prop · G903126 · 1985-12-31 00:00:00 — 3, lag om ändring ikredilupplysningslagen (1973: 1173), 4, lag om ändring iyrkestrafiklagen (1979:559), 5, lag om ändring i lagen (1977:293)om handel med drycker. Regeringenbeslutar i enlighet med föredragandens hemställan. Närvarande: justitierådet Knulsson, fd. justitierådetSterzel, regeringsrådet . Enligt protokoll vid regeringssammaniräde den 26 juli 1985har regeringen på hemställan av statsrådet beslutat inhämta lagrådelsyttrande över förslag lill 1, lag omnäringsförbud. 2, lag om ändringi konkurslagen (1921:225), 3, lag om ändringi kreditupplysningslagen (1973:1173), 4, lagom ändring iyrkestrafiklagen (1979:559), 5, lag om ändringi lagen (1977:293) om handel med drycker. Förslagen har inför lagrådet föredragits av t.f departementsrådet Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådet: Prop.1985/86: 126 Förslaget till lag om näringsförbud De första bestämmelserna om näringsförbud infördes ikonkurslagen . Redan följande år aktualiserades i frågan omalt göra näringsförbud till en mera allmän sanktion mot ekonomisk brottslighet,oberoende av konkurs. Denna fråga har varit föremål föromsorgsfull ulredning och omfattande remissförfaranden. Genom förevaranderemiss har framlagts förslag lill en ny lag om näringsförbud som bl, a,avses ersätta merparten av konkurslagens nuvarande bestämmelser i ämnet. Lagrådet finner att bärande skäl av både praktisk ochprincipiell natur talar för att näringsförbud inte bör förutsätta konkurs. Detförekommer även andra situationer, där en sådan åtgärd kan vara motiverad. Somframgår av remissen räknar man dock inte med att någol slort anlal nyanäringsförbud skall bli följden av den nya lagstiftningen. Utformningen av etl generellt system för näringsförbud äremellertid förenad med avsevärda tekniska problem. Dessa sammanhänger i grundenmed själva arten av de företeelser man vill komma åt, i första handkvalificerade fall av ekonomisk brottslighet. Ett effektivt system förutsätterregler som är så pass vida och täckande att de inte kan kringgås utan får enverklig genomslagskraft. Rättssäkerheten kräver ä andra sidan att reglerna ärtillräckligt strama och precisa för att deras verkningar skall kunna förutses irimlig utsträckning och tillämpningen inte drabba andra än dem som verkligenavses. 1 sista hand blir det nödvändigt att sätta sin Iii till de allmännadomstolarna. Dessa motstående synpunkler har mycket klart iakttagits ilagstiftnings ärendet. Remissen präglas av en erkännansvärd strävan alt förena dem. olika sakfrågornaanalyseras ingående och allsidigt, och remissyttrandena Prop. 1985/86: 126 har beaktats på etttillfredsställande säll. I slort sett kan lagrådet ansluta sig till det synsätt somkommer till uttryck i motiveringen. lagtekniska lösningarnahar befunnits i huvudsak godtagbara. emellertid elt utrymme förförbättringar i lagtexten. inledningsvis anföraföljande härom. Vidbedömningen av de enskilda sladgandena måste det noga beaktas all lagen enligtsitt syfte endast skall drabba särskilt kvalificerade fall av oseriösnäringsverksamhet, i vilka eljesl gällande rättsregler inte ger möjlighet lilltillräckligt kraftiga ingripanden. Enligt lagrådets mening är dennautgångspunkt både riklig och väsentlig. Den medför bl.a, att befogade invändningarinte kan resas utkrän den grundläggande principen om näringsfrihet. Tvärtom ärdel just med hänsyn till denna av särskild betydelse, att effektivaingripanden kan ske mot uppenbara missbruk. Deninledande paragrafen om förutsättningar för näringsförbud har givetvisgrundläggande betydelse. Det innebär en värdefull förstärkning i förhållandetill kommittéförslaget, att den nu framlagda lagtexten inte upptar endast debåda allmänna rekvisiten att näringsidkaren har grovt åsidosatt sina åliggandenoch att näringsförbud är påkallat från allmän synpunkt. För rättssäkerheten ärdet betydelsefullt atl även vissa speciella rekvisit anges, framför alll genomalt förulsebarheten ökar. Sometl försia fall upptas alt näringsidkaren i