatsmot honom, hans underiåtelse att betala har utgjort en oegentlighet som måstebeaktas i sammanhanget, Eltnäringsförbud som grundals på det nu diskuterade rekvisitet bör alltså inteutan vidare upphävas bara därför atl skattebeslutet ändras. Man får i ställetförsöka göra en samlad bedömning av om belalningsunderlåtel-sen fortfarandeskall anses uppfylla rekvisitet och, om så är fallel, mot bakgrund avvederbörandes beteende i stort pröva om det längre kan vara fräga om ett grovtåsidosättande. Att skattebeslutet ändrats bör dock därvid vara en faktor somtalar till vederbörandes förmån. Jagvill tillägga atl grunden för etl näringsförbud givetvis inte har fallit bortdärför alt näringsidkaren visserligen har betalat sin skuld men detta skettförst sedan han kommit i dröjsmål med betalningen. Kommitténhar, som jag tidigare anfört, pekat på en del olägenheter som kan varaförknippade med ett hävningsinslitut, bl, a. risken för en processekonomiskbelastning. Jag vill då för min del erinra om att den hävningsregel som finnsidag inte synes ha medfört negativa verkningar av detla slag. Givetvis kanrisken för obefogade mål om hävning inte uteslutas. Jag anser dock alt hänsynentill rättssäkerheten bör väga tyngre i delta sammanhang. Dåfrågan om upphävande av förbud prövas på ansökan av den som har fållnäringsförbud bör för målet i tillämpliga delar gälla vad som föreskrivs omtalan om förbud. Ett sådant mål bör tas upp av den tingsrätt som lidigare harhandlagt målet om näringsförbud. Om rätten finner det lämpligl, bör målet docki stället få las upp av rätten i den ort där den som har fått näringsförbud harsilt hemvist. 4.5 Förfarandet m. m. Prop.1985/86: 126 Närmaslkommer jag nu att behandla frågan vilka organ som skall ha ansvaret för altnäringsförbud meddelas, liksom de principer som skall gälla för självaförfarandet (4.5.1). Därefter tar jag upp frågan om s.k. tillfälligtnäringsförbud (4.5.2). 4.5.1Ansvariga myndigheter och det rättsliga förfarandet Mittförslag: De nuvarande principerna för förfarandet tillämpas i huvudsak också ifortsättningen. Frågor om näringsförbud skall alltså prövas av allmän domslolpå talan av åklagare. Åklagaren ansvarar tillsammans med polisen för denutredning som ligger till grund för talan om näringsförbud.Kronofogdemyndigheterna skall dock ha till uppgift att särskilt uppmärksammanär det finns skäl att meddela näringsförbud på grund av Underlätelse attbetala skatt m. m. och anmäla till åklagare när de anser att det finns skäl förförbud. De får härmed också ett vissl utredningsansvar. Konkursförvaltarna ochtillsynsmyndigherna i konkurs skall liksom anmäla till åklagare då deanser att del finns skäl atl meddela näringsförbud. Del rättsliga förfarandettillgår på samma sätt sora . Dock skall lalan om näringsförbud mot annan änden som har försalts i konkurs las upp inte vid konkursforum utan enligtreglerna om forum i brottmål. - I samband med att etl näringsförbud meddelasskall domstolen till den som avses med förbudet överlämna en särskild handlingsom beskriver innebörden av förbudet. Domstolen skall också sända domen eller beslutettill tillsynsmyndigheten. Om förbudet meddelas någon som driver näring förvilken krävs särskUt tillstånd, skall rätlen sända domen eller beslutet tillden myndighet som beviljar sådant tillstånd. Kommitténs förslag:Överensstämmer huvudsakligen med mitt (belänkandet s, 323-346, 363 och419-425). Kommitténs förslag har dock ingen motsvarighet till mitt om ensärskild övervakningsuppgift för kronofogdemyndigheterna vid underiåtelse attbetala skatt m.m. Inte heller föreslår den att domen eller beslutet skallsändas till tillståndsgivande myndighet. Remissinstanserna: Av deinstanser som yttrat sig har de flesta ingen erinran mol alt frågan ommeddelande av näringsförbud även i fortsättningen prövas av allmän domstol påtalan av åklagare, elieratt utredningen ombesöijs av åklagare och polis. Dithör RÅ, , i , TCO,/SR, , och FöreningenSveriges åklagare. i anser däremot attuppgiften