prop · G90380 · 1985-12-31 00:00:00 — börskattemyndigheterna inte hjälpa till med avancerad s. k. skatteplanering. Motskäl som sålunda kan tala emot att en myndighet hjälper en enskild skall vägasden enskildes behov av hjälp. Iärenden där det finns flera enskilda parter med motstridiga intressen måstehänsyn också tas till att hjälp som myndigheten lämnar en av parterna iblandkan vara lill nackdel för motparten och skada tilltron tiU myndighetensopartiskhet. Här är det närmast frågans art som blir av betydelse. Hjälpenskall lämnas avgiftsfritt, om del inte finns förfaltningsstöd för atl ta ut enavgift i exempelvis myndighetens instmktion eller expeditions-kungördsen(1964:618). Andrastycket innebär att den myndighet som har fått en förfrågan från en enskild måslelämna någon form av svar. Om myndigheten finner alt den inte kan eller bör ståtill tjänsl med t. ex. en begärd upplysning, måsle den i vaije fall tala omdetta för den som har begärt atl få upplysningen. Svaret får inte dröja längreän nödvändigt. Bestämmelsenfömtsätter att det går att nå den enskilde med svaret utan några meraomfattande efterforskningar. En skriftlig förfrågan från någon, vars adresseller telefonnummer myndigheten inte känner lill eller kan slå upp itelefonkatalogen, behöver myndigheten givelvis inte besvara. Del har inteansetts nödvändigt att särskilt ange detta i lagtexten. Medanförsta och andra styckena tar sikte på service inom myndighe tens eget verksamhetsområde, handlar tredje stycket om hjälp i sådana angelägenheter som hör till andra myndigheters områden. Denna bestäm melse innebär att varje myndighet skall vara inriktad på att hjälpa den enskilde lill rätta oavsett om han tar kontakt med myndigheten skriftligt, per telefon eller på något annat sätt, t. ex. genom ett personligt besök. Rör det sig om en felsänd skriftiig handling, bör hjälpen i regel lämnas genom all myndigheten sänder handlingen vidare lill rätt myndighei. Ofta är del lämpligt att myndigheten undertätlar den enskilde om vart den har vidarebefordrat handlingen. Eftersom det inte är fråga om någon ovillkoriig skyldighet, behöver myndigheten inte lägga ner någol mera 60 omfattandearbete på atl reda ul frågor som inte berör dess eget verksam- Prop.1985/86: 80 hetsområde. Föratt möjligheten att få hjälp inte skall kunna missbmkas, har i lagtextentillagts orden "av misslag". Så t.ex. får inte den som yrkesmässigthjälper andra alt deklarera och som därför skall sända ett stort antal självdeklarationertill olika lokala skattemyndigheter lämna hela sändningen till . Fördel fallet att en klagande tar fel och vänder sig till överinstansen i ställetför beslulsmyndigheten finns en särskild regel i 24'§ tredje stycket somålägger den högre instansen alt vidarebefordra klagandens skrivelse till beslulsmyndigheten. 5§ Myndigheterna skall ta emot besök och telefonsamtal från enskilda. Omsärskilda tider för detta är bestämda, skall allmänheten underrättas om dem pålämpligt sätt. Bestämmelsenär ny och har behandlats i avsnitt 2.3. Den innebär att myndigheterna skallvara tillgängliga för allmänheten i så stor utsträckning som möjligt. Denutesluter inte att en myndighet, när det är nödvändigt, exempelvis begränsarsin telefonservice till vissa timmar . 6§ Varje myndighet skall lämna andra myndigheter hjälp inom ramen för den egnaverksamheten. Bestämmelsenär ny och har behandlats i avsnitt 2.3. Den gäller inte bara vidärendehandläggning utan i princip all verksamhet hos förvaltningsmyndigheternaoch i domstolarnas förvaltningsverksamhel. Den lar alltså sikte också påfältarbete o. d. inom ramen för myndigheternas faktiska handlande. a. all myndigheterna skall samverka så att det blir enklare för enskildaatt ha med dem alt göra. Men bestämmelsen gäller generellt, dvs. oavsett omhjälpen i det särskilda fallet är fördelaktig för någon enskild eller inte. Hjälpenkan vara av många olika slag. Varje myndighei är t. ex. skyldig att svara pä deremisser från andra myndigheter som den kan