prop · G90323 · 1985-12-31 00:00:00 — Jag kan inte finna att enkonstruktion av det slag som kommissionen har föreslagit strider mot någragrundläggande principer inom straffrätten. Det torde av vad jag haranfört tvärtom framgå att en sådan lösning mycket väl går att förena med dessaprinciper. Kommissionenhar erinrat om ett uttalande av dåvarande departementschefen i samband med1968 års ändringar av förverkanderegler. Det innebar att en vissåterhållsamhet kunde vara befogad när det gällde att utforma specialstraffrättsligaförverkandebestämmelser som används i bl. a. bestraffande syfte (prop. 44 och 58). Uttalandethar vid remissbehandlingen från något håll åberopats som argument motkommissionens förslag till lösning. Det ger mig anledning påpeka att uttalandetgjordes då frågan om företagsböter ännu inte var aktuell och dåvarken den näringsreglerande lagstiftningen eller den ekonomiska brottslighetenhade en sådan omfattning som den har . UtveckUngen får ju också, som fö.även påpekas i belänkandet, sägas i viss mån ha gått i en annan riktning än vadsom angavs i uttalandet. Prop.1985/86: 23 Förklaringen till detta kan myckel väl vara just den omständighetenatt dei har saknats en allmän sanktion mot företag och att man därför haransett del nödvändigt att stundom ge förverkandeinslitutet ett betydande måttav bestraffning när det används på det näringsrättsliga området. För egen delser jag inte det angivna uttalandel som något hinder mot att genomföra kommissionensförslag lill lösning. Jagkan inte heller finna fog för påståendet alt den föreslagna ordningen skullevara ägnad att göra sanktionssystemet alltför komplicerat och svår-överblickbarl.Den nya sanktionen tar sikte enbart på brott i näringsverksamhet och denkommer, som jag skall återkomma till, att ersättaförverkande. De regler som jag föreslår i det följande syftar vidare till attge den nya sanktionsformen en klar avgränsning och att göra den lätt att tUlämpai det praktiska rättslivet. Därtill kommer f ö, att det ter sig ofrånkomligtmed nägon typ av nykonstruktion, om man på ett verkningsfullt sätt skall kunnakomma tiU rätta med de problem som jag berörde i föregående avsnitt. Jagvill också peka pä att det enligt den föreslagna konstruktionen blir en principiellutgångspunkt att det måste föreligga ett brott för att den nya ordningen skallträda i funktion. Därmed skapas en garanti för att det personliga ansvaret intetappas bort i åklagar- och polismyndigheternas praktiska hantering. Störst betydelsehar denna synpunkt för sådana allvarliga brott i näringsverksamhet som kanföranleda frihetsstraff för vederbörande ställföreträdare eller anställd,eftersom det personliga straffet i sådana fall ofta kan förmodas vara den meståterhållande faktorn. Sammanfattningsvisansluter jag mig till kommissionens slutsats i fråga om den lagtekniskaprinciplösningen och förordar att den nya sanktionen utformas som en särskildrättsverkan av brott. Kommissionenhar vidare, med bifall av en överväldigande majoritet bland remissinstanserna,föreslagit att reglerna om den nya sanktionen las in i och attsanktionen alltså skall kunna tillämpas även vid brottsbalksbrott. Till grundför förslaget ligger bl.a. uppfattningen att de syften som den är avsedd atttillgodose gör sig gällande med samma styrka vid brottsbalksbrott som vidöverträdelser av bestämmelser inom specialstraffrätten och att reglerna avsesfå en generell räckvidd över hela det straffrättsliga fältet. Ävenjag ansluter mig till vad kommissionen har anfört på den punkten. Jag anserdock till skillnad från kommissionen att reglerna om den nya sanktionen intebör tas in i ett särskilt kapitel. I stället bör de arbetas in i 36 kap. som f n,behandlar frågor om särskilda rättsverkningar av brott. Närdet sedan gäUerden nya sanktionens benämning har kommissionen påpekat attuttrycket företagsböler användes som arbetsnamn i det tidigareutredningsarbetet och att termen även i viss utsträckning har kommit tUlanvändning i den efterföljande debatten om lagstiflningsbehövel