prop · G9039 · 1985-12-31 00:00:00 — I vissa fall får åtalsanmälan underlåtas ochdisciplinpåföljd åläggas i stället. MAK:s förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt (Betänkandet s.70fl. Remissinstanserna:Flera av remissinstanserna är tveksamma till förslaget eller motsätter sigdetta. JK,, . Föreningen ochFöreningen pekar sålunda på att förslaget kan leda tillolikheter i rättstillämpningen. RÅoch länsåklagarmyndigheten i förordar en lösning sommotsvarar den som har valts i lagen om offentlig anställning, dvs. attdisciplinförfarande endast kan omfatta bötesbrott. Överåklagareni och åklagarmyndigheten i är heltavvisande till förslaget och menar att normala åtalsregler måste gälla. SSUavvisar förslaget med hänvisning bl. a. till att de brott som föreslås kunnamedföra att åtalsanmälan får underlåtas inte är speciella för värnpliktiga(Remissammanställningen s. 160-163). Skälenför mitt förslag: Militära rättegångslagen innehåller en uttömmande uppräkningav de militära brottmålen. Endast sådana mål får handläggas avbestraffningsberättigad chef som disciplinmål enligt lagens närmarebestämmelser. Ivissa fall, som är preciserade i militära rättegångslagen (10 §), får straffinte åläggas i disciplinmål. Dessa fall gäller bl. a. om det också är fråga omatt förverka egendom och denna fråga inte får prövas i disciplinmål eller omdet finns någon annan målsägande än staten och den målsäganden förklarar atthan avser att föra talan om enskilt anspråk. Imilitära rättegångslagen finns vidare (22 §) detaljerade föreskrifter om närmål skall hänskjutas till åklagare. Så skall ske t. ex. om straff för brottetinte får åläggas i disciplinmål, om det finns skäl att anta att straffet intekommer att stanna vid disciplinstraff eller böter eller om det kan förutses attnöjaktig utredning om brottet inte skall kunna åstadkommas genom denbestraffningsberättigades försorg. Enligtnuvarande disciplinsystem finns likväl vittgående befogenheter Prop. 1985/86:9för den bestraffningsberättigade chefen att utdöma straff för gärningar somutgör brott enligt allmänna straffrättsliga bestämmelser. Gärningen angesdärvid som olovligt förfogande, åverkan osv. och inte som något av de särskildamilitära brotten i 21 kap. . I själva verket fungerar denbestraffningsberättigade chefen som en domstol, låt vara med skyldighet att lämnaöver vissa mål åklagaren för fortsatt handläggning. Disciphnbestämmelsernai lagen om offentlig anställning bygger på en mera privaträttslig syn på denoffentliga tjänsten och betraktar disciplinförseelserna som avvikelser frånvad som kan godtas inte bara från allmän synpunkt utan också med hänsyn tillvad arbetstagaren genom sitt tjänsteavtal har åtagit sig gentemotarbetsgivaren. I anslutning till reglerna om disciplinansvar och avskedandeinnehåller lagen om offentlig anställning bestämmelser om åtalsanmälan. Dessabestämmelser är inte uttryckligen kopplade till reglerna om disciplinansvarutan kan sägas behandla åtalsanmälan som en disciplinär åtgärd i sig. Tillförebyggande av dubbla påföljder för samma gärning föreskrivs i lagen omoffentlig anställning att om någon åtgärd har vidtagits för att anställa åtalmot en arbetstagare, disciplinärt förfarande inte får inledas eller fortsättasi fråga om förseelse som avses med åtgärden. MAK:s förslag utgör en blandning av reglerna om hänskjutande av mål till åklagareenligt militära rättegångslagen och åtalsanmälan enligt lagen om offentliganställning. Fleraremissinstanser har motsatt sig den lösning som MAK har valt. Jagvill till en början slå fast att det av mig förordade förslaget till nytt disciplinsystem- som i sina huvuddrag bygger på MAK: s förslag - utgår från att ettdisciplinförfarande inte kan komma i fråga i andra fall än när någon haråsidosatt vad han på grund av reglementen, instruktioner, förmäns order elleri övrigt skall iaktta i tjänsten. Om en krigsman under sin tjänstgöring utanatt det föreligger ett åsidosättande av vad han skall iaktta i tjänsten gör sigskyldig till ett brott, får