besvara inom ramen för sin verksamheti övrigt. Självfalletskall myndigheterna undvika all begära hjälp med sådanl som de hka gäma ellersnabbare kan klara själva. I15 kap. 5 § sekretesslagen finns en bestämmelse om myndigheternas skyldighetalt på begäran lämna varandra uppgifter som de förfogar över. Denna bestämmelsehar företräde framför förevarande paragraf Detta följer av 3 §. Isammanhanget bör framhållas all paragrafen inte innebär någon sådan uppgiftsskyldighelsom avses i 14 kap. 1 § sekretesslagen, dvs. sekretessen mellanmyndigheter (jfr prop. 1979/80:2 del A s. 322). Allmännakrav på handläggningen av ärenden Prop. 7§ Vaije ärende där någon enskild är part skall handläggas så enkelt, snabbi ochbilligt som möjligt ulan att säkerheten eftersatts. Vid handläggningen skallmyndigheten beakta möjligheten all själv inhämta upplysningar och yttrandenfrån andra myndigheter, om sådana behövs. Myndigheten skall sträva efler atluttrycka sig lättbegripligt. Även pä andra sätt skall myndigheten underlättaför den enskilde atl ha med den alt göra. Bestämmelserna,som är nya, har behandlats i avsnitt 2.3. De uttrycker en bärande tanke bakomden nya lagen: atl ärendehandläggningen skall vara så enkel, snabb och billigsom möjligt utan att säkerheten eftersatts. klargörs alt det är denenskildes intresse av enkelhet som skall stå i centrum och attförenklingssträvandena måste sträcka sig över myndighetsgränserna och omfattaockså myndigheternas språk. Avsiktenär att bestämmelsen i första meningen skall vara vägledande vid tillämpningenav flera andra regler i lagen, i första hand reglerna om tolk, ombud,inkommande handlingar, remiss, muntlig handläggning, parters rätt atl få del avuppgifter, underrättelse om beslut och omprövning av beslut. Den ger ocksåriktlinjer om hur man i praxis bör lösa en del frågor som inte är närmarereglerade i lagen, t. ex. frågan i vilka fall en ansökan kan göras muntligt. Bestämmelseni andra meningen skall ses i samband med den uppgift att hjälpa varandra sommyndigheterna har enligt 6 §. Syftet är att myndigheten i lämplig utsträckningsjälv skall la de nödvändiga kontakterna med andra myndigheter. 1 vilkenutsträckning detta är lämpligt får avgöras av myndigheten med ledning av förstameningen och den rådande arbets- och resurssituationen. Hänsyn måsle också lastill alt vissa intyg, regislemt-drag m. m. är avgiflsbelagda. I sådana fall kandet ibland stå i mindre god överensstämmelse med avgiflsregleringen attmyndigheten själv skaffar in uppgifter frän andra myndigheter. Av 13 § följeralt möjligheten att inhämta yttrande genom remiss skall utnyttjas med särskildurskillning. 8§ När en myndighei har all göra med någon som inte behärskar svenska eller somär allvarligt hörsel- eller talskadad, bör myndigheten vid behov anlita tolk. Bestämmelsenöverensstämmer i sak med 9 § i den gamla lagen. Den har behandlats i avsnitt2.3. Vid valet av tolk skall hänsyn tas till kravet enligt 7 § på snabb ochenkel handläggning m. m. 9§ Den som för talan i ett ärende får anlita ombud eller biträde. har ombud skall dockmedverka personligen, om myndigheten begär det. Visarett ombud eller biträde oskicklighet eller oförstånd eller är han olämplig på något annatsätt, får myndigheten avvisa honom som ombud eller biträde i ärendet. En myndighets beslul attavvisa ett ombud eller biträde får överklagas Prop. 1985/86: 80 särskiltoch då i samma ordning som del beslul varigenom myndigheten avgör ärendet. Bestämmelsenöverensstämmer i sak med 6 § i den gamla lagen. Frågor om personlig medverkanenligt första stycket andra meningen skall bedömas med ledning av den allmännaregeln i 7 § om snabb och enkel handläggning m. m. Också reglerna om muntiighandläggning i 14 § bör beaktas vid tillämpningen av 9 §. 