all ulreda frågor om meddelande av näringsförbud skall överföras frånåklagare till kronofogde och att kronofogdemyndigheten också skall föra lalanom fölbud i domstol. i anser att talan om näringsförbud skall kunnaföras vid konkursforum liksom att tillsyhsmyn- Prop. 1985/86: 126 digheten (TSM) bör ha rättall föra talan om näringsförbud, i vart fall tillfälligt sådant.Kronofogdemyndigheten i anser däremot all nuvarande ordning bör bibehållas,RSV anser att det i vissa fall kan vara rationellt med en ordningsom innebär all TSM får föra lalan om förbud. Först bör dock prövas omförbättringar med de långa handläggningsliderna kan uppnäs inom ramen fördel nuvarande systemet. Om så inte är fallet bör frågan tas upp till nyprövning. - Ingen instans har någon erinran mot förslagen all en särskildhandling om förbudets innebörd skall överlämnas lill den som fårnäringsförbud och alt domen eller beslutet skall sändas till tillsynsmyndigheten (bilaga6 avsnitt 5). Sammanfattningav skälen för mitt förslag: De nuvarande principerna rörande ansvaret förutredning och domslolstalan i fråga om näringsförbud är lämpliga. Del saknasdärför anledning alt nu ändra på dem. Kronofogdemyndigheterna bör dock få eltsärskilt ansvar dä del gäller atl aktualisera näringsförbud på den grunden alten näringsidkare underiåter att betala skatt m. m. - Det är lämpligl alt densom får näringsförbud ges särskild information om förbudets innebörd. har vidare inlresse av alt informeras närmare omnäringsförbud som faller under dess tillsynsansvar och bör därför ha tillgänglill domen eller beslutet. En myndighet som har beviljat den som fåttnäringsförbud tillstånd alt ägna sig ät viss verksamhei måsle få kännedom omförbudel för alt kunna ompröva tillståndet. Skälenför mitt förslag: Om utredningen och förfarandet i mål om näringsförbud gälleridag vad som i allmänhet är föreskrivet om mål som rör allmänt åtal för brott,för vUket är stadgat fängelse i högst (199d§ KL). Reglerna gäller itillämpliga delar och i den mån inte annal föreskrivs i bestämmelserna omnäringsförbud. Detta betyder bl.a. att utredningar om näringsförbud handhas avpoUs och åklagare och att reglerna i 23 kap, (RB) omförundersökning i brottmål är tillämpliga. Enligtgällande ordning beslutar allmän domstol om näringsförbud på talan av allmänåklagare. Konkursförvallarna och tillsynsmyndigheterna i konkurs (TSM) harvidare alt anmäla för åklagare när, enligt deras uppfattning, anledningförekommer alt meddela näringsförbud. I regel handläggs frågor om näringsförbudi samband med ansvarslalan mol näringsidkaren. Dom pä näringsförbud meddelasoftast i samband med atl vederbörande döms för brott i näringsverksamhet. Kommitténanför alt den rådande ordningen i huvudsak synes ha fungerat väl. En brist ärdock att del ofta går lång lid innan ett näringsförbud meddelas. Detla lordeenligt kommittén främst bero på en viss eftersläpning hos polis och åklagare,vilket i sin tur delvis har sin grund i otillräckliga resurser hos dessamyndigheter. I fråga om den processuella handläggningen i domstolarna har ingapåtagliga brister eller komplikationer kommit . Enförsia fråga alt ta ställning till rörande förfarandet gäller huruvida de allmänna domstolarna även i fortsättningen bör handha uppgiften atl beslu- 104 la om näringsförbud.Kommittén har inte föreslagit någon ändring i nuva- Prop. 1985/86: 126 randeordning. Ingen remissinstans har heller gjort detta. Även jag anser att deallmänna domstolarna liksom skall pröva frågor om näringsförbud. Jaganser också att lalan om näringsförbud skall föras av åklagare. Jag hänvisarhär till vad som anfördes i samband med tillkomsten av nu gällande reglering(prop. 1979/80:83 s. 43). Belräffande frågan vem som skaU ombesörja uiredningen inför en talanom näringsförbud uttalade dåvarande chefen för att, omåklagaren är ansvarig för talans utförande, del saknas anledning att inte låtahonom svara även för den föregående utredningen. Har förundersökning enligt RBi elt brottmål