disciplinförfarande enligt den nya ordningensåledes inte användas. Dettauttalas också klart av MAK, även om det inte kommit till klart uttryck i denlagtext som MAK har föreslagit. Problemetgäller alltså hur man skall förfara då en disciplinförseelse tillika utgör ettbrott enligt vår strafflagstiftning. Som exempel kan nämnas att den som hartill uppgift att vakta ett militärt förråd själv tillgriper något av ringavärde ur förrådet. Han har ju gjort sig skyldig till såväl endisciplinförseelse genom att underlåta att tillse att ingenting försvinner urförrådet som ett stöldbrott genom själva tillgreppet. Jagdelar MAK: s uppfattning att det bör finnas en möjlighet att använda sig av disciplinförfarande även i situationer då disciplinförseelsen också är ett brott. Det finns självfallet dock en gräns mellan vad som sålunda bör beivras i disciplinär ordning och vad som bör handläggas av åklagare och domstol. MAK föreslår att en principiell gräns skall dras mellan bötesbrott å ena sidan och grövre brott å den andra sidan. Disciplinförfarande skall enligt förslaget dessutom kunna användas i fråga om vissa brott för vilka föreskrivs strängare straff än böter såsom bl. a. snatteri, olovligt brukande, 63 Prop.1985/86: 9 svikande av försvarsplikt, lydnadsbrott och rymning. Åtalsanmälanskall enligt MAK dock alltid göras om det finns skäl att anta att straffet inteskulle stanna vid böter. Åtalsanmälan skall dessutom göras om brottet riktarsig mot någon person utanför försvarsmakten samt om målsäganden har förklaratatt han avser att föra talan om enskilt anspråk. Deremissinstanser som har redovisat synpunkter på MAK: s förslag i denna del hargenomgående uttryckt en tveksamhet mot att gärningar som är brott skall kunnabeivras genom ett administrativt förfarande. Jagförstår dessa remissinstansers tveksamhet och anser det för egen del angelägetatt säkerställa att disciplinförfarandet inte kommer att användas vid annat änbagatellbrott. De flesta av de i MAK: s förslag uppräknade brotten för vilkasträngare straff än böter är föreskrivet omfattar beteenden som måste betecknassom sådana bagatellbrott. Jag tänker t. ex. på tillgrepp av egendom till någrakronors värde eller en kortare avvikelse från en föreskriven färdväg som enmilitär bilförare gör för att uträtta ett privat ärende. I sådana situationerär det ofta helt främmande för en civil arbetsgivare att koppla in polis elleråklagare. Sådana beteenden bör enligt min mening inte heller i det militäraföranleda åtalsanmälan utan i stället beivras disciplinärt, om övrigaförutsättningar för detta föreligger. Överhuvud taget menar jag att gränsen mellan vad som bör överlämnas till åtal ochvad som bör av i disciplinär ordning bör sättas låg. Genomdisciplinförfarande bör inte andra gärningar beivras än dem som vid endomstolsprövning skulle föranleda endast ett lågt bötesstraff. Imilitära rättegångslagen (22 §) finns en regel som ger den bestraffningsberättigadechefen möjlighet att hänskjuta ett disciplinmål till åklagare, om det kanförutses att nöjaktig utredning om brottet inte skall kunna åstadkommas genomden bestraffningsberättigades försorg. Komplicerade sakförhållanden ochsvårare juridiska frågor kan alltså med stöd av denna bestämmelse lämnas övertill åklagaren, om den bestraffningsberättigade inte anser sig ha resursereller kompetens att handlägga dem själv. MAKlämnar inte förslag om någon liknande möjlighet i det nya disciplinsystemet.Den som skall besluta i ett diciphnärende skall enligt förslaget alltså intekunna överlåta ett ärende till det civila rättsväsendet enbart på den grundenatt ärendet är svårbedömt. Inte heller har det någon betydelse i dettasammanhang om förseelsen är erkänd eller inte. Överbefälhavarenhar invändningar mot detta och framhåller sålunda i sitt remissvar att det inteär lämpligt att de militära myndigheterna handlägger och beslutar i ärendenrörande trafikförseelser. Skälet till detta är att dessa förseelser inte sällanär juridiskt invecklade. Jagåterkommer till frågan om myndigheternas befattning med mera komplicerade ärenden i avsnittet 2.2.6 om beslutande myndigheter. I detta sammanhang vill jag bara framhålla att det nya disciplinsystem som jag har förordat i det föregående förutsätter ett enhetligt administrativt förfarande. Överlämnande av disciplinärenden till åtal bör därför ske endast efter en formell prövning av förutsättningarna för detta. Om ärendet är komplicerat i sak eller juridiskt eller om krigsmannen i fråga nekar till förseelsen är därvid utan betydelse. 