10§ En handling anses komma in till en myndighei den dag då handlingen, eller enavi om en betald postförsändelse som innehåller handlingen, anländer tillmyndigheten eller kommer en behörig tjänsteman till hända. Underrättas en myndigheisärskilt om atl ett telegram till myndigheten finns hos , ansestelegrammet ha kommit in redan när underrättelsen når en behörig tjänsteman. antas att handlingen eller en avi om denna en viss dag har lämnats imyndighetens lokal eller avskilts för myndigheten pä en postanstalt, anses denha kommit in den dagen, om den kommer en behörig tjänsteman till hända närmastföljande arbetsdag. Etttelegram eller annat meddelande som inte är underskrivet skall bekräftas avavsändaren genom en egenhändigt undertecknad handling, om myndigheten begärdet. Bestämmelsenöverensstämmer i sak med 7 § i den gamla lagen. Vissa ändringar av formellkaraktär har gjorts. a. har ordet "lelegrafanslall" bytts ut mol"" i enlighet med vad har föreslagit i sitt remissyttrande. Fråganom det behövs en bekräftelse enligt tredje styckel får bedömas med beaktandebl. a. av den allmänna regeln i 7 § om snabb och enkel handläggning m.m. 11§ Den som har att handlägga etl ärende är jävig 1. om saken angår honom själv eller hans make,förälder, barn eller syskon eller någon annan närstående eller om ärendetsutgång kan väntas medföra synnerlig nytta eller skada för honom själv ellernågon närstående, 2. om han eller någon närslående är ställföreträdareför den som saken angår eller för någon som kan vänta synnerlig nytta ellerskada av ärendets utgång, 3. om ärendet har väckts hos myndigheten genomöverklagande eller underställning av en annan myndighets beslul eller skallprövas där på gmnd av tillsyn över en annan myndighei och han har deltagiti den slutliga handläggningen av etl ärende som rör saken, 4. om han har fört talan som ombud eller motersättning biträtt någon i saken, eller 5. om del i övrigt finns någon särskild omständighetsom är ägnad att rubba förtroendet lillhans opartiskhet i ärendet. Frånjäv bortses när frågan om opartiskhet uppenbariigen saknar bety- Prop.1985/86:80 delse. 12§ Den som är jävig får inte handlägga ärendet. Han fär dock vidla åtgärder sominte någon annan kan vidta ulan olägligt uppskov. Densom känner lill en omständighet som kan antas utgöra jäv mot honom, skallsjälvmant ge det till känna. Hardet uppkommit en fråga om jäv mol någon och har någon annan inte trätt i hansställe, skall myndigheten besluta i jävsfrågan. Den som jävet gällerfår delta i prövningen av jävsfrågan endast om myndigheten inte är beslulförutan honom och någon annan inte kan tillkallas utan olägligt uppskov. Ettbeslut i en jävsfråga får överklagas endast i samband med överklagande av det beslulvarigenom myndigheten avgör ärendet. Dessaparagrafer överensstämmer i sak med 4 och 5 §§ i den gamla lagen. Endaslspråkliga ändringar har gjorts. En betydelsefull utvidgning av bestämmelsernastillämpningsområde har emellertid skett genom all jävsreglema enligi vad somframgår av 1 och 31 §§ kommer all gälla även generellt i ärendehandläggningenhos kommunala myndigheter. 13§ Innan en myndighet inhämtar yttrande genom remiss skall den noga prövabehovet av åtgärden. Behöver yttrande inhämtas från flera, skall det görassamtidigt, om inte särskilda skäl föranleder något annat. Omdet inte är obehövligt, skall det anges i remissen i vilka avseenden och inomvilken tid yttrande önskas. Bestämmelsenmotsvarar i del väsentliga 10 § i den gamla lagen. Som har framgått av avsnitt2.3 skall den ses i samband med den nya regeln i 6 § om samverkan mellanmyndigheter. Remiss är en vanlig form av sådan samverkan. Bestämmelsen laremellertid också sikte på remisser lill sammanslutningar, företag osv. Bestämmelsenhar också samband med den i 14 § om muntlig handläggning. Ofta är del lämpligtalt myndigheter samråder per telefon och gör en tjänsteanteckning om telefonsamtaleti stället för att skicka remiss (jfr 15 §). Vilken form av samråd som ärlämpligast fär bedömas med beaktande bl. a. av kravet enligt 7 § på snabb ochenkel handläggning m. m. Tillskillnad från den gamla lagen innehåller den nya ingen föreskrift om atl denremitterande myndigheten skall ange huruvida mottagaren i sin tur bör inhämtayttrande från någon annan. En sådan föreskrift har ansetts kunna undvaras ilagen. 