på det här området. Kommission har emellertidockså påpekat att böter är beteckningen på ett straff och därför närmast förtankarna tiU en brottspåföljd i juridisk-teknisk mening (jfr 1 kap. 3 § BrB).Den lämpar sig därför mindre väl för en sanktion som är en särskild rättsverkanav brott. Kommissionen har föreslagit att sanktionen i stället benämns företagsbol ett uttryck som enligt dess mening fär anses mera neutralt i detta hänseende. Hovrätten över ochBlekinge är den enda remissinstans som har kritiserat detta förslag. Enligthovrättens mening finns det inte någon betydelsemässig skillnad mellan singularformenbot och piuraiformen böter. Jag har förståelse förhovrättens synpunkt men anser ändå att företagsbot är en lämplig beteckning.Den antyder som jag ser det tillräckligt klart att det är fråga om en ekonomisksanktion som kan riktas mot företag och som rymmer ett visst bestraffandeinslag. Att sanktionen i lagtekniskt hänseende konstrueras som en särskUdrättsverkan av brott utgör enligt min mening inle något avgörande hinder motatt använda uttrycket bot. 2.4Vilka skall kunna åläggas företagsbot? Mittförslag: Företagsbot skall åläggas näringsidkare för brott som begåtts i derasverksamhet. Med näringsidkare avses, liksom i andra sammanhang, var och en somyrkesmässigt bedriver verksamhet av ekonomisk art. Kommissionensförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:Remissinstanserna har i förhåUandevis Hten utsträckning uppehållit sig viddenna fräga. Några instanser anser att innebörden av begreppetnäringsverksamhet behöver klargöras närmare. Det har från något hållifrågasatts om jordbrukare och innehavare av hyresfastigheter är att anse somnäringsidkare. Ett par remissinstanser föreslär att företagsbot inte skallkunna ådömas statliga verk och myndigheter. Skälenför mitt förslag: Företagsbot är avsedd att innebära en förstärkning av detstraffrättsliga reaktionssystemet när det gäUer sådana brott som har begåtts iutövningen av näringsverksamhet. Sanktionen syftar till att förbättramöjligheterna alt på straffrättslig grund ingripa mot näringsidkare i vilkasverksamhet det har förekommit brottsliga förfaranden. Andra än näringsidkareskall därför enligt kommissionen inte kunna åläggas företagsbot. Remissinstansernahar i allmänhet godtagit denna avgränsning av sanktionens tUlämpningsområde.Den ter sig också enligt min mening som ändamålsenlig i belysning av vad jagtidigare har anfört om företagsbotens syfte. 1985/86: 23 Begreppennäringsidkare och näringsverksamhet har numera en ganska klaravgränsning och torde inte medföra några större problem. Med uttrycketnäringsidkare brukar i modern lagstiftning förstås fysiska eller juridiska personersom yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomisk art, oavsett om verksamheten ärinriktad på vinst eller ej. 1 den betydelsen används begreppet i l.ex. decentrala konsumenträttsHga lagarna (se t.ex. prop. 1976/77; 123 s. 152), ibokföringslagen (1976; 125) och i förverkanderegeln i 36 kap. 3a§ BrB. Jag hänvisari den delen också tiU mina uttalanden i anslutning till förslaget tillkonsumenttjänstlag (prop. 1984/85:110 s. 141). I kravet på yrkesmässighetligger att verksamheten måste vara av tämligen varaktig karaktär. Det behöverdock inte vara fråga om vederbörandes huvudsysselsättning eUer en verksamhetsom drivs i stor omfattning. Med anledning av ett påpekande underremissbehandlingen vill jag framhålla att jordbrukare och innehavare avhyresfastigheter normalt faller in under näringsidkarebegreppet. Kommissionenhar betonat det angelägna i att företagsbot kan tillämpas vid allnäringsverksamhet oavsett i vilken form verksamheten bedrivs. En naturiigföljd av företagsbotens karaktär av företagssanktion blir enligt kommissionenatt den, när verksamhet bedrivs i form av en juridisk person, kommer att riktasmot någon annan än den som ådrar sig det personliga ansvaret för brottet. Densamlade reaktionen på brottet blir med andra ord uppdelad på två subjekt.Detsamma blir fallet när