denna sin egenskap har gjort sigskyldig till broll som inte är ringa. Mot detla eller mol motiven har lagrådetingen erinran. Man kan rentav, som flera remissinstanser gjort, ifrågasätta ominte lagsliflningen åtminstone tills vidare kunde begränsas till alt avseendast detla fall. Med hänsyn till konkurslagens nuvarande bestämmelser synesdet emellertid svårt att invända mot att även den nya lagen innehåller ellkonkursrekvisil, särskilt som detta har inskränkts i förhällande till degällande reglerna. Vadsom däremol föranleder berättigad Ivekan är atl lagförslagel även tar sikte påfall av icke kriminaliserad underlåtenhet att betala skatt, tull eller avgiftsom omfattas av betalningssäkringslag. Som begränsningsregel angesatt underiåtelsen inte är ringa. Flera av de problem i samband medlagförslagel, som lagrådel har särskilt övervägt, har ytterst berott på dennapunkt. Det vore därför till fördel om man kunde avstå från den, i vart fall förnärvarande. Redan sambandet med kampen mot ekonomisk brottslighet talar emot attpä delta sätt anknyta lill icke kriminaliserade handlingar. Härtill kommer attdel föreligger förslag om atl ytterligare vidga straffansvaret förunderlåtenhet att betala skatt och avgifter. Om de genomförs, minskar behovetav den nu diskuterade punkten. Åandra sidan har otvivelaktigt vissa skäl anförts i remissen för den ifrågavarande regeln. Lagrådet har stannat för all inte föreslå, atl den utgår ur lagförslaget. En förutsättning för att den skall kunna behållas är dock att den får en snävare utformning än den som föreslagits. Lagtexten täcker även betydligt mindre kvalificerade fall än dem som avses enligt motiven. Lagrådet föreslår atl punklen om att underlätenheten "inte är ringa" ersätts med en regel om att underlätenhet har förekommit "i avsevärd omfattning". En sådan förändring skulle bringa lagtexten till bättre över- 191 ensstämmelse med motiven.Det kan visserligen sägas att samma resultat i Prop. 1985/86: 126 sak näs genomde allmänna rekvisiten om grovt åsidosättande resp, påkallat från allmänsynpunkt. Rent lagtekniskt är emellertid skillnaden väsentlig. Det är ocksåangeläget att så långt som möjligt garantera att inga enskilda felaktigt drasunder åklagares, eventuellt även domstols, prövning. Utöverden nu nämnda ändringen i lagförslagets 1 § förordar lagrådet i del följandeäven en viss omredigering av denna för att ännu tydligare markera syftet. Inteheller där avses någon avvikelse i sak från motiven. Förutomde grundläggande bestämmelserna om förutsättningar för näringsförbud harregeln om den personkrets, som skall kunna drabbas, en särskild betydelse frånrättssäkerhetssynpunkt. Utformningen av förslaget innebär att en ganska vidkrets kommer att beröras. Särskill i förening med den just berörda punkten omunderiåtenhet att belala skatt etc, kan förslaget inge vissa betänkligheter.Lagrådet har övervägt om inte lagen borde begränsas till all i huvudsak avseendast den som faktiskt utövat ledningen av den näringsverksamhet som delgäller. Del är givetvis i realiteten dessa personer man vill komma åt; enformell upphängning på t.ex, ell suppleantuppdrag är en lösning som motiverasuteslutande med praktiska skäl. Under förutsättning atl skattebetalningsregelnges en snävare uiformning enligt lagrådets förslag synes emellertid regeln ompersonkretsen kunna accepteras. Det är uppenbart att effektivitetshänsyn måsleväga tungt på denna punkt. Förslaget har också i huvudsak godtagits vidremissbehandlingen. Andrapunkter i förslaget, som är känsliga från rättssäkerhetssynpunkt, är bl.a. desom gäller verkan av näringsförbud, speciellt närståenderegeln, samtmöjligheterna till dispens. Även i dessa avseenden har lagrådet funnit detmöjligt att i huvudsak tillstyrka förslaget. Också vid dessa ställningstagandenhar emellertid lagrådet utgått från den ståndpunkt beträffande I § som harredovisats i det föregående. Sammanfattningsvisfinner således lagrådet att den föreslagna lagen kan godtas med vissa smärreförändringar, som mera syftar