prop · G90323 · 1985-12-31 00:00:00 — Själv,vill jag först påpeka att företagsbotens syfte naturiigtvis måste sätta sinprägel på reglema om hur boten skaU bestämmas i det särskilda fallet. Jag kanha en viss förståelse för tanken på att separera den förverkandefunktion somligger i den föreslagna ordningen från företagsbotens funktion i övrigt. Ettsådant system skulle dock uppenbarligen bli mycket svårt att praktiskt hantera. Vidaremåste man beakta att företagsboten visserligen avses att få en funktion som förtankarna till förverkande i de fall då det aktueUa brottet har medförtekonomiska fördelar för företaget. Men den avses också spela en betydelsefuUroll när det gäller faU där förväntade eller tänkbara vinster förnäringsidkaren inte har hunnit uppkomma eller annars uteblivit. Här räcker förverkandeinslitutetinte till. Att utvidga tUlämpningsområdet för förverkandeinslitutet så att detskulle kunna användas även i sådana situationer synes knappast godtagbart frånprincipieUa och systematiska synpunkter. Jagvill i sammanhanget också peka på att det i praktiken kan visa sig vara svårtatt dra en klar gräns mellan uppkomna och ännu ej uppkomna vinster. Brottet harkanske, när prövningen sker, gett vissa vinster, som ytterligareförtjänster kan väntas . Att i sådana fall använda förverkandeinslitutetför att konfiskera den realiserade vinsten och något annat sanktionsmedel föratt eliminera de förväntade vinsterna framstårför mig som alltför opraktiskt. Man skuUe också riskera att fä en Prop.1985/86: 23 alltför stel tillämpning. Svårigheter skulle vidare uppkomma i falldär domstolen finner att anledning till jämkning av boten föreligger. Denav kommissionen föreslagna ordningen - att ge den nya sanktionen både vinsteliminerandeoch bestraffande inslag som den i vissa fall får ersätta förverkande- förefaUer mig betydligt smidigare. Jag vUI därför ansluta mig tiUkommissionens förslag på den punkten. Jagansluter mig också tUl huvuddragen i vad kommissionen har anfört om den metodsom bör användas när företagsboten skall bestämmas i enskilda fall, 1 huvudsakbör det alltså bli fråga om ett straffmätningslik-nande förfarande, där man mednödvändighet måste ge domstolarna ett ganska stort utrymme all beakta omständighetemai varje särskilt faU. IlUchet med kommissionen och flertalet remissinstanser anser jag att man naturiigtvisskall fästa särskilt avseende vid brottslighetens art och omfattning. Sådanafaktorer är grundläggande för all straffmätning och bör läggas tUl grund förbedömningen också på detta område. Därmed fär man, som kommissionen också harframhållit, möjlighet alt beakta inte bara hur allvarligt brottet är enligtgängse normer utan även andra omständigheter. Sålunda finns enligt min meningskäl att se mer allvarligt på ekonomiskt överlagda brott som riktat sig motbetydelsefulla allmänna intressen eller en större grupp av personer, än påbrott av mera konventionellt slag. Vidare följer av allmänna principer att uppsåtligabrott bör bedömas som allvarUgare än brott som har begåtts av oaktsamhet. Jagansluter mig även i övrigt tUl vad kommissionen har anfört i denna del. Jagvill emellertid tillägga att det när botens storlek skaU bestämmas finnsanledning att fasta stor vikt vid i vilken grad företaget som sådant kanklandras för det inträffade Hksom vid i vad män brottet har varit ägnat atttjäna dettas intressen. Eftersomföretagsboten skall ha en vinsteliminerande funktion, måste även storleken avde vinster som brottet medfört för näringsidkaren beaktas. Detta gäller, somjag framhöU, inte bara realiserade vinster utan även sådana ekonomiskafördelar som kan tänkas uppkomma i framliden. I utredningen rörande storlekenav dessa vinster skaU man inte behöva sträva efter all nå fram tiU de exaktabeloppen. I likhet med vad som gäller vid förverkande enligt 36 kap. 3a§ BrBbör det vara tillräckligt, om vinsterna - både de realiserade och de förväntade- uppskattas tUl ett skäligt belopp. Uppskattningen måste emellertid göras påett sätt som