inletts, torde det dock enligt departementschefen ibland varaobehövligt med en särskild utredning i förbudsfrågan. I varje fall behöverdenna utredning inte bli så omfattande. Liksom vid utredning av brott böråklagaren kunna anlita biträde av polismyndighet. Departementschefen betonadevidare atl, även om tillsynsmyndigheten inte för talan och svarar förutredningen i förbudsfrägor, det är angeläget alt myndigheten medverkar iutredningsarbetet (ptop. 1979/80:83 s. 43 f). Enremissinstans har föreslagit all ansvarel för utredningsarbetet bör flyttasöver till kronofogdemyndighet (se ovan). Det bör nämnas att justitieombudsmannen(JO) i ett särskill ärende rörande kronofogdemyndigheterna ochkonkurstillsynen (1983 E: 1) har uttalat sig i samma riktning. Jaghar anfört alt uppgiften att väcka talan även fortsättningsvis bör handhasav åklagare. Enligt mitt förslag skall brott som inte är ringa utgöra ensärskild förutsättning för näringsförbud. Del finns också enligt min meningskäl att räkna med att brott myckel ofta ensamt eller i förening med andra slagav åsidosältanden kommer att utgöra grunden för näringsförbud. Det är mot nuangiven bakgrund naturligt att åklagaren för sin ulredning också ifortsättningen biträds av polismyndighet och att bestämmelserna i 23 kap. RB iprincip lillämpas även i övrigt. Jagvill dock anföra alt jag anser alt kronofogdemyndigheterna - och då inte bara de som är tillsynsmyndigheter i konkurs - bör spela en mera betydelsefull roll då del gäller atl med hjälp av näringsförbud bemäst ra oseriös näringsverksamhet. Del står således klart atl kronofogdemyn- digherna har de bästa möjligheterna att fä fram material som kan ligga till grund för näringsförbud mot personer som systematiskt låter bli att betala skatter o.d. Kronofogdemyndigheterna har normalt bättre möjligheter än polisen att göra de utredningar som krävs vid tillämpningen av det särskil da rekvisit för näringsförbud som utgörs av underlåtenhet att belala skatt, lull eller avgift. Jag föreslår därför en särskild regel som innebär att kronofogdemyndigheterna skall ha i uppgift att särskilt uppmärksamma när det finns skäl atl meddela förbud på grund av underiåtelse alt betala skatt m.m. och att de skall anmäla till åklagare då de anser att det finns skäl att överväga förbud, I detla ligger också atl jag förutsätter att det sker ett nära samarbete mellan åklagare och kronofogde i de fall då näringsför bud aktualiseras med hänvisning till det nämnda skatterekvisilet. Det ligger i sakens natur atl ett nära samarbete också måste äga rum då konkursrekvisitet åberopas. Det jag har sagt nu bör även gälla då det särskilda brottsrekvisitet åberopas och vid sidan om brott även underlå- 105 telse atl belala skatt m.m. anförs som ytterligare fall av åsidosältanden av Prop. 1985/86: 126åligganden. Givetviskan det vara värdefullt om även andra myndigheter, t.ex.skattemyndigheter, konsumentombudsmannen (KO) och andra fackmyndigheterbiträder polis och åklagare i utredningsarbetet. Det är angeläget att man lartill vara de möjligheter till effektivitetsvinster som kan uppnås genom ettsådant samarbete, Detla förekommer för övrigt på flera håll. Jagavser atl senare något utveckla min syn i denna fräga (avsnitt 4.7). Enligt55 § och 185 b § KL skall konkursförvaltaren anmäla till åklagaren om del finnsskälig anledning att anta att näringsförbud kan meddelas, liksom grunden förmisstanken. Om inte förvaltaren har gjort anmälan, skall enligt 199e§ KL TSMgöra detta, så snart det finns anledning till det. Till anmälan skall TSM fogasin utredning. Omanknytningen till konkurs släpps, något som ju delvis sker i milt förslag,kunde del ifrågasättas om den nämnda skyldigheten för konkursförvallaren ochTSM borde upphävas. Jag anser dock inte atl detta bör ske. Även om konkurs intelängre kommer att bli en ovillkorlig förutsättning för näringsförbud, lordeförbud inte sällan även aktualiseras i samband medkonkursutredningar. Jag anser därför all anmälningsskyldigheten