till en bättre överensslämmelse mellan motiv ochlagtext än till avvikelser i sak. Inte minst genom den utförliga diskussionen imotiven har enligt lagrådets mening skapats goda förutsättningar för entillämpning som väl tillgodoser rättssäkerhetens krav. Motavfattningen kan invändas atl huvudrekvisiten grovt åsidosättande resp.påkallat från allmän synpunkt har kommit något i bakgrunden för de speciellarekvisiten brott resp. underlåtenhet alt betala skatt, lull eller avgift.Syftet med lagen kommer enligt lagrådets mening lill klarare uttryck om manupptar första stycket och andra stycket första meningen i omvänd ordning. Detframhålls då bättre atl lagen avser verkligt kvalificerade fall. Ändringen görandra meningen i förslagets andra stycke onödig. Avmotivuttalanden framgår atl man vid prövningen av om näringsid karen har gjort sig skyldig till brott som inte är ringa skall beakta bl.a. om 192 detär fråga om upprepad brottslighet. Avsikten synes vara att rekvisitet Prop.1985/86: 126 skallanses uppfyllt, om en näringsidkare har begått brott,vilka vart för sig är att betrakta som ringa, men den sammanlagda brottslighetenbedöms vara av ej ringa karaktär. Detta skulle komma lill tydligareuttryck i lagtexten om ordel "brott" byts ut mot"brottslighet" Ofrprop, 1985/86:23 s, 65), Ifråga om utformningen av punkten om underlåtenhet atl betala skatt etc.hänvisar lagrådet till vad som har anförts i det föregående. Beträffandetolkningen av orden "i avsevärd omfattning" vill lagrådet tilläggaföljande. Det är väsentligt atl få en korrekt relation mellan de båda speciellarekvisiten. Punkten 1 bör ses som huvudfallet, punkten 2 som en påbyggnadvilken inte skall innebära någon stor utvidgning i praktiken. Det är därförnaturligt alt även vid tillämpningen av punkten 2 beakta den definition avekonomisk brottslighet som citeras i remissen. På del icke kriminaliseradehandlande, som punkten 2 avser, kan inte gärna ställas lägre krav än som följerav definkionen, I den ingår bl.a. att verksamheten har kontinuerlig karaktär ochbedrivs på ett systematiskt sätt. Detsamma mäste normalt gälla även i desituationer som kommer i fråga. I den mån man varken kan tala om enkontinuerlig verksamhet eller om ett systematiski handlande, måste del i vartfall förutsättas att underlåtenheten att belala avser etl högt belopp. Vidbehandlingen av näringsidkarbegreppet berörs i remissen förhällandet till dengränsdragning som har utbildats inom arbetsrätten och socialrätten. Deuttalanden som görs i detla sammanhang behöver emellertid förtydligas. Att intevar och en som har ställning av arbetsgivare också är näringsidkare i denföreslagna lagens mening är i och för sig ovedersägligt. En privatperson somhar en arbetstagare anställd i hushållet eller en ideell förening som anlitaranställd personal för skötsel av en föreningslokal blir givetvis inte därigenomatt betrakta som näringsidkare. Större Ivekan kan råda i frågan om enarbetstagare under vissa förutsättningar skulle kunna behandlas somnäringsidkare enligt lagstiftningen om näringsförbud. Del kan exempelvis varafråga om någon som bedriver försäljning på provisionsbasis eller utförtransporter med eget fordon eller åtar sig underhållsarbeten på fastighetereller verkar som free-lance-medarbetare i en tidning. Kommittén utesluter inteatl den som i arbets- och socialrättsligt hänseende är att beteckna somarbetstagare ändå kan bli underkastad reglerna om näringsförbud. Lagrådel villi och för sig inte motsätta sig en sådan tillämpning men anser i vart fall ettställningslagande från departementschefens sida önskvärt. Lagrådetföreslår alt 1 § ges följande lydelse. "Näringsförbudfår, om det är påkallat från allmän synpunkt, meddelas den som i egenskap avenskild näringsidkare grovt åsidosatt vad som ålegat honom i näringsverksamhetoch därvid 1. gjortsig skyldig till brottslighet, som inte är ringa, eller 2. iavsevärd omfattning underiåtit att belala sådan skatt, tull eller avgift som omfattas av lagen (1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter." 13 1985/86. 