tillgodoser rättssäkerhetens krav och bör ske med visssäkerhetsmarginal så att inte näringsidkaren drabbas orimligt hårt. bör näringsidkarens ekonomiska ställning och betalningsförmågainte liUmätas betydelse när boten faststäUs, I den delen har kommissionenframhållit bl. a. att boten skall riktas mot ett företag som sådant och att detdärvid finns ett mycket litet utrymme för individualpreventiva hänsyn, medan detär mera angelägel att man i största möjliga Prop.1985/86:23 utsträckning strävar efter att uppnå likställdhet mellan de företagsom drabbas av företagsbot. En sådan ordning framstår enligt kommissionen somkonkurrensneutral. En annan sak är enligt kommissionen att storleken på eltföretag naturiigtvis indirekt får betydelse för hur omfattande och aUvariigbrottslighet som kan förekomma i dess verksamhet. Kommissionenhar som ytteriigare skäl mot att ta särskild hänsyn till betalningsförmåganpåpekat att det är avsevärt mycket svårare att finna användbara ochtillförlitliga utgångspunkter för att bedöma ett företags betalningsförmåga änen enskild persons. För att uppnå en rättvisa som består i att sanktionen skaUdrabba proportioneUt i förhållande till olika förelags ekonomiska stäUningskulle man enligt kommissionen sannolikt nödgas göra ganska ingåenderäkenskapsanalyser för att klarlägga bl. a. vilka verkningar som olika i ochför sig lagliga bokföringstransaktioner kan ha på förmågan att utge företagsbol.Och det finns ändå en beaktansvärd risk för att skillnaderna i behandlingen avolika företag skuUe framstå som tämligen slumpmässiga. En sådan ordning skulleenligt kommissionen naturligtvis också medföra ett betydande merarbete bådeunder förundersökningen och vid handläggningen i domstolen. här har anfört har vunnit bifall eUer lämnats utan erinran av enmajoritet av remissinstanserna. Några instanser som instämmer i kommissionensförslag anser att näringsidkarens ekonomiska situation i stället bör beaktasnär det gäller frågan om jämkning av boten. Enfrån kommissionen avvikande uppfattning framförs i två remissyttranden,nämligen yttrandena från bankinspektionen och del gemensamma yttrandet frånSveriges industriförbund och vissa andra näringslivsföreträdare. I dessayttranden görs gällande att rättviseskäl talar för att även näringsidkarensekonomiska bärkraft beaktas när företagsboten skall bestämmas. Näringslivetsföreträdare anser vidare att det inte kan bU fråga om ett schablonartathänsynstagande till bärkraften utan att ett vederhäf tigt underlag måste tasfram och att lagstiftningen måste innehåUa anvisningar om underlagetsbeskaffenhet och hur det skall beräknas i olika typsilualioner. SjälvviU jag erinra om att dagsböter torde vara den typ av sanktion som domstolarnahar den största erfarenheten av, Dagbotssyslemet är konstruerat så att antaletdagsböter bestäms med utgångspunkt från hur grov brottsligheten är, medanbeloppet för varje dagsbot fastställs med hänsyn tiU den dömdes ekonomiskaförhållanden. Syftet är bl. a. att penningstraffet skaU anpassas lill dendömdes betalningsförmåga. S.k. penningböter, böter som faststäUs ipengar, förekommer huvudsakligen vid lindriga förseelser och utgår oftastenligt vissa fastställda schabloner. De åläggs i det dominerande antalet fallgenom ordningsbot som föreläggs av polisman. Ifråga om företagsbol gör sig i allt väsentligt andra synpunkter gällande ivart fall i den mån den ådöms som sanktion för vinstinriktade brott. Härär avsikten att företagsboten skall vara bl. a. elt medel att dra in den Prop.1985/86: 23 vinst som brottet har medfört eUer kunnat medföra. Om detta syfteskall kunna tillgodoses, torde det inte vara möjligt att bortse från vinstens storleknär boten bestäms för att i stället anpassa den efter företagetsbetalningsförmåga. Man kan ju fö. hävda att även vinstens storlek pä sätt ochvis kan vara ett, låt vara mindre tillföriitiigt, mått pä betalningsförmågan. också har påvisat skulle det vara förenat med betydandesvårigheter att utforma ett syslem för beräkning av