64 En svårighet med MAK: s förslag som har påtalats avnågra remissin- stanser gäller tolkningenav uttrycket åsidosätta vad som åligger någon i tjänsten. Det av MAK valdauttryckssättet bygger på ordalagen i 10kap. 1 § lagen om offentlig anställning.Detta kan vara till viss ledning vid bestämningen av innebörden avuttryckssättet. Jag för min del ifrågasätter likväl om inte MAK: s förslag kanskapa onödiga tolkningsproblem. Liksom nu bör enligt min mening en reglering avfrågan om åtalsanmälan för sin tillämpning förutsätta att en krigsman ärmisstänkt för att ha åsidosatt vad han på grund av reglementen, instruktionereller i övrigt skall iaktta i tjänsten. Det är först om det är klart att ensådan misstanke om disciplinförseelse föreligger som det kan komma i fråga attpröva om åtalsanmälan skall göras som ett led i det särskilda militäraansvarssystemet. För att underlätta förståelsen av sambandet mellan de olikafrågorna förordar jag att reglerna om åtalsanmälan i lagtexten placeras efteravsnitten om disciplinförseelser och disciplinpåföljderna. Reglerna bör ocksåutformas så att det klarare än i MAK: s förslag framgår att frågan omåtalsanmälan skall göras är ett - eventuellt sista - led i ett reguljärtdisciplinförfarande. Jag förutsätter attåtalsunderlåtelse inte annat än undantagsvis kommer i fråga efter åtalsanmälan. Mittförslag: Frågorom disciplinansvar eller åtalsanmälan prövas av den myndighetvid vilken krigsmannen tjänstgör eller har tjänstgjort senast. - Disciplinärendenaskall på myndighetens vägnar avgöras av myn dighetschefen eller dennes ställföreträdare. Åt vissa lägrechefer får överlämnas att avgöra ärenden under förutsättning bl. a. att de inte bör medföra svårare påföljd än varning eller extratjänst. MAK:s förslag: MAK föreslår att den som på myndighetens vägnar skall prövadisciplinärendena skall ha lägst överstelöjtnants eller motsvarande grad.Bataljonschefer och kompanichefer bör få avgöra ärenden där det bl. a. inte börådömas svårare påföljd än varning, extratjänst, löneavdrag i ellerutegångsförbud i (Betänkandet s. 72-74). Remissinstanserna:Förslaget lämnas i huvudsak utan erinran (Remisssammanställningen s. 163 f). Skälenför mitt förslag: Enligt lagen om offentlig anställning är det den myndighetsom arbetstagaren lyder under som har att avgöra frågor om disciplinansvar.Vilken eller vilka som fattar beslutet på myndighetens vägnar framgår avsärskilda föreskrifter som vanligtvis återfinns i myndighetens instruktion. Dessainstruktionsbestämmelser har skiftande innehåll. Hos vissa myndigheter prövasdisciplinfrågorna sålunda av myndighetens styrelse. I andra myndigheter fattasbeslut i disciplinfrågor av myndighetens chef tillsam- 5 1985/86. Prop.1985/86:9 mans med vissa andra högre befattningshavare vid myndigheten. Detförekommer också exempel på särskilda disciplinnämnder. Vid militära staber ochförband är det regelmässigt chefen ensam som fattar besluten idisciplinfrågorna. Det bör därvid anmärkas att här avses uteslutande den civilapersonalen, eftersom den militära personalen har ansvar som krigsmän. MAKdiskuterar olika lösningar vad gäller beslutsorganet inom det nyamilitäransvaret. Valet står enligt MAK mellan myndigheten som sådan, auditörenoch en särskild disciplinnämnd. MAK kommer fram till att ärenden omdisciplinansvar lämpligast bör handhas av myndigheten i dess vanliga skepnad. Jagdelar MAK: s uppfattning att den bästa lösningen är att disciplinfrågornaprövas av den myndighet där krigsmannen tjänstgör eller