14§ Vill en sökande, klagande eller annan part lämna uppgifter muntligt i etlärende som avser myndighetsutövning mol någon enskild, skall han få tillfälletill det. om det kan ske med hänsyn till arbetets behöriga gång. Iandra fall bestämmer myndigheten om handläggningen skall vara munt lig. Myndigheten skall särskilt beakta atl muntlig handläggning kan under- 64 lätta för enskilda att ha med den att göra. Som har framgått avavsnitt 2.3 skall denna paragraf ses mot bakgmnd Prop. 1985/86:80 av denhävdvunna principen att förvaltningsförfarandet normalt är skriftligt men medde muntliga inslag som betingas av bl. a. ärendets karaktär. Den förutsätteratt ett ärende har inletts och reglerar alltså inte frågan om själva inledandetfår ske muntiigt. Detta är en fråga som ofta regleras i specialförfattningarnaoch som i andra fall får bedömas bl. a. med ledning av den allmänna regeln i 7§ om snabb och enkel handläggning m. m. Förstastyckel överensstämmer i sak med 16 § första meningen i den gamla lagen. Bestämmelseni andra stycket är ny. Den innebär att myndigheten skall se till atthandläggningen vid behov blir muntlig även om den enskilde inte har begärt det.Behovet skall bedömas med ledning av den allmänna regeln i 7 §. Särskild hänsynskall tas till den enskildes intresse av enkelhet i umgänget med myndigheten. Medanförsta styckel gäller bara sådana ärenden som avser myndighetsutövning molnågon enskild, skall andra stycket tillämpas också i andra ärenden, t. ex. iärenden som avser myndigheternas affärsverksamhet. Det är emellertid särskilt imyndighelsutövningsärenden viktigt att den enskildes intresse beaktas vidtillämpningen av andra stycket. okomplicerade ärenden kan med fördel handläggas helt muntligt. 1 andra fallär en blandning av skriftlig och muntlig handläggning den lämpligaste formen.Bestämmelsen lar sikte inte minst på dessa fall. Givetviskan ärenden också i fortsättningen handläggas helt skriftligt när det ärändamålsenligt. Medmuntlig handläggning menas inte bara formliga muntliga förhandlingar. Ocksåmera informella telefonkontakter och sammanträffanden avses. Del kan t. ex.vara lämpligt all föredraganden skaffar in kompletterande uppgifter i ärendetgenom att ringa lill sökanden i stället för att skriva till denne. Bestämmelsensyftar i första hand till att göra det enklare för enskilda att ha medmyndigheter att göra. Men den är avsedd också att förenkla kontakternamyndigheter emellan. 15§ Uppgifter som en myndighet får på annat sätt än genom en handling och som kanha betydelse för utgången i ärendet skall antecknas av myndigheten, om ärendetavser myndighetsutövning mot någon enskild. Enliknande bestämmelse med mer begränsad räckvidd finns i 16 § andra meningen iden gamla lagen. Anteckningsskyldigheten enligt den bestämmelsen gäller barasådana uppgifter som en part har lämnat muntiigt. Dennya bestämmelsen innebär alt skyldigheten att dokumentera munt liga uppgifter vidgas till att omfatta också uppgifter av andra än parter. Det kan l.ex, gälla uppgifter från personer som en sökande har refererat till eller från intresseorganisationer som har uppvaktat myndigheten i ärendet. Uppgifter som myndigheten självmant har inhämtat vid telefonsamtal med andra myndigheter är ytterligare etl exempel. blir också skyldig att dokumentera information som Prop.1985/86:80 den får på något annat sätt än genom muntiigt eller skriftligt uppgiftslämnande,l.ex. genom att den själv besiktigar en maskin eller en fastighet. Även dettaär en nyhet. Skyldighetenenligt paragrafen gäller bara sädana ärenden som avser myndighetsutövning motenskilda. Den är ett viktigt komplement till reglerna i 14 § om muntlighandläggning och behövs också för atl trygga den rätt att få del av uppgiftersom parter har enligt 16 och 17 §§. Detär inte alltid möjligt eller lämphgt att myndigheten antecknar allt somförekommer i ärendet. Anteckningsskyldigheten