företagsbol där hänsyn lasäven lUI betalningsförmågan. Reglerna skulle med nödvändighet bli detaljeradeoch svårtillämpade, och utredningarna i den delen skulle bli omfattande och resurskrävande.Man skulle ändå inte få någon garanti för att systemet skulle fungera på etträttvist sätt. Minuppfattning är mot bakgrund av det anförda att näringsidkarens ekonomiskaställning inte skall tillmätas någon avgörande betydelse när boten skallfastställas. Som jag ser det torde det dock inte vara möjligt att helt bortsefrån omständigheter av detta slag när domstolen på grundval av en samladbedömning av omständigheterna skall nå fram lill en lämpligt avvägd sanktion idet särskilda fallet. Men företagels betalningsförmåga bör inte i lagen angessom en bland de omständigheter som särskilt skall beaktas i sammanhanget. Delvissom en följd av sin ståndpunkt att näringsidkarens ekonomiska ställning inteskall beaktas har kommissionen funnit det mest ändamålsenligt att företagsbotbestäms i pengar. Kommissionen har föreslagit att latituden för företagsbolskall sträcka sig från till 3 milj. kr. Den nedre gränsen har sattsmed hänsyn till att boten endast tar sikte pä allvarligare brottslighet.Minimibeloppet bör därför vara väsentligt högre än vad som kan utgå ipenningböter, där maximum är . bör emellertid enligtkommissionen beaktas att företagsbot i princip är avsedd som entilläggssanktion till det personHga straffansvaret. Minimibeloppet bör därförinte sättas alltför högt. Ifråga om den övre gränsen bör enligt kommissionen beaktas alt sanktionen skallkunna användas vid aUvariig och omfattande brottslighet av skiftandebeskaffenhet. För att ge tillräckligt utrymme för kraftfulla ingripanden i deallvarligaste faUen, exempelvis ekonomiskt överlagda miljöbrott som vållatinte bara omfattande skador för människor och djur utan även stora irreparablaskador på den yttre miljön eller omfattande och systematiska bedrägerier motallmänheten, måste enligt kommissionen maximibeloppet för företagsbot sättashögt. Kommissionen har bl. a. med vägledning av utiändsk lagstiftning påområdet stannat för beloppet 3 milj. kr. Inom dessa ramar, 10000 till 3 milj.kr., bör det enligt kommissionen vara möjligt att i de flesta fall tillgodosesanktionens dubbla syfte att bestraffa och att konfiskera vinster. Kommissionenhar också påpekat att det i undantagsfall kan tänkas Prop.1985/86: 23 förekomma att de ekonomiska fördelarna av brottet, som alltså börvara en viktig utgångspunkt för bedömningen av botens storlek, överstiger 3milj. I fall av det slaget bör man enligt kommissionens förslag kunna finnaen lämplig avvägning genom att kombinera företagsboten med förverkande enligtde regler om delta som är knutna till det aktuella brottet eller enligt 36 kap.3a§ BrB. Visar det sig att vinsten överstiger 3 milj. kr,, bör aUtså förverkandeinstitutetkunna användas för att dra in denna vinst och företagsboten ådömas som en renbestraffning. Att döma ut högre belopp än 3 milj, kr. med hänsyn till ickerealiserade vinster bör enligt kommission inte komma i fråga. Någraremissinstanser framställer invändningar mot förslaget. Sålunda anserrikspolisstyrelsen att någon övre gräns för företagsboten inte är nödvändig, omdet totala värdet av de ekonomiska fördelarna tjänar som utgångspunkt förbestämmande av företagsbot. Om den övre gränsen slopas, kan man enligtstyrelsen undvika att både företagsbot och förverkande måste tUlgripas i de faUdå vinsten överstiger 3 milj. kr. Ettpar remissinstanser anser att minimibeloppet inte bör sättas till en fastvärdegräns utan relateras till basbeloppet. En annan invändning mot den nedrebeloppsgränsen framförs av livsmedelsverket, som anser att den avgränsning avtillämpningsområdet som därav följer kan urholka systemet och försämraefterlevnaden av speciallagstiftningen. Verket ifrågasätter om man inte istället kan använda sig av ett modifierat och moderniserat obillighetsbegrepp. Föregen del ställer jag mig i likhet med en betydande majoritet av remissinstansernabakom