bör finnaskvar. Detkunde även sättas i fråga om anmälningsskyldigheten nu borde utvidgas till atlgälla också andra organ än de nämnda. Kommittén anser inte atl detta ärnödvändigt och anför alt del får anses vara en naturlig del av dessamyndigheters skyldigheter all fästa åklagarens uppmärksamhet på förhållandensom kan föranleda näringsförbud. Ett par remissinstanser - länsstyrelserna iSlockholms län och - anser däremot atl en lag omnäringsförbud bör uppta en regel som ålägger alla berörda myndigheter attanmäla till åklagare förhållanden som kan medföra näringsförbud. Föregen del vill jag betona att var och en som anser att det finns anledning attmeddela näringsförbud i etl vissl fall har möjlighet atl anmäla förhållandettill polis, åklagare eller TSM. Del är också naturligt om sådana myndighetersom bevakar skeendena på marknaden gör anmälan då de finner välgrundadanledning till det. Jag finner dock inte skäl att nu föreslå någon utvidgningav skyldigheten all göra en sådan anmälan utöver vad jag i del föregåendeanfört om anmälan av kronofogdemyndighet i vissa fall. Kommitténdiskuterar vilka tvångsmedel som bör kunna användas mot dem som är föremål för ulredning om näringsförbud. Genom den allmänna hänvisningen till brottmålsförfarandet gäller , i tillämpliga delar, reg lerna om beslag (27 kap RB) och om husrannsakan, kroppsvisitation och kroppsbesiktning (28 kap. RB). Genom elt särskilt undantag i 199d§ andra stycket KL gäller däremot inte reglerna om häktning, anhållande och gripande (24 kap.) eller om reseförbud och anmälningsskyldighet (25 kap.). I det lidigare lagstiftningsärendet uttalade departementschefen alt del inte borde ges möjligheter att använda sädana personella tvångsmedel innan närmare erfarenheter hade vunnits av tillämpningen av reglerna om nä- 106 ringsförbud (prop.1979/80:83 s. 44). Bestämmelserna om kvarstad (26 Prop. 1985/86: 126 kap.) saknar relevans närdet gäller näringsförbud. Också i 23 kap. RB finns regler som harkaraktär av tvångsmedel, nämligen i 7§, angående hämtning lill förhör, ochi 8§, angående medtagande till förhör. regler är i principtillämpliga i utredningar om näringsförbud (jfr nyss s. 44). Jaganser att de tillgängliga tvångsmedlen bör kunna användas också ifortsättningen. Även i fråga om de personella tvångsmedlen bör nu gällandeprincip beslå. Häktning och reseförbud skall alltså inte kunna, tillgripas ifråga om näringsförbud, inte heller anhållande och gripande. Delhittills sagda har huvudsakligen avsett förfarandet under utredningsstadiet.Också beträffande förfarandet i domstolen gäller, som jag har nämnt,samma regler som i mål som rör allmänt åtal för brott, för vilket är stadgatfängelse i högsl elt år. Jag finner inte anledning alt föreslå någon ändring idenna ordning. Angående innebörden av atl brottmålsreglerna är tillämpliga kanjag hänvisa lill departementschefens uttalanden i del tidi- ' garelagstiftningsärendet (nämnda prop. Jagvill här påminna om alt en skillnad mellan mitt förslag och gällande ordningär att jag inte föreslår någon regel om att talan om näringsförbud måste förasinom viss lid. Jag vill dock understryka alt också enligt gällande rättoegentligheter kan åberopas oavsett ålder. I detta senare hänseende sker alltsåingen förändring. Enligtgällande regler i 199d § försia och andra styckena KL får talan omnäringsförbud las upp såväl av den tingsrätt som är behörig enligt de vanligareglerna om forum i brottmål som av tingsrätten i den ort där konkursen äreller har varit anhängig (jfr prop. 1979/80:83 s. 59). Kommittéförslaget haringen motsvarighet till den senare forumregeln mot bakgrund av att det inteinnehåller någon anknytning mellan näringsförbud och konkurs. Jag föreslårdäremol för min del all lagen skall innehålla etl särskill konkursrekvisil.Enligt min mening bör därför, liksom , talan om näringsförbud mot den somär försalt i konkurs få tas upp såväl vid brollmålsforum som vid det forum jagnyss nämnde. Rätlensslufiiga avgörande i mål om