om han har ryckt ut -senast har tjänstgjort. Somhar framgått av min redogörelse handläggs disciplinärendena enligt lagen omoffentlig anställning regelmässigt enligt en mycket kvalificeradbeslutsordning. De överväganden som ligger bakom detta gör sig självfalletockså gällande vid den närmare utformningen av ett särskilt militärt ansvarssystem.Samtidigt bör framhållas att systemen inte är helt jämförbara, eftersommilitäransvaret ytterst skall vara ett stöd för den nödvändiga militäradisciplinens upprätthållande. Det blir därför sannolikt åtskilligt fleraingripanden enligt det nya militäransvaret än enligt lagen om offentliganställning. Redan detta talar mot att göra beslutsordningen alltförkomplicerad. Härtill kommer att ingripanden i det militära ibland är påkalladeockså vid förseelser som tagna för sig framstår som bagatellartade. Detär likväl angeläget att disciplinfrågorna handläggs av tillräckligtkvalificerade befattningshavare. En lämplig avvägning är enligt min mening som MAK också föreslagit - att det normalt är förbandschefen som beslutar idisciplinärendena. MAKhar uttryckt detta på det sättet att den som på myndighetens vägnar prövarfrågor om discipHnansvar eller åtalsanmälan skall ha lägst överstelöjtnantseller motsvarande tjänstegrad. Medhänsyn till betydelsen av en kvalificerad handläggning av disciplinärendenaanser jag att det redan av lagtexten bör framgå att det i princip bör varamyndighetschefen som beslutar på myndighetens vägnar i dessa frågor. Vidde större myndigheterna finns särskilda befattningar för ställföreträdandemyndighetschef , som normalt har överstes eller motsvarande grad, harofta det direkta ansvaret för värnpliktsutbildningen. Vid vissa andramyndigheter, t. ex. militärkommando, finns utbildningsenheter medöverstar som chefer. Enligt min mening bör det öppnas möjligheter att låtadessa chefer avgöra disciplinärenden. Det bör därför i lagen tas in enbestämmelse som ger regeringen rätt att uppdra åt andra tjänstemän att utövamyndighetschefens befogenheter i de hänseenden som det nu är fråga om. Beträffanderätten för myndighetschefen att delegera innebär MAK: s 66 förslag att kompanicheferna får i stort sett sammabefogenheter som de har enligtdet nuvarande tillrättavisningssystemet. Ävenom kompanicheferna handlagt tillrättavisningarna på det Prop.1985/86:9 hela taget väl, är jag tveksam till om de i ett nytt disciplinsystembör ges samma befogenheter som . För det första anser jag det angelägetatt vid en reformering av det militära disciplinsystemet stärka den enskildesrättssäkerhet. För att åstadkomma detta krävs en kraftigt ökad satsning påutbildning av berörda chefer i militär rättsvård. Jag tror att det av bl. a.kostnadsskäl inte är praktiskt möjligt att ge en tillräckligt god utbildning tillalla som är eller kan bli placerade som kompanichefer. För det andra är ett avsyfterna med det nya systemet att ännu fler utpräglade bagatellförseelser inteskall behöva föranleda något disciplinförfarande alls. Belastningen påbefattningshavarna av ärenden av rutinkaraktär kan därför antas komma attminska. Det finns också vissa andra faktorer som talar mot att kompanichefenbeslutar i discipUnärenden, t. ex. att förseelsen ofta begås mot honom själveller under utbildningsverksamhet som leds av honom. Beslutsbefogenheternaför kompanicheferna bör enligt min mening begränsas till rätten att meddelavarning och föreskriva extratjänst. Ytterligare förutsättningar för attkompanichefer skall få pröva disciplinärenden bör vara att förseelsen är erkändoch att den inte också utgör ett brott. EnligtMAK: s förslag skall auditörema medverka i disciplinärendena i ungefär sammaomfattning som i dagens system. Mot detta har flertalet remissinstanser intehaft något att erinra. Någon remissinstans menar dock att auditören börmedverka också när lägre befattningshavare än förbandschefen prövardisciplinförseelser. Några remissinstanser framhåller vidare att auditörema medde ökade krav som ställs på dem i det föreslagna systemet bör