förslaget att företagsboten bör bestämmas direkt i pengar. Jagdelar också kommissionens uppfattning att reglerna om en sanktion med såpåtagliga bestraffande inslag som del här är fråga om bör ange de ramar inomvilka den får bestämmas. Om man avstår från att föreskriva något högsta beloppsom kan ådömas som företagsbol, skulle man inle bara få en ordning varsverkningar blir svåra att överblicka. Man skulle även komma i viss motsättning tUlprinciper som i övrigt får anses gälla på straffrättens område. Jag vill erinraom att praktiskt taget alla nuvarande sanktioner är begränsade pä liknandesätt. Det är i stort sett bara i fräga om förverkande som några sädanabegränsningar inte finns. Men det hänger i sin lur samman med att förverkandesanktionentill sin grundläggande karaktär inte är bestraffande utan konfiskalorisk. Justgenom möjligheten att kombinera företagsboten med ett förverkande finns detheller inget behov att avstå från en övre gräns för företagsboten. Jaghar inle heller någon erinran mot de föreslagna ramarna. 1 de förmodligensällsynta fall där de ekonomiska fördelarna av brottet är så stora attmaximibeloppet inte räcker till för att åstadkomma ett ändamålsenligt ingripande,bör som jag antydde den av kommissionen anvisade lösningen med enkombination av förverkande och företagsbol inte skapa några stora problem. Genomatt förverkande enligt den särskilda bestämmelse som är tillämplig ellerenligt 36 kap. 3 a § BrB dä kan användas för att dra in värdet av de ekonomiskafördelarna, kommer företagsbotens funktion att begränsas till att därutöver gesamhällsingripandet ett bestraffande inslag. Även i dessa fall bör, som jag serdet, maximibeloppet 3 milj. kr, vara tillräckligt. Enligt min mening skulledet vara förenat med betydande praktiska olägenheter, om den nedrebeloppsgränsen kopplades lill basbeloppet. Jag vill i sammanhanget erinra omatt gränserna i 25 kap. BrB för böter inte har anknutits till detta belopp. När det gäller den nedregränsen vill jag understryka att den faktiska eller förväntade vinslen av ettbrottsligt förfarande naturligtvis inte behöver uppgå till för attföretagsbot skall bli aktuell. Vidare bör beaktas att förverkande skall kunnatillämpas i de fall där en näringsidkare har haft ekonomiska fördelar av brottmen där företagsbol inte aktualiseras därför att de föreskrivnaförutsättningarna för detta inte är uppfyUda. TiU denna och andra frågor om hurföretagsboten bör förhålla sig tiU förverkande skall jag återkomma i ettsärskilt avsnitt (2,9) och i specialmotiveringen. Prop,1985/86:23 2.8 Jämkning och eftergift Mittförslag: Företagsbot får jämkas eller efterges, om del finns särskilda skälför en sädan åtgärd. Exempel på situationer då särskilda skäl kan föreligga ärbl. a. det fallet att näringsidkaren eller företrädare för denne ådöms enkännbar påföljd för brottet eller att brottet medför annan betalningsskyldigheteller särskild rättsverkan för näringsidkaren. Kommissionensförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:Remissinstanserna har i allmänhet tillstyrkt grunddragen i kommissionensförslag eller lämnat del utan erinran. Vissa detaljfrågor har föranlettkommentarer frän några håll. Likaså har i viss utsträckning förordats attjämkning bör kunna ske på grund av att näringsidkaren befinnner sig i ettpressat ekonomiskt läge eller kommer i en sådan situation till följd av atthan åläggs företagsbot. Skälenför mitt förslag: I föregående avsnitt redogjorde jag för min syn på vUkaprinciper som bör vara vägledande när företagsboten skall bestämmas i enskildafall. Jag påpekade alt kommissionen intagit den ståndpunkten altavgörandet bör ske i två steg. Först bestäms på vUken nivå boten bör ligga medhänsyn lagen till brottsligheten som sådan och Prop.1985/86:23 omständigheterna däromkring. Därefter prövas om det finns skäl attjämka boten på grund av omständigheter som har inträffat efter brottet. Jagföljer här kommissionens synsätt och tar i detta avsnitt upp frågor av det slagsom