1985/86: 126 Ispecialmotiveringen sägs atl man vid bedömningen enligt denna paragraf av omnäringsidkaren grovt har åsidosatt sina åligganden får ta hänsyn endasl tillsädana oegentligheter som har förekommit i den näringsverksamhet som haravslutats med konkurs. Denna skillnad i förhållande till vad som skall gällaenligt I § kan inte utläsas av lagtexten. Om en sådan innebörd är avsedd börordel "näringsverksamhet" ges bestämd form. Lagförslagetupptar inte någon motsvarighet till den nuvarande särregeln i 199 b § tredjestyckel konkurslagen om näringsförbud vid upprepade konkurser. Enligt motivenskall man emellertid vid prövningen av om en konkursgäldenär har grovtåsidosatt sina åligganden kunna beakta att han har varit försatt i konkurs vidflera lUlfällen tidigare. Utrymmet härför blir dock myckel begränsat med dentolkning av 2 § som framgår av det här förut återgivna molivuttalandet. Dennamedger ju inte all man tar hänsyn till vad som har sketl utanför den verksamhetsom har lett lill den aktuella konkursen. Har näringsidkaren inte grovtåsidosatt sina åligganden i denna verksamhet, kan näringsförbud inte meddelasmed stöd av 2 §, oavsett hur han lidigare må ha varit försatt ikonkurs och oavsett vad som må ha föregått de tidigare konkurserna. En annansak är att omständigheter av detta slag givetvis blir av betydelse när detgäller att bedöma om ett näringsförbud är påkallat från allmän synpunkt. Förstaoch andra styckena får en enklare och mera tilltalande redaktion om de förssamman och ställs upp punktvis. De kan lämpligen ges följande lydelse: "Harnäringsverksamhet bedrivits av en juridisk person får, under de förutsättningarsom anges i 1-3 §§, näringsförbud meddelas, i fråga om annathandelsbolag: bolagsman, aktiebolag:ledamot och suppleant i styrelsen samt verkställande direktör och viceverkställande direktör, ekonomiskförening: ledamot och suppleant i styrelsen, omdenne begått brottet i näringsverksamheten eller innehade sin ställning närbetalningen av skatt, tuM eller avgift underläts eller den juridiska personenförsattes i konkurs. Försiastycket gäller också den som i annan egenskap än där sägs faktiskt har utövatledningen av en näringsverksamhet eller utåt har framträtt som ansvarig förenenskild näringsverksamhet." Itredje stycket har upptagits en regel vilken skall göra det möjligt atl meddelanäringsförbud mot den som är underkastad straffrättsligt företagaransvar meninte har en sådan ställning som avses i paragrafens båda försia stycken. Dennaregel saknar motsvarighet i kommittéförslaget. Departementschefenhar i likhet med kommittén tagit avstånd från tan ken att låta befattningshavare med ett självständigt ansvar för en viss sektor inom ett företag ingå i krelsen av personer som kan drabbas av 194 näringsförbud.Som skäl för denna ståndpunkt har framför allt hänvisats Prop. 1985/86: 126till de gränsdragningsproblem som skulle uppstå. Delta argument synes i minstlika hög grad göra sig gällande i fräga om en regel som anknyter tillföretagaransvaret. Som kommittén har påpekat råder det ganska slor osäkerhetom förutsättningarna för företagaransvar. Det är knappast möjligt all i enenkel formel ange kriterierna för att ett sådant ansvar skall föreligga. Den ilagförslaget upptagna bestämningen förefaller vara alltför vidsträckt. Densynes förutsätta mycket långtgående delegationsmöjligheter och kan efterordalagen inbegripa även personal i ganska underordnad ställning. Mot den angivna bakgrunden finns det anledning befara atlen sådan regel som den föreslagna skulle ge upphov lill rättsosäkerhet ochlillämpningssvårigheler, särskilt som den är avsedd atl kunna åberopas även dånågot straffrättsligt företagaransvar inte aktualiseras. Frågan inställer sigdärför om inte regeln skulle kunna avvaras. I de allra flesta fall vilar företagaransvaret på den somfaktiskt leder verksamhelen eller, om flera gemensamt utövar ledningen, pånågon av dem. För dessa fall är den föreslagna särregeln utan