en enskild näringsidkare åläggs företagsbot ianledning av ett brott som en anstäUd har gjort sig skyldig tUl. Kommissionenhar påpekat att enskilda näringsidkare kommer att ådra sigpersonligt straffansvar vid sidan av företagsbot. Det kan då finnas en risk föratt den sammanlagda bestraffningen blir omotiverat sträng. Detta problem börenligt kommissionen lösas på så sätt alt företagsboten får jämkas ellerefterges, om det är påkallat med hänsyn till att personligt ansvar ådömsnäringsidkaren. Förslaget har i allmänhet godtagits av remissinstanserna. Ävenjag delar uppfattningen att man genom en sådan jämkningsregel kan skapaunderlag för en likformig behandling av skilda företagsformer när del gällerden samlade reaktionen på brottet. TiU frågor om jämkning skaU jag återkommalängre fram (avsnitt 2.8). Ävenhandelsbolag skall enligt förslaget kunna ådömas företagsbot. Kommissionen hari den delen uttalat att talan om företagsbot i sädana fall bör riktas mot såvälbolaget som de bolagsmän som enligt 2 kap. 20 § lagen (1980:1102) omhandelsbolag och enkla bolag (handelsbolagslagen) svarar solidariskt förbolagets förpliktelser. Enligt kommissionen bör det dock med hänsyn tillsanktionens bestraffande inslag inte komma i fråga att ålägga bolagsmännensinsemellan solidariskt ansvar för företagsboten. Frånnågra håll har vid remissbehandlingen påpekats att denna fråga bör övervägasytterligare. Bolagsmännens solidariska ansvar för bolagets för- bindelserinnebär att företagsbot som åläggs elt handelsbolag du-ekt kan Prop.1985/86:23 utkrävas av vem som helst av bolagsmännen, alldeles oberoende av omdet var just han som var orsak tiU att bolaget ädömts förelagsbot. En sådanordning kan, har det gjorts gällande, få stötande konsekvenser. Föregen del vill jag erinra om att del som utmärker ett handelsbolag är attbolaget som sådant utgör en juridisk person - ett självständigt rättssubjekt -som delägarna personligen svarar fullt ut för dess förpliktelser. Enfordran mot ett handelsbolag kan alltså utkrävas hos vem som helst av delägarnautan att man först behöver vända sig mot bolaget som sådant. På samma sättgäller att delägarna personligen får träda in, om bolagets tillgångar interäcker för att betala dess skulder. Någon eller några av delägarna kan dock habegränsat sitt ansvar tiU ett visst belopp och svarar då bara upp till dennagräns för bolagets förpliktelser. Ett handelsbolag där förhållandena är sådanakallas kommanditbolag. Jagkan för min del inte se några skäl som talar för att sådan näringsverksamhetsom bedrivs i form av handelsbolag skulle undantas från den aktuellaregleringen. Att denna får omfatta även handelsbolag är av särskild vikt iljuset av att denna bolagsform har ökat i betydelse efter det att lägsta tUlåtnagränsen för aktiekapital i aktiebolag höjdes till . Talanom förelagsbot bör naturligtvis föras mot handelsbolaget som sådant. Detta börgälla även om handelsbolaget skulle vara upplöst när frågan om förelagsbotaktualiseras. Av 2 kap. 45 § handelsbolagslagen följer nämUgen att detlikvidationsförfarande som har föregått upplösningen skaU fortsätta, om talanväcks mot bolaget. Jagkan inte finna det befogat att såvitt gäller företagsbot göra undantag frånhandelsbolagslagens regler om bolagsmännens ansvar för handelsbolagsförpliktelser. Det kan enligt min mening inte komma i fråga att införa någonsärreglering om hur företagsboten skall fördelas mellan bolagsmännen. Inteheller torde några särskilda regler behövas när det gäller s. k. enkla bolag.Jag vill erinra om att merparten av de tidigare enkla bolagen i och med den nyahandelsbolagslagens ikraftträdande övergick tiU att vara handelsbolag. Del är numeraendast näringsverksamhet inom jord- och skogsbruk som kan bedrivas som enkeltbolag. Ett enkelt bolag har inte någon rättshandlingsförmåga. Det är inte enjuridisk person. Därav följer att företagsbot inte kan ådömas ett sådant bolagutan att talan måste föras mot varje bolagsman i dennes egenskap av enskildnäringsidkare. Vad jag har anfört om