prop · G903126 · 1985-12-31 00:00:00 — a. all ett krav på brott visserligen kan synas ökaförutsebarheten när det gäller tillämpningen av bestämmelserna och därmedrättssäkerheten, men då torde man få kräva grova brott. Dessutom uppnår maninte alllid en tillfredsställande förutsebarhel genom atl anknyta till brott,eftersom brottsrekvisiten ofta är otydliga och svårtolkade. Åtalspraxis äribland ocksä mycket skiftande. Kommitténs majoritet betonar dock attnäringsförbud, när det inte förekommer brott, bör komma i fråga bara dånäringsidkaren har gjort sig skyldig lill mycket allvarliga åsidosältanden avcenlrala och väsentliga förpliktelser. Enminoritet i kommittén anser att näringsförbud skall kunna meddelas bara om näringsidkaren har gjort sig skyldig till brottslig handling i sin näringsverksamhet. Näringsidkaren skall enligt minoriteten "genom bröt- 45 let eller eljesl ha grovtåsidosatt vad som ålegat honom som näringsidka- Prop. 1985/86: 126 re".Som främsta skäl till sin hållning anför minoriteten del ingrepp som eltnäringsförbud ulgör, liksom önskemålet om rättssäkerhet och förutsebarhet. Majoritetensförslag är enligt minoriteten för vagt utformat och detta kan öppna dörren förett vilt tillämpningsområde och inbjuda till olika tolkningar. Avde remissinstanser, som går på majoritetens linje erinrar MD om atl inommarknadsrätten straffbara förekommer i begränsad utsträckning och att dendominerande sanktionen är vitesförbud. Allmänt sett är det dock inte mindreangeläget atl beivra överträdelser av de marknadsrättsliga reglerna. Del ärdärför naturligt att inte kräva brott som förutsättning för näringsförbud.Konsekvensen av en motsatt ståndpunkt skulle bli alt marknadsrätten, som iväsentliga avseenden preciserar näringsidkarnas skyldigheter, får en omotiveratunderordnad betydelse vid lagens tillämpning, KF anför synpunkter i linje medMD: s. Också LO framhåller att många icke straffbara handlingar är väl såsamhällsskadliga som kriminaliserade förfaranden. Grova eller upprepade lag-och kolleklivavlalsstridiga förfaranden skall kunna medföra näringsförbud om devid en helhetsbedömning framstår som samhällsskadliga. Deremissinstanser som delar minoritetens uppfattning att brott bör uppställas somförutsättning för näringsförbud betonar rättssäkerhets-aspekterna, JK anförsåledes atl, om lagen innehåller ett brotlsrekvisil, en näringsidkare harmöjlighet alt själv bedöma om ett visst förfarande är av sådan beskaffenhel atthan riskerar att drabbas av näringsförbud. Även domstolarnas bedömning avfrågan underlättas. Enligt JK: s mening bör endast brott kunna kvalificera företl sådanl grovt åsidosättande som skall beaktas vid prövningen. För altnäringsförbud skall komma i fråga skall brottet vara av allvarlig art ellerskall det handla om fortsatt brottslighet. Också RÅ framhåller betydelsen avalt en näringsidkare har rimlig möjlighet att av lagtexten utläsa vilka lyperav förfaranden som kan medföra näringsförbud för honom. Uppställs brott somförutsättning för näringsförbud, är det vidare naturligt och praktiskt altnäringsförbudsfrågan handläggs av polis och åklagare. Om det däremot inte ärfråga om brott, bör inte utan vägande skäl de brottsutredande myndigheterna tasi anspråk. vid anser attlegalitetsprinci-pen kräver att man i lagtext klart anger vilka gärningar -brottsliga eller andra - som kan föranleda näringsförbud. Fakultetsnämndendelar kommitténs uppfattning alt det i vissa fall kan vara befogat att ingripamed näringsförbud också utanför konkursområdel, t, ex, då det gäller systematiskaöverträdelser av konsumentskyddande lagregler eller sådana av arbetsrättsligart. Kommittén har dock inte lagt fram något som helst material till belysningav frågan. Två ledamöter i fakultetsnämnden anser inte att kommitténs ulredningger underlag för uppfattningen att näringsförbud är en av behovet påkalladsanktion utanför områdel för brott. Föregen del anserjag, som jag har berört i det föregående (avsnitt 4,2,1 och 4,2.2), att en grundläggande utgångspunkt vid utformningen av en lag om näringsförbud - särskill med tanke på förbudets ingripande verkan - måste vara att en näringsidkare har rimliga möjligheter att utläsa av lagen 46 när han riskerar alt hamna i riskzonen för elt förbud.Detta är fallet om del Prop. 1985/86: 126 som en förutsättning för förbuduppställs, att vederbörande i sin egenskap av näringsidkare har gjort sigskyldig till brott. För ett sådant krav talar också att man ofta har anledningatt se särskilt allvarligt på åsidosällanden av sådana åligganden som ärstraffsanktionerade. Ett huvudfall då