kommissionen i betänkandet har behandlat i avsnittet om jämkning ocheftergift. Kommissionenhar ansett det ligga i sakens natur att det finns behov av ganska vidsträcktamöjligheter att i det enskilda fallet kunna ta hänsyn till senare inträffadeomständigheter som kan vara ägnade att påverka företagsbotens storlek.Kommissionen har därvid syftat på sanktionens karaktär av komplettering av detstraffrättsliga sanktionssystemet, reglernas obligatoriska utformning och detförhållandet att boten kan riktas mot någon annan än den som har gjort sigskyldig tUl själva brottet. kan det i stor utsträckning överlämnas ät domstolarna att utanpreciserade föreskrifter och med iakttagande av företagsbotens ändamål se tiUatt sanktionen bUr avpassad på ett rimligt sätt även med avseende på debedömningar som här blir aktuella. Kommissionen har också hänvisat till attdomstolarna har stor erfarenhet av liknande bedömningar i andra sammanhang. Jämkningsreglemaär i kommissionens förslag utformade så att företagsbot får efterges eUersältas lägre än vad som eljest skulle ha skett, om det föreligger särskUda skälför en sådan åtgärd. Vad som åsyftas med särskilda skäl belyses medexempel på omständigheter som bör beaktas i sammanhanget. Detförsta exemplet tar sikte på de särskilda problem som möter när del gäller deenskilda näringsidkarna och som beslår i att det personliga straffet ochföretagssanktionen kan drabba samma person. Det finns därmed också en vissrisk för att de dubbla sanktionerna kan leda till omotiverat hårda ingripandeni de enskilda fallen. Enligt kommissionen minskar den risken, om det klartanges att företagsboten får jämkas eUer efterges, om en sådan åtgärd ärpåkallad med hänsyn till den påföljd som näringsidkaren döms till. Självabrottspåföljden kommer därmed i dessa fall att bH den primära sanktionen somkompletteras med en i förhållande därtill lämpligt avpassad företagsbot. Detligger dock enligt kommissionen i sakens natur alt jämkning eller eftergiftbör ske bara om den ådömda påföljden i sig är ingripande - exempelvis högaböter eller frihetsstraff- och att syftet bör vara att uppnå en med hänsyn tiUomständigheterna lämplig avvägning av den samlade reaktionen på brottet. Sammabedömning som i fråga om enskilda näringsidkare torde enligt kommissionen mångagånger böra göras när företagsbot ådöms enmansbo-lag eller fåmansbolag, där densjälvständiga förmögenhetsmassa som företaget utgör inte är nämnvärt skildfrän ägarens person och denne ådöms det personliga straffet. Kommissionenhar dock pekat på att företagsbotens vinsteliminerande funktion i allt väsentiigtbör vidhållas i samtliga fall där jämkning blir aktuell.Det bör därför enligt kommissionen bara under alldeles speciella Prop.1985/86: 23 omständigheter bli aktuellt att jämka företagsboten så att den blirlägre än den vinst som näringsidkaren gjort till följd av brottet. Eltannat av kommissionen angett exempel pä fall där skäl för jämkning ellereftergift av företagsbot kan tänkas föreligga är då brottsligheten föranlederannan betalningsskyldighet för företaget. Därmed avses bl.a. sådana fall därföretaget i anledning av den aktuella överträdelsen har ålagts eller kommer attåläggas att betala en sanktionsavgift. Sådana avgifter fyller i mångaavseenden samma funktion som företagsbot och det torde i de fall där en sådanavgift utgår inte finnas behov av dubbla sanktioner mot företaget. Ävenskadeständsskyldighet kan enligt kommissionen förtjäna beaktandesom en grund för jämkning av företagsbot. Det gäller i synnerhet i sådana falldär den brottsliga vinningen motsvaras av skada för enskild, I den mån sådanskada ersätts, kommer denna att minska, något som alltså enligtkommissionens mening bör påverka företagsboten i sänkande riktning. Men även iandra fall när förelaget har ersatt uppkomna skador eller visat en vilja ochförmåga att göra detta, kan det enligt kommissionen finnas skäl att ådöma lägreföretagsbot än som annars skulle bli fallet. Kommissionenhar vidare utgått från att