enskilda näringsidkare tarsåledes sikte även på personer som driver jord- eller skogsbruk i enkelt bolag. Kommissionenhar bara flyktigt berört frågan om hur man skall förfara när ett företag harbytt ägare som förflutit mellan brottet och lagföringen. Fråganhar inte tagits upp av remissinstanserna. Somjag ser det får man i detta avseende göra en viss skillnad mellan fall dåverksamheten bedrivits av en enskild näringsidkare och fall där den har Prop.1985/86: 23 haft formen av en juridisk person. Att en enskild näringsidkare haröverlåtit eller upphört med den verksamhet i vUken brottet har begåtts börenligt min mening inte hindra att företagsbot åläggs honom för brott som har begåttsi verksamheten . En sådan ordning framstår som både ändamålsenligoch praktisk. Den ändrade ägarstrukturen innebär här i realiteten alt det gamlaförelaget har upphört att existera och att ett nytt har kommit i dess ställe.Det kan vidare förutsättas att det är den förre ägaren som har kommit iåtnjutande av de ekonomiska fördelar som brottet har medfört. Vidare skulle enordning som innebär att frågan om företagsbot förfaller, om verksamhetenupphört eller överlåtits, kunna leda till att systemet blir verkningslöst ochlätt kan kringgås. Annorlundaförhåller det sig när en näringsdrivande juridisk person har bytt ägare påmotsvarande sätt. Här lever företaget som sådant vidare och de vinster sombrottet har medfört kan - åtminstone normalt - antas finnas kvar i företaget. Isädana fall bör därför talan om företagsbot kunna föras mot näringsidkarenoavsett den förändrade ägarstrukturen. Påmotsvarande sätt torde man få bedöma de fall där verksamheten har ändrat form -när en enskild verksamhet har ändrats till handelsbolag eller aktiebolag. I defall då handelsbolag upplösts eller omvandlats till aktiebolag bör, som enföljd av reglerna i 2 kap. 45 § handelsbolagslagen om likvidation avhandelsbolag, talan om företagsbot kunna riktas mot det upplösta bolaget. JagviU tillägga att det i fall där ägarförhållandena har ändrats på det sätt somjag nu har berört stundom kan finnas skäl att avstå från att ålägga företagsbotmed hänsyn till att det framstår som uppenbart oskäligt. Till den fråganåterkommer jag längre fram. Kommissionenhar vidare lagit upp om företagsbot skaU kunna ådömas även när det gäller näringsverksamhetsom bedrivs i statlig och regi. Kommissionenhar i den delen till en början ansett det närmast självklart att även statiigtägda bolag liksom andra juridiska personer genom vilka staten bedrivernäringsverksamhet skall omfattas av en lagstiftning om förelagsbot. Ävensädan näringsverksamhet som staten själv bedriver genom de affärsdrivandeverken bör enHgt kommissionen omfattas av den föreslagna regleringen.Kommissionen har därvid pekat på bl, a. att dessa verk har stor självständigheti ekonomiskt hänseende och att avsikten är att deras verksamhet skaU varalönsam eller i vart fall självbärande. De konkurrerar ofta med del privata näringsUvet,och likställighetsprincipen bör enligt kommissionen föranleda att även statlignäringsverksamhet som bedrivs av de affärsdrivande verken omfattas avlagstiftningen. Enligt kommissionen utgör den omständigheten att företagsbotentillfaller staten inle något principiellt hinder mot en sädan lösning.Motsvarande bör enligt kommissionen gälla även i fråga om statliga myndigheteri den mån de tiU nägon del bedriver näringsverksamhet. Närdet sedan gäller kommunerna har i betänkandet framhållits att Prop. 1985/86: 23kommunal näringsverksamhet kan bedrivas antingen i kommunallagsreg-lerad formeller genom särskilda juridiska personer. I det sistnämnda fallet är det frågaom från kommunen helt avskilda rättssubjekt - vanligen aktiebolag - vilkaenligt kommissionen under alla förhållanden bör omfattas av bestämmelserna omföretagsbot. bör vidare näringsverksamhet som bedrivs i kom-munallagsregleradeformer kunna jämställas med sådan näringsverksamhet som bedrivs av statiigaorgan. Kommissionen har också påpekat alt kommunerna ofta har en