näringsförbud skall kunna meddelas bördärför vara att vederbörande har gjort sig skyldig till brott. Det är enligt min mening uppenbart alt kravet påförutsebarhel inte tillgodoses om varje bagatellbrotl kan medföra allnäringsidkaren hamnar i riskzonen för näringsförbud. Ett så utformatbrotlsrekvisil skulle inte ha någon nämnvärd betydelse frånrättssäkerhetssynpunkt. Det skulle då få en övervägande formell funktion, någotsom enligt min mening strider mol dess syfte. Innebörden av den regel som jagnu föreslår bör i stället vara att brottet framstår som en inte bara marginellfaktor vid bedömningen av om en näringsidkare har grovt åsidosatt sinaåligganden. Mot denna bakgrund anserjag att näringsförbud, med undantag av deytterligare fall som jag kommer alt behandla, skall kunna aktualiserasbara om näringsidkaren har gjort sig skyldig till brott som inte är ringa. Jagkan nämna att ett sådant rekvisit ställs upp i fråga om förbud att ulövanäringsverksamhet enligt lagen (1985:354) om förbud mot yrkesmässig rådgivningi vissa fall, m. m, (rådgivarlagen). Liksom enligt den lagen bör rekvisitetinnebära att vederbörande har blivit fälld till ansvar för brott. För all ettbeslut om näringsförbud skall kunna meddelas bör dock inte krävas attbrotlmålsdo-men har vunnit laga kraft. En annan sak är att näringsförbud inteskall börja gälla förrän detta har skett i fräga om domen på näringsförbud, ominte rätten beslutar om ett tidigare ikraftträdande. Jag fär återkomma tilldetla spörsmål längre fram (avsniti 4,5), Som jag har beröri (avsnitt 4,2,2) börnäringsförbud bara kunna komma i fråga dä någon har åsidosatt sina åligganden /näringsverksamhet. Hänsyn fär däremot inte tas till åsidosältanden av annatslag. Detta bör givetvis gälla också åsidosältanden i form av brott. Endastbrott som vederbörande har gjort sig skyldig till / sin egenskap avnäringsidkare, dvs, som har ägt rum / utövningen av näringsverksamhet bördärför få beaktas. Innebörden härav bör i princip vara densamma som enligtden nu gällande beslämmelsen i 36 kap, 3a§ om förverkande i vissafall då det begåtts brott i utövningen av näringsverksamhet. När den bestämmelseninfördes uttalades, atl brott skall anses begånget i näringsverksamhet, omgärningen typiskt sett har en klar anknytning till den verksamhet som bedrivsav gärningsmannen i hans egenskap av näringsidkare eller som företrädare elleranställd hos den som bedriver näring. Säväl brott mot näringsreglerandeförfattningar i vidsträckt bemärkelse - både sädana som innehåller bestämmelserför näringslivet i dess helhet och sådana som innehåller särskilda regler förvissa slag av näringsverksamhet - som brott mot cenlrala straffbestämmelser kanenligt förarbetena vara att anse som brott i näringsverksamhet. Av avgörandebetydelse är i det senare fallet bl, a, brottets anknytning till ennäringsidkare (prop, 1981/82:142 s, 260- I den praktiska tillämpningen bör det i allmänhet inteföreligga några svårigheter att avgöra om ett brott har begåtts i näringsverksamhet. framgår detta redan avslraffsladgandet i fråga. Så är fallel då det gäller Prop. 1985/86: 126föreskrifter som riktar sig till enbart näringsidkare, l.ex. bestämmelserna ombokföringsbrolt eller straffbestämmelserna i näringsreglerande författningarsom yrkestrafiklagen (1979:559), lagen (1966:742) om hoteU- ochpensionalrörelse eller lagen (1981:2) om handel med skrot och begagnade varor.Andra straffstadganden riktar sig till var och en som ägnar sig åt verksamhetav visst slag, l.ex, de i vattenlagen (1983:291), skogsvårdslagen (1979:429)och lotlerilagen (1982:1011). Om näringsidkaren har dömts för brott i enverksamhet som omfattas av sådana bestämmelser, blir anknytningen mellan dennaverksamhet och näringsverksamheten avgörande. Ävenbrott enligt generellt syftande straffbestämmelser kan givetvis begås inäringsverksamhet. Som exempel kan nämnas brott mot skatte-broltslagen(1971:69) och narkotikastrafflagen (1968:64), liksom del övervägande antaletstraffbestämmelser i . Avgörande måste också här bli brottetsanknytning lill näringsidkarens verksamhet. Anknytningenmellan brottet och näringsverksamheten bör kunna komma till uttryck på olikasätl. En situation är dä näringsverksamheten utövas på ett brottsligt sätt, somt. ex. då en näringsidkare idkar handel med stulet gods. En annan är dånäringsverksamheten som sådan bedrivs på ett lagligt sätt men används för attgenomföra eller dölja brott. Som exempel kan nämnas att en näringsidkaretecknar en försäkring på egendom som hör lill rörelsen och sedan begårförsäkringsbedrägeri. Ytterligare en silualion