värdeförverkande skaU kunna underlåtas, om företagsbotådöms. I första hand har därvid åsyftats sådana fall där det fmns utrymme attvid sidan av företagsbol förklara värdet av ekonomiska fördelar eller av vissegendom förverkat. Kommissionen har påpekat att det stundom kan inträffa att denegendom som har anknytning till brottet finns i behåll och attförverkandebeslutet i ställer kommer att omfatta denna. Som exempel nämnerkommissionen det fallet att virke som har avverkats i strid mot skogsvårdslagen(1979:429) eller varor som har tillverkats i strid mot Hvsmedelslagstiftningenförklaras förverkade (28§ skogsvårdslagen resp. 32§ livsmedelslagen). Ettförverkandebeslut av det slaget är enligt kommissionen i praktikenegentiigen detsamma som elt värdeförverkande. Det bör därför, i den mån det rörsig om egendom med betydande värde, kunna beaktas som en gmnd för jämkning avföretagsbot. Avsikten torde ha varit att detsamma skall gälla, när i stäUet förprodukterna deras värde förklaras förverkat. Jämkningtill belopp som understiger botens minimibelopp, , bör inte ske.Föreligger skäl att gå ner till så låga belopp, bör enHgt kommissionen istället fullständig eftergift meddelas. Äveni dessa delar har kommissionens förslag och synpunkter i allt väsentligttillstyrkts eller lämnats utan erinran av remissinstanserna. I vissaenskildheter har det dock gjorts en del påpekanden och invändningar. med hänsyn tiU olikheterna mellan 36kap. 3a§ BrB, som medger jämkning om förver- Prop.1985/86:23 kände är obilligt, och kommissionens förslag. a. hovrätten överSkåne och anser att förhållandel mellan förverkande och förelagsbot ochmellan påföljd och företagsbot behöver belysas ytterligare i aktuella hänseenden.Hovrätten lar som exempel ett skattebrott som inte är så allvarligt attfängelse skaU ådömas och ställer frågan om ett sådant brott skall kunna ledatill böter, skattetiUägg och företagsbot . Hovrätten anser alt ensådan ordning strider mot den strävan mot ökad enhetlighet och förutsebarhelsom eljest finns inom straffrätten. Rättegängsutredningenhar tagit upp en annan aspekt. Enligt utredningen kan det förefallaegendomligt att eftergift skall kunna ske i de fall där det rör sig om engrövre brottslighet som föranleder fängelse eller höga böter, medan full botskall utgå vid mindre allvarlig brottslighet. Självdelar jag i likhet med flertalet remissinstanser kommissionens uppfattning attdet finns skäl att lämna ett förhållandevis stort utrymme för jämkning ocheftergift av företagsbot. Somjag ser det bör man också i den praktiska tUlämpningen, enligt de riktlinjersom kommissionen har angett, sträva efter att skilja mellan den rena straffmäiningen,som jag behandlade i föregående avsnitt, och den jämkning som kan varamotiverad. Jag föreställer mig att systemet blir mer överskådligt ochlätthanterligt, om beslutsprocessen sker i tvä steg. Först faststäUs den nivåpä företagsboten som kan vara befogad med hänsyn till brottsligheten som sådanoch omständigheterna däromkring. Därefter görs den jämkning eller eftergift somkan vara motiverad, varvid det typiskt sett blir senare inträffade elleraktualiserade förhållanden som kommer alt stå i blickpunkien. Detär givet att man kan ha olika uppfattningar om hur jämkningsreglema börutformas. Själv ställer jag mig i likhet med remissinstanserna bakom förslagetall jämkning skaU få ske, om det föreligger särskUda skäl för en sådan åtgärdoch att det genom en exemplifiering belyses vilka skäl som del därvidkan finnas skäl att beakta. Somjag ser det bör en sådan ordning inte heller leda till några särskilda problemi förhållandet mellan företagsbot och förverkande. Avsikten är ju, som jagtidigare har framhållit och som jag också strax skall utveckla närmare, att vinningsförverkandei normalfallet inte skall begagnas när förelagsbot utgår. Den vinstindragningsom förverkandet syftar till sker i StäUel genom företagsboten. Att företagsbotendå får jämkas, om det föreUgger särskUda skäl, behöver inte leda tiU någrakomplikationer.