betydandevalfrihet när det gäller att bestämma om en viss verksamhet skall bedrivas ikommunal regi eller som ett fristående bolag. Det framstår enligt kommissionensom föga ändamålsenligt, om företagsbot skall komma i fråga för verksamhet somi en kommun drivs genom ett bolag men vara utesluten för samma typ avverksamhet som i en annan kommun drivs i kommunallagsreglerad form. Kommissionenhar sålunda kommit fram tiU att företagsbot bör kunna åläggas även en kommun i denmån den bedriver näringsverksamhet. har anfört om de offentligrältsliga subjekten har fält ett någotblandat mottagande under remissbehandlingen. Flertalet remissinstanser harlämnat förslaget utan erinran. Tveksamhet yppas dock från några håll. Sålundaanser RÅ att det ter sig helt främmande att staten som offentiigrättsligtsubjekt skulle kunna åläggas en sanktion som har elt så starkt brottsprevenerandeinslag som företagsboten. Detsamma kan enligl RÅ, om än inte med samma styrka,sägas i fråga om kommuner. RÅ anser vidare att frågan om sanktion i realitetenbara kommer att aktualiseras då staten eUer en kommun bedrivernäringsverksamhet genom elt särskilt rättssubjekt. Även JK ställer sigavvisande till förslaget att en statiig myndighet skall kunna åläggasförelagsbot. ,å den andra sidan, instämmer särskUt i att företagsbot skall kunna riktas ävenmot offentligrättsliga juridiska personer som uppträder som näringsidkare. Föregen del häller jag med kommissionen om att principiella skäl talar för att fråganom företagsbot skall kunna ådömas inte bör vara beroende av i vems regiverksamheten bedrivs. Därför bör både privat och offentligt bedrivennäringsverksamhet i princip omfattas av systemet. Motsvarande bedömning harbrukat göras i samband med tillkomsten av sädan konsumenträttslig och annan civilrätlsliglagstiftning som innehåller särskilda regler för näringsverksamhet (se t. ex. prop.1979/80:119 s. 187. prop. 1983/84:92 s.l 1-12 och prop. 1984/85; 110 s. 141),Jag kan inte se att en sädan ordning skulle skapa några komplikationer frånvare sig principiell eller praktisk synpunkt. De gränsdragningsfrågor som kanföreligga torde fö. knappast komma att ställas på sin spets irättstillämpningen. 1985/86; 23 2.5Förutsättningar för företagsbot Mittförslag: Företagsbot skall åläggas en näringsidkare för brott som har begåtts iutövningen av näringsverksamheten och som har inneburit ett grovt åsidosättandeav de särskilda skyldigheter som är förenade med denna eller som annars är avallvarlig! Kommissionensförslag: Förslaget skiljer sig från mitt på del sättet att kommissionen somsärskilt rekvisit även har angett att brottet skall ha medfört eller varitägnat att medföra betydande ekonomiska fördelar för näringsidkaren. Remissinstanserna:Dessa har i allmänhet godtagit kommissionens förslag. De invändningar som harframförts har avsett - förutom vissa enskildheter att rekvisiten är alltförobestämda och kan ge upphov tUl gränsdragningsproblem. Skälenför mitl förslag: Eftersom företagsboten föreslås bli konstruerad som ensärskild rättsverkan av brott måste en första förutsättning för att sanktionenskall komma i fråga vara att det har förekommit en överträdelse av enstraffbestämmelse. Av företagsbotens karaktär av företagssanktion följer vidareatt detta brott skall ha ägt rum i utövningen av en näringsidkares verksamhet.Företagbotens tillämpningsområde kommer i detta avseende all överensstämma medvad som gäller enligt förverkandebestämmelsen i 36 kap. 3a§ BrB. Denbestämmelsen avser som nämnts förverkande av vissa företagsekonomiska vinstersom har uppkommit till följd av brott och förutsätter att det aktuella brottethar begåtts i utövningen av näringsverksamhet. Ipropositionen med förslag lill denna förverkanderegel framhöll dåvarandedepartementschefen att ett brott skall anses begånget i näringsverksamhet, omdet ingår som ett led i en näringsidkares verksamhet. Del skall typiskt sett haen klar anknytning tiU den verksamhet som bedrivs av gärningsmannen i hansegenskap av antingen näringsidkare eller