rekryterasuteslutande bland domstolsjurister. Debefattningshavare som enligt förslaget har att besluta i disciplinärenden påmyndigheternas vägnar saknar regelmässigt juridisk utbildning. Inom dessamyndigheter finns vidare inte heller annat än undantagsvis personer med sådanutbildning. Rättssäkerhetskravet gör därför att någon form av juristmedverkanmåste säkerställas också i det nya systemet. Jag är ense med MAK om att detbästa sättet att lösa detta är att behålla den nuvarande auditörsorganisationenoch ge den i huvudsak samma uppgifter som f.n. Fråganom auditörernas medverkan i kompanichefernas handläggning av disciplinärendenahar som nämnts berörts under remissbehandlingen. Jag för min del anser ihuvudsaklig överensstämmelse med MAK att denna fråga bör lösas på det sättet attauditörsmedverkan görs obligatorisk utom i sådana enkla ärenden där prövningenefter delegation ankommer på eller skulle ha kunnat delegeras till någon chefunder myndighetschefen eller dennes ställföreträdare. Det är riktigt, som vissaremissinstanser understryker, att det nya syste met kommer att ställa ökade krav på auditörema. Det saknas dock enligt min mening skäl att sätta upp som villkor att auditören skall ha erfarenhet som domare. De kunskaper och den erfarenhet som krävs finns också hos andra jurister. I övrigt vill jag peka på det allmänna behovet av utbildning av dem som har uppgifter i det nya ansvarssystemet. Utbildning behövs inte bara vid övergången till det nya systemet utan också regelbundet i den fortsatta tillämpningen av detta. 1985/86:9 2.2.7 Handläggningen av disciplinärenden Mittförslag: Den som är misstänkt för en disciplinförseelse skall vid muntligtförhör beredas tillfälle att yttra sig över vad som anförs mot honom. Om det ärlämpligare, får ett skriftligt förfarande användas. - Vittnen och sakkunniga skall kunna höras viddomstol under förfarandet vid myndigheten. Enligt föreläggande av domstolenskall också kunna företes skriftliga handlingar eller föremål. - Om det av särskilda skäl inte krävs någon disciplinpåföljdfår ärendet avskrivas. - Centrala värnpliktsrådet skall fåmedel för särskilda insatser för att stärka de värnpliktigas ställning idisciplinsystemet. MAK:sförslag: Överensstämmer med mitt. MAK lämnar dock inte något förslag omjuridisk hjälp till den som är misstänkt för en disciplinförseelse(Betänkandet s. 78 f). och centrala värnpliktsrådet menar att förslaget somhelhet är bristfälligt från rättssäkerhetssynpunkt. Några andraremissinstanser pekar särskilt på den föreslagna möjligheten att avskrivaärenden och hävdar att den kan medföra olägenheter från rättssäkerhetssynpunkt(Remissammanställningen s. 165 f.). Skälenför mitt förslag: Flera , av remissinstanserna har kritiserat MAK: s förslagtill handläggningsregler och gjort gällande att dessa inte fyller rimligarättssäkerhetskrav. säger sig sålunda avvisa alla tankarpå någon form av summarisk, mindre rättssaker process ens i bagatellmål, isynnerhet om erkännande inte föreligger. Dengrundläggande skillnaden mellan det nuvarande militäransvaret och det somföreslås av MAK är att det förstnämnda har straffrättslig karaktär medan detsistnämnda utgörs av ett administrativt system som hör hemma inomförvaltningsrätten. Det finns i och för sig stora likheter mellan systemen,främst vad gäller påföljdstyperna. Det är likväl viktigt att framhålla att MAK:s förslag innebär en avkriminalisering av flertalet av de militäradisciphnförseelserna. Jämförelser kan göras med reformeringen av tjänsteansvareti mitten av . Jaganser därför att det inte är korrekt att kritisera MAK: s förslag från denutgångspunkten att det innebär skillnader i förhållande till brottmålsprocessen.MAK: s förfaranderegler bygger i huvudsak på disciplinreglema i lagen omoffentlig anställning, ett system som allmänt ansetts fylla kraven pårättssäkerhet, se bl.a. betänkandet (Ds Ju 1983:7) Tjänsteansvar i offentligverksamhet. Man kan visserligen inte dra paralleller i alla nu aktuella avseendenmellan värnpliktiga och