betydelse. Avintresse i detta sarnmanhang blir då vad som skall anses utgöra ennäringsverksamhet. Del är inte ovanligt alt inom ett företag ryms en rad olikaverksamhetsgrenar med stor spridning både lokalt och branschvis, I många fallåterspeglas detta i företagets juridiska struktur genom en uppdelning på skildabolag under en gemensam koncernledning. Dä blir reglerna om näringsförbudtillämpliga på de personer som sitter i ledningen för de olika koncernbolagen.Organisationen kan emellertid också vara sådan att all verksamhet formelltdrivs av ett enda bolag, men att de olika verksamhetsgrenarna står underledning av en särskild förvaltning, som arbetar minst lika självständigt iförhållande till den centrala företagsledningen som styrelsen och verkställandedirektören för ett dotterbolag. Goda skäl synes tala för alt vid tillämpning avbestämmelserna om näringsförbud den som leder en sädan förvaltning anses utövaledningen av en näringsverksamhet. Med etl sådant synsätt minskar ytterligare behovelav en särregel som anknyter till det straffrättsliga företagaransvaret,. Under hänvisning till del anförda föreslår lagrådet attden i tredje siycket upptagna regeln får utgå. Även första siycket i denna paragraf vinner på en punktvisuppställning. Det kan lämpligen ges följande lydelse: "Den som ärunderkastad näringsförbud får inte 1. drivanäringsverksamhet. 2. vara bolagsmani ett annat handelsbolag än kommanditbolag eller komplementär i ettkommanditbolag, 3. vara ledamoteller suppleant i styrelsen för ett aktiebolag, ett handelsbolag eller enekonomisk förening eller en sådan ideell förening eller sliflelse som drivernäringsverksamhet. 1. vara verkställande direktöreller vice verkställande direktör i elt Prop. 1985/86: 126 aktiebolag, 2. i annan egenskap varaställföreträdare för en sädan juridisk person som anges vid 3, 3. faktiskt utöva ledningen av ennäringsverksamhet eller av en sådan juridisk person som är bokföringsplikligäven om den inte driver näring, 4. äga så många aktier i etlaktiebolag att hans andel av röstetalet för samtliga aktier i bolagetöverstiger ." Motandra stycket har lagrådet ingen erinran. Det bör dock påpekas alt det i sakkan te sig egendomligt att en person med näringsförbud skall kunna ägna sig åll.ex. Frågan kan möjligen uppmärksammas vid den pågåendeöversynen av reglerna om yttrandefriheten. Tillkrelsen av närslående räknas sambo. Någon legal definition på detla begrepp gesinte i lagförslagel och den närmare innebörden av begreppei framgår ej hellerav remissprolokollet i övrigt. I kommittéförslaget angavs alt ullrycket sambonumera fick anses ha en ganska väl etablerad innebörd, som för övrigt kommittill uttryck i familjelagssakkunnigas förslag (SOU 1981:85) lill äktenskapsbalk;med sambor avsågs enligt detla förslag "de som, ulan atl vara makar, hargemensamt hem och hushåll och samlever under äktenskapsliknandeförhållanden". anförde för sin del att, i den måntveksamhet uppstod vid tillämpningen, en sädan tvekan i största utsträckningfick verka till den tilltalades förmån, eftersom frågan uppstod i brottmål (SOU1984:59 s. 413). anförde finns i och för sig intet att erinra. Begreppet sambo harför övrigt med den angivna betydelsen kommit till användning i 11 § lagen(1985:571) om värdepappersmarknaden (prop, 1984/85:157 s, 91 f). I den remissmed förslag lill äktenskapsbalk m.m. som överlämnats tilllagrådet för granskning har emellertid begreppei sambo erhållit en någotsnävare innebörd än nu sagts. Av I § andra siycket i förslaget till lag omsambors gemensamma hem framgår att med sambor avses i den lagen en ogift kvinnaoch en ogift man som bor tillsammans under äktenskapsliknande förhållanden. Somskäl för all ingen av parterna får vara gift anförs i remissen att kollisionerannars skulle kunna uppkomma med de rättsregler som gäller för gifta (s, 67),något som blivit möjligt med den frän sakkunnigförslaget avvikandeprinciplösning som valts i lagrådsremissen. Enligt vad lagrådet erfarit ärtanken numera att den nya familjeräiisliga