näringsförbud sker genom dom. I de fall då lalanhandläggs i samband med åtal kommer avgörandet all ingå i brotlmålsdomen. Ocksånär frågan om näringsförbud handläggs särskilt sker del som etl brottmål ochavgörandet sker genom dom. Kommitténanför all den domstol som har meddelat näringsförbud i allmänhet i domen har angett innebörden av näringsförbudet genom att återge lagtextens ord i domslutet. Enligt kommittén är del lämpligl atl förbudets innebörd anges, efiersom det är av vikt alt den dömde åtminsto ne i huvudsak får klart för sig vad han i fortsättningen har all rätta sigefler. Av praktiska skäl synes del enligt kommittén dock lämpligast - för att inte domslutet onödigtvis skall tyngas - att meddelandet om näringsförbudels innebörd lämnas i en särskUd handling. Kommittén anser att en sådan handling, i likhet med vad som sker vid exempelvis villkoriig dom och skyddslillsyn, bör kunna överlämnas i samband med huvudförhandlingen, om dom avkunnas dä, eller sändas tillsammans med domen, om denna meddelas . Kommittén framhåller också atl man, om man använder 107 enförtryckt handling, undviker risken att näringsförbudets innebörd anges på ettsätt som avviker från lagen. I handlingen bör enligt kommittén anges sådanainskränkningar i förbudet som gjorts genom dispens. Jag delar kommitténsuppfattning att del kan vara lämpligl atl den som meddelas näringsförbud får ensärskild handling där förbudets innebörd anges. Till skillnad från kommitténanserjag dock alt handlingen endast skall återge vad lagen uttalar härom.Handlingen bör däremot inte innehålla uppgifl om vad som skall gälla särskillför förbudel i det enskilda fallet. Den skall alltså inte ersätta domen(beslulel) i detla hänseende. En sådan ordning skulle kunna skapa oklarhel omvad vederbörande har atl rätta sig efter bl, a. i elt sådanl fall då domeneller beslutet å ena sidan och handlingen i fråga ä den andra har delvis olikainnehåll. Del ankommer pä atl svara för den närmareutformningen av en sådan handling. En särskild handling avdet slag jag nu har angett bör även överiämnas då tillfälligt näringsförbudmeddelas (detta institut behandlas i avsnitt 4.5.2). Kommittén föreslår ensärskild regel om att domstolen vidare skall sända domen eller beslutet tillden TSM som skall ha hand om tillsynen över den som fått förbud. Det ärgivelvis viktigt all vederbörande TSM blir underrättad om näringsförbud somfaller under dess tillsynsansvar och därvid även om beslut i fråga omavveckling och dispens. Jag delar således kommitténs uppfattning alt domstolenbör underrätta TSM på angivet sätl. Ytterligare en frågarörande förfarandet bör beröras. Näringsförbud kan komma all meddelas någon somdriver näring för vilken krävs särskilt tUlstånd. Delta är fallel med t. ex.restaurang- och äkerirörelse, skrothandel och faslighelsmäkleri. Somdalainspektionen har framhållit under remissbehandlingen är det angeläget attden myndighet som har beviljat en näringsidkare sådant tillstånd i det falleldå näringsidkaren sedan får näringsförbud blir underrättad om detla så atl denkan pröva om tillståndet skall återkallas. Jag anser därför alt den domslol sommeddelar förbudet skall underrätta den berörda myndigheien om förhållandel ochföreslår en bestämmelse med delta syfte. Mitt förslag: Dennuvarande möjligheten atl meddela ett tillfälligt näringsförbud till dessfrågan om näringsförbud slutligt har avgjorts skall finnas kvar. Bestämmelsernahärom överförs i huvudsak oförändrade till den nya lagen iitom i ett avseende.I stället för att som kunna meddelas om särskilda skäl föranleder det börlillfälligt förbud kunna ges då det är uppenbart alt näringsförbud är befogat.De principer som gäller för förfarandet rörande tillfälligt näringsförbudskall tillämpas också i fortsättningen. Kommitténs förslag:Överensstämmer med mitt förslag (betänkandet s. 338-346 och 421-424). Remissinstanserna:Av de instanser som har uttalat sig i frågan lämnar RÅ, Prop. 1985/86: 126Föreningen och kommun förslaget utan erinran.