arbetstagare. Jag menar ändå att skillnaderna är så småatt likartade disciplinsystem bör kunna gälla för de båda gmpperna. Enligt minuppfattning tillgodoser MAK: s förslag de rättssäkerhetskrav som bör ställas påett disciplinförfarande. Genom de av mig i det föregående förordade reglerna ombeslutsordningen vid myndigheterna har ytterligare garantier skapats förkvalitet i handlägg- ningen.Jag återkommer i detta avsnitt med förslag också till andra åtgär- Prop.1985/86:9 der för att stärka de värnpliktigas ställning i disciplinförfarandet. Förfarandeti disciplinärendena bör i överensstämmelse med MAK: s förslag bygga på reglemai förvaltningslagen (1971:290). Det innebär att bestämmelserna om rätt att tadel av utredningsmaterialet, krav på att motivera beslut, skyldighet att lämnaunderrättelse om beslut m. m. i och för sig utan vidare är tillämpliga pådisciplinförfarandet. Jag delar dock MAK: s uppfattning att föreskrifter omförfarandet så långt möjligt skall hållas samlade i en lag. En upprepning avvissa regler i förvaltningslagen är därför motiverad i den lagtext som reglerardet nya militäransvaret. Enligtmin mening bör det särskilt framhållas i lagen att disciplinärendena skallhandläggas skyndsamt. MAK;s förslag att ett ärende får avskrivas, om det av särskilda skäl inte krävsnågon disciplinpåföljd har kritiserats av flera remissinstanser. a. till att bestämmelsen kan komma att medföra olägenheter frånrättssäkerhetssynpunkt. MAKmotiverar sitt förslag med att det finns behov av en avskrivningsregel för t.ex. de fall då den värnpliktige har hunnit rycka ut och det därför inte längreframstår som lika angeläget att fullfölja disciplinärendet. Jagär av samma mening som MAK och anser alltså att det behövs en möjlighet tillavskrivning av ärenden i vilka förutsättningarna för disciplinpåföljd i ochför sig är uppfyllda men där särskilda skäl ändå talar för att ärendet intedrivs vidare. Detansvarssystem som MAK föreslår och som jag i det föregående i väsentliga delarhar förordat för framtiden har som nämnts hämtat sina grunddrag fråndisciplinreglerna i lagen om offentUg anställning. I stor utsträckning har MAKdärvid dragit paralleller mellan t. ex. värnpliktiga å ena sidan och statsanställdaå den andra sidan. Ienskildheter innebär förslaget enligt min mening att jämförelserna mellananställda i det militära försvaret och dem som är tjänstgöringsskyldiga där påannan grund har gått för långt. Iett viktigt avseende är det sålunda en avgörande skillnad mellan t. ex. envärnpliktig och en anställd. En anställd mot vilken ett disciplinärt förfarandeinleds har möjlighet att få hjälp av den fackliga organisation som han tillhör.Organisationen kan också t. ex. väcka och utföra talan vid arbetsdomstolen försin medlem. MAK: s förslag innehåller inte någon motsvarighet till detta förden som omfattas av det nya disciplinsystemet. Mankan i och för sig hävda att MAK: s förslag i detta avseende inte innebär någonförsämring i förhållande till det nuvarande militäransvaret enligt militärarättegångslagen. Mot detta kan i sin tur anföras, som jag också harberört, att det nuvarande systemet bygger på straffrättslig grund med ettbetydligt mera utvecklat regelsystem också till skydd för , den misstänkte. Enannan faktor som bör beaktas i detta sammanhang är den skillnad i ålder ochdärmed livserfarenhet som normalt finns mellan en anställd och en värnpliktigunder grundutbildning. Detanförda har fått mig att överväga om inte den reform som föreslås förutsätter en starkare ställning för den som ett disciplinförfarande inleds 69 motän vad MAK: s förslag innebär. Det föreligger med andra ord ett behov avåtgärder så att t. ex. en värnpliktig under gmndutbildning åtminstone i vissasituationer kan få biträde av någon person med större kunskaper och erfarenhetän vad han själv har. Devärnpliktigas medinflytande över sin tjänstgöring har förbättrats fortlöpande.De har numera tillgång till flera väl fungerande samverkansorgan på de skildanivåerna inom försvarsmaktens organisation.