är därför begränsad till sådanauppgifter som kan ha betydelse för utgången. Uppgiftersom redan framgår av handlingarna behöver givelvis inte antecknas på nytt. Anteckningsskyldigheteninnebär inget krav på ordagrant återgivande. Anteckningarna bör i allmänhetdateras och undertecknas av den tjänsteman som har gjort dem innan de läggstill övriga handlingar i ärendet. Detär möjligt att utvidgningen av dokumentationsskyldighelen i vissa fall kan varaalltför långtgående. Under följdlagsliftningsarbetet får del därför övervägas,om del behövs regler i speciallagstiftningen som modifierar denna skyldighet. 114§ datalagen finns en bestämmelse om att en upptagning för automatiskdatabehandling, som en myndighet har använt sig av för handläggning av ettärende, skall tillföras handlingarna i ärendet i läsbar form, om inte särskildaskäl föranleder något annat. Den bestämmelsen gäller även andra ärenden änsådana som avser myndighetsutövning mot enskilda och skall tillämpas framförförevarande paragraf även i myndighetsutövningsärenden. Parters rätt att få del av uppgifter 16 §En sökande, klagande eller annan part har rätt atl ta del av del som har tillförts ärendet, om detta avser myndighetsutövning mot någon en skild. Rätten att ta del av uppgifter gäller med de begränsningar som följer av 14 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100). Bestämmelsenmotsvarar 14 § i den gamla lagen. Endast redaktionella och språkliga ändringarhar gjorts. 17 §Ett ärende får inte avgöras utan att den som är sökande, klagande eller annan part har underrättats om en uppgift som har tillförts ärendet genom någon annan än honom själv och han har fåll tillfålle att yttra sig över den, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Myn digheten får dock avgöra ärendet utan att så har skett 1. omavgörandet inte går parten emot, om uppgiften saknar betydelse eller om åtgärderna av någon annan anledning är uppenbart obehövliga, 2. om ärendet rör tjänstetillsättning, antagning för frivillig utbildning,betygssättning, tilldelning av forskningsbidrag eller något jämförbart och detinte är fråga om prövning i högre instans efter överklagande, 3. om det kan befaras alt del annars skulle bli avsevärt svårare att genomföra beslutet i ärendet,eller 66 4.om avgörandet inte kan uppskjutas. Myndighetenbesiämmer om underrättelsen skall ske muntiigt, genom vanligtbrev, genom delgivning eller på någol annat sätt. Undertätlelseskyldighetengäller med de begränsningar som följer av 5 § sekretesslagen (1980:100). Paragrafenhandlar om s. k. kommunikation och överensstämmer i sak med 15 § i den gamlalagen. Ettpar förtydliganden har gjorts. I första stycket 1 tillfogas som exempel på falldär kommunikation är uppenbart obehövlig att avgörandet inte går parten emoteller alt uppgiften saknar betydelse. Etttillägg görs också i andra styckel. Föreskriften i den gamla lagen, attunderrättelsen får ske genom delgivning, byggs ut. Med den nya lydelsen blirdet klarare att myndigheten kan välja en enklare och billigare form för undertätlelsenän delgivning enligt delgivningslagen (1970:428). När del gäller alt bedömavilken form som är lämpligast bör man beakta den allmänna principen om snabboch enkel handläggning m. m. liksom naturligtvis det intresse som kanföreligga att i del särskilda fallet få klarhet om parten har nåtts av undertätlelsen.De uttalanden på denna punkt som gjordes under förarbetena till den gamla lagen(prop. 1971:30 del 2 s. 703) bör fortfarande vara vägledande. Uttrycket"på något annat sätt" syftar bl. a. på det fallet atl myndighetenpassar på att, utan att överlämna materialet, visa detta för parten i sambandmed att denne besöker myndigheten av någon annan anledning. Denna form av undertättelsebör användas med viss försiktighet. Kravet på säkerhet får inte eftersättas. 