företrädare för eUer anställd hos densom bedriver näring. Departementschefen anförde vidare att brott inäringsverksamhet inte kan begås av andra än näringsidkare, ställföreträdare,anställda eller uppdragstagare hos näringsidkare (se prop. 1981/82; 142 s,13). Dessauttalanden återspeglar enligt min mening vad som i detta avseende bör gällaäven i fråga om företagsbot. Jag vill i sammanhanget påpeka att det i denpraktiska tillämpningen normall knappast kan föreligga några svårigheter attavgöra, om ett brott har begåtts i utövningen av näringsverksamhet eller inte.Ett stort antal författningar inom special straffrätten innehåller antingenallmänna bestämmelser som gäller näringslivet i stort - t.ex. arbetstidslagen(1982:673) och arbetsmiljölagen (1977:1160) - Prop, 1985/86:23 eller särskilda bestämmelser som gäller för vissa slag av näringsverksam het, t, ex. livsmedelslagen (1971:511) och lagen (1973:329) om hälso- och När någon hos ett företag i sin verksamhet bryter mot sädana uppenbart näringsreglerandeförfattningar, torde det inte råda någon tvekan om att brottet är begånget inäringsverksamhet. Påmotsvarande sätt bör man kunna bedöma de fall där gärningen i och för siginnebär att bestämmelserna i en näringsreglerande författning åsidosätts mendär brottet är av sådant slag att ansvar skall ådömas enligt en bestämmelse ibrottsbalken. Inte heller i dessa fall torde det föreligga någon tvekan om attett sådant brott - begånget av någon i ett företag till vilket den aktuellaförfattningen riktar sig också är att anse som ett brott i näringsverksamhet. Ävenbrott mot bestämmelser som inte är av utpräglat näringsrättslig art exempelviscentrala straffrättsliga bestämmelser (häleri, bedrägeri m. - kan naturligtvis begås i näringsverksamhet. Avgörande bör även här vara brottets och gärningsmannens anknytning tUl en näringsidkares verksamhet. Ianslutning till det anförda vill jag emellertid också påpeka att den aktuellaförfattningens karaktär inte bör ha någon avgörande betydelse. Del är alltsåinte avsikten att en överträdelse av en näringsreglerande författningautomatiskt skall leda till att brottet skall anses begånget inäringsverksamhet i den mening som här avses. Regelöverträdelser som äger rum iicke yrkesmässig verksamhet begångna av personer utan anknytning tillnäringsverksamhet - faller exempelvis utanför tiUämp-ningsområdet för denföreslagna bestämmelsen. Jagåterkommer till dessa frågor i specialmotiveringen. Kommissionenhar ansett att företagsbot bör bli aktuell bara vid allvarligare brottslighet.Det har sålunda inte ansetts befogat att använda företagsbol vid enstakaförseelser och mindre allvarliga brott. De preventiva effekter som där står attvinna torde enligt kommissionen vara ganska begränsade i förhållande till det merarbetesom då skuUe uppkomma för de rättsvårdande myndigheterna. Enligt kommissionensbedömning bör man i stället när det gäller mindre allvarUga brott kunna förlitasig på det personliga straffansvaret och på att vid behov brottsligaförtjänster kan förklaras förverkade. ,Närdet gäller frågan hur gränsen bör dras för företagsbotens tillämpningsområdemed avseende på brottsHghetens art har kommissionen framhållit att sanktionenshuvudsyfte blir tillgodosett, om den kan ådömas vid sådan brottslighet som harmedfört betydande ekonomiska fördelar för näringsidkaren. Med en sådan avgränsningkommer enligl kommissionen alla brott som i betydande grad har förbättratnäringsidkarens ekonomiska ställning eller hans konkurrenssituation påmarknaden att kunna föranleda företagsbot. 1985/86:23 Medhänsyn till att den nya sanktionen skall utformas så att den effektivt motverkarde vinstintressen som kan tigga bakom brott av det här slaget är det enligtkommissionen också angelägel alt företagsbol kan ådömas vid alla vinningsbrott.Det bör gälla oavsett hur det ekonomiska utfallet har blivit i det enskildafallet när lagföring sker. Företagsbot bör - som det stundom har uttryckts sälångt som möjligt neutralisera redan utsikten till vinst.