lagstiftningen skall kunna träda ikrafl , Någonsaklig grund för att i en lag om näringsförbud begränsa kretsen av närstående på motsvarande sätt finns inte. Det skulle vara ägnat all förvåna om den som är underkastad näringsförbud skulle vara oförhindrad att la anställning eller återkommande uppdrag i en näringsverksamhet, som drivs av hans sambo eller i vilken hans sambo intar en ledande ställning, av blott och bart det skälet att någon av dem bakom sig har ett formellt ännu ej upplöst äktenskap. Den praktiska betydelsen i förevaran- 196 de sammanhang av en begränsning motsvarande den somföreslås pä Prop. 1985/86: 126 familjerättens område torde dock ej varasärskill stor, I regel upplöses nämligen etl äktenskap när en av makarna upptaren samlevnad med nägon annan. Av olika anledningar kan likväl en upplösningkomma att dröja. De praktiska fall man kan räkna med torde vara de därinitiativ först sent tas till en äktenskapsskillnad och där betänketid ellermotsvarande tid enligt utländsk rätt först måste avvaktas. Endast iundantagsfall lär tillståndet bli långvarigt, t.ex. om trots allt ingen avmakarna ansöker om äktenskapsskillnad eller om en dom på sådan skillnadvisserligen har meddelats men så har skett i utlandet och domen inte erkänns iSverige. De praktiska olägenheterna av att i en lag omnäringsförbud anpassa sambobegreppet till det som föreslås i familjerätten är ioch för sig inte särskilt stora. Likväl talar alla sakliga skäl för att iförevarande sammanhang - liksom i den redan antagna lagen omvärdepappersmarknaden -tillämpa reglerna pä alla fall där en man och en kvinnasamlever under äktenskapsliknande förhållanden. Sä som förslaget till lag omsambors gemensamma hem är utformat kommer del dock om förslaget antas ioförändrat skick - att finnas olika sambobegrepp i lagsliflningen. En möjlighet att lösa de problem som uppkommer i denfortsatta lagstiftningen rörande samboförhållanden är att fortsätta på den vägsom redan har beträtts, d.v.s. att ge sambobegreppet den allmänna och vidareinnebörd som det numera har i det allmänna språkbruket. 1 den mån behovuppkommer att begränsa reglers tillämpning lill viss eller vissa kategorier samboreller att på annat sätl kvalificera dem som bestämmelserna syftar på, får detlaanges särskill. En annan möjlighet är alt reservera begreppet sambo förden familje- . rättsliga lagstiftningen med den speciella innebörd det där äravsett all få. Såvitt avser övrig lagsliftning får det då undersökas om dettasnävare begrepp kan användas också där. Om sä inte är fallet ulan en annandefinition är önskvärd, fär man avstå från atl begagna termen sambo och istället särskill ange till vilka grupper bestämmelserna riktar sig. Det är således inte möjligt atl i förevarande begränsadesammanhang ta slutgiltig ställning till vilken väg som bör väljas, I försiahand bör sambobegreppet utredas och klarläggas i samband med lagstiftningen påfamiljerättens område. Lagrådet får därför nu nöja sig med att peka påproblemet. Om delta inte hinner lösas innan lagen om näringsförbud skallslutbehandlas, förordar lagrådet att man tills vidare avstår från alt användatermen sambo och i stället direkl anger att lagen om näringsförbud avser äktenskapsliknandesamlevnad, ett uttryckssätt som anknyter till redan förekommande definitioneri lagsliflningen. Den berörda meningen i paragrafen skulle då kunna gesföljande inledning: "Som närstående anses hans make, den med vilken hansamlever under äktenskapsliknande förhållanden, förälder ,,, " Forumregeln i andra stycket torde vara avsedd alttillämpas även då en juridisk person har försatts i konkurs och talan omnäringsförbud skall 197 14 1985/86. väckas moten företrädare för den juridiska personen. Med hänsyn härtill Prop.1985/86: 126 bör inledningsorden i stycket ändras till "Talan omnäringsförbud grundat på 2 § får... " Lagrådet föreslär atl del i första stycket som förutsättningför ett beslut om lillfälligt näringsförbud anges, att del är "uppenbartatt grund för näringsförbud föreligger".