18§ Skall beslut fattas av flera gemensamt och kan de inte enas, lägger ordförandenfram de olika förslag till beslut som har väckts. Varje förslag läggs fram såatt det kan besvaras med antingen ja eller nej. Sedan de som deltar iavgörandet har fått ta ställning till förslagen, anger ordföranden vad somenligt hans uppfattning har beslutats. Detta blir beslutet, om inte omröstningbegärs. Omomröstning begärs, skall den ske öppet. Är förslagen fler än två, skall detförst avgöras vilket som skall ställas mol vad som enligt ordförandensuppfattning hade beslutats. Utgången bestäms genom enkel majoritet. Vid likaröstetal har ordföranden utslagsröst. 1ärenden som avser myndighetsutövning mot någon enskild är varje ledamot somdeltar i den slutliga handläggningen skyldig all delta även i avgörandet. Ingenär dock skyldig alt rösta för mer än ett förslag. Ordförandenär alltid skyldig att rösta när det behövs för att ärendet skall kunna avgöras. Bestämmelsemaär nya och har behandlats i avsnitt 2.4. De reglerar hur själva beslutsfattandet skall gå till i statliga styrelser, nämnder och liknan de organ med flera ledamöter. För kommunala, landslingskommunala och kyrkokommunala myndigheter skall i stället gälla reglema i kommunalla gen och lagen om församlingar och kyrkliga samfälligheter. Att dessa -j regler har företräde följer av 3 §. Innebördenär att beslut i verksstyrelser o. d. i princip skall fattas enligt Prop.1985/86: 80 den s. k. kollektiva metoden, om något annat inte är särskiltföreskrivet. Förstastycket handlar om beslutsfattande genom s.k. acklamation. Ordföranden skalllägga fram de olika förslagen lill beslut, dvs. återge innehållet i de förslagsom någon ledamot har väckt eller anslutit sig till under överläggningen. Hanskall formulera sig så alt varje förslag kan besvaras med antingen ja ellernej. Med ledning av vad ledamöterna svarar eller har sagt anger hansedan vilket förslag som enligt hans uppfattning omfattas av flest ledamöter.Detta blir myndighetens beslut, om inte någon ledamot begär omröstning. Motdet beslut som har fatlats genom acklamation kan de ledamöter som så villreservera sig enligt 19 §. Acklamalionsförfarandelkan ske tämligen formlöst. Ofta kan det ske så alt ordföranden summerar dendiskussion som har varit, ger ledamöterna tillfälle atl tala om vilka av deframlagda förslagen som de biträder och anger vilket förslag som har fåttanslutning av en majoritet. 1 del sagda ligger atl någol strängare krav på protokolleringav detta förfarande inte bör gälla och att det normalt inte bör komma i frågaatt undanröja ett beslut enbart på den gmnden att del inte finns någotprotokoll över hur beslutsfattandet har gått lill. 1andra styckel ges vissa regler om hur formliga omröstningar skall gå till. Stycketskall ses mot bakgmnd av första styckel och innebär alltså att det ärordföranden som riktar frågor till övriga ledamöter och att dessa röstar genom atlsvara ja eller nej. Ordföranden skall givetvis också ange hur han själv röstar. Atlomröstningen skall ske öppet innebär att varje ledamot måsle tala om för deövriga hur han röstar. Röstning med slutna sedlar får inte förekomma annat änmed stöd av särskilda föreskrifter. Omröstningenskall självfallet omfatta samtliga förslag. Är förslagen fler än två, gårröstningen till på följande sätt. Det förslag som enligt ordföranden harsegrat vid acklamationsförfarandet blir huvudförslag. Mot detta skall ställasett av motförslagen. Vilket av motförslagen som skall bli motförslag vidhuvudomröstningen avgörs genom en eller vid behov flera särskilda omröstningar(röstning om kontraproposition i huvudomröstningen). Motförslagen eliminerasdå undan för undan på så sätt att två av dem alltid ställs mot varandra. Detsom får flest röster (enkel majoritet) går vidare till nästa omröstning osv.tills bara ett motförslag återstår för huvudomröstningen. Det förslag som dåvinner blir myndighetens beslut. Föreskriftenatt ordföranden har utslagsröst innebär att lottning inte får användas för attfälla utslaget vid lika röstetal. Tredjestyckel reglerar skyldigheten att delta i beslut och innebär att ingen av denärvarande får avstå helt från att rösta.