är då brottets syfte har varitatl främja gärningsmannens näringsverksamhet i ekonomiskt eller annathänseende. Detta kan vara fallet om brottet t.ex. utgörs av en stöld av egendomsom var avsedd för och även faktiskt kommit att användas i gärningsmannensrörelse. Jagvill i detta sammanhang kommentera några av de exempel som kommittén tar somutgångspunkt för sin diskussion om innebörden av att något har ålegat en person"som näringsidkare". Kommittén nämner först fallet då någon driver entaxirörelse och gör sig skyldig lill rattfylleri under en yrkesmässig körning.Enligt kommittén skall detta brott inte beaktas vid en prövning omnäringsförbud. Som skäl anförs att "näringsförbudet verkar generelll ochsåledes i princip utesluter vederbörande frän all form av näringsverksamhet.Genom raltfylleribrollel har taxiföraren visserligen visat olämplighel när detgäller att köra taxi, men hans brott behöver inte säga någol om hans allmännalämplighet som näringsidkare" (betänkandet s, 392 0. Föregen del anserjag att delta brott har sädan anknytning till näringsverksamheten- denna har bedrivits på etl brottsligt sätt att det måsle anses vara utövati näringsverksamhet. De omständigheter som kommittén anför som skäl mol ensådan bedömning bör enligt min mening inte beaktas vid prövningen av om detfinns en anknytning mellan brottet och näringsverksamheten, ulan vid densenare prövningen av om förbud är påkallat från allmän synpunkt. Det är då man,mot bakgrund av brottslighetens och de övriga åsidosältandenas karaktär ochnäringsförbudsinslitutets räckvidd, får bedöma om vederbörande är lämplig attdriva näring. Äveni fråga om två av de övriga exempel som kommittén nämner har 48 jag en delvis avvikande uppfattning. Enligt kommitténskall inte en miss- Prop, 1985/86: 126 handel av en kund på näringsidkarenskontor eller i hans butik beaktas vid en prövning om näringsförbud. Detsammagäller om näringsidkaren gömmer hälerigods i företagets lokaler "ulan atthäleriet på något sätt har samband med hans ställning som näringsidkare"(betänkandet s, 393), Jag anser för min del atl ocksä brott av detta slag ivissa fall måste anses som brott i näringsverksamhet. Om misshandeln t.ex. skeddepå grund av all näringsidkaren ansåg atl kunden besvärade honom med ogrundadeklagomål rörande hans sätt atl uppfylla sina förpliktelser, bör den ansesutförd av näringsidkaren i denna hans egenskap. Jag vill heller inte uteslutaatt häleriet skall anses ha elt tillräckligt starkt samband med näringsverksamheten- denna har dock använts för alt genomföra eller i vart fall dölja brottet -för atl beaktas vid en prövning om näringsförbud. Jag kommer att i specialmotiveringen ytterligare berörafrågan när det kan anses föreligga en anknytning mellan brottet ochnäringsverksamheten. Jag lar där också upp innebörden av all brott inte skallanses ringa, Mina överväganden har alltså lett mig till slutsatsen, atlen - alternativ - förutsättning för näringsförbud skall vara alt vederbörande iegenskap av näringsidkare, dvs, i utövningen av näringsverksamhet, har gjortsig skyldig lill brott som inte är ringa. Som jag har berört (avsniti 4,2,2) anserkommitténs minoritet inte att brott ensamt behöver kvalificera för etl grovtåsidosättande av åligganden i näringsverksamhet. Vid sidan om brott skall mansåledes få ta hänsyn till även åsidosällanden av annal slag. Av de remissinstanser som delar kommiltéminoriletensuppfattning att brott skall vara en förutsättning för näringsförbud anser några- bl, a, JK och - att endasl brott skall kunna kvalificera för ettgrovt åsidosättande. En uppfattning som helt överensstämmer med minoritetenshar däremot bl, a, RÅ, och vissa organisationer inomnäringslivet. För egen del anserjag att brottsligheten inte behöver varasä kvalificerad all den i sig motiverar ett förbud. Vid prövningen av omnäringsidkaren har grovt åsidosatt sina åligganden bör, som jag haruttalat hänsyn fä tas inte bara lill brottsligheten ulan även till ickekriminaliserade åsidosältanden av det slag som jag lidigare har berört(avsnitt 4,2,2), Detta börf, ö, gälla ocksä vid den ytterligare prövningen avom förbud är påkallat från allmän synpunkt, något som jag får återkomma till(avsnitt 4,2,6), Med hänsyn lill den lösning som jag nu förordar kanjaginte ansluta mig till den uppfattning som juridiska fakultetsnämnden vid uni versitet och vissa organisationer i näringslivet har uttryckt om atl man i en lag om näringsförbud skall räkna upp de gärningar som kan föranleda förbud. Detsamma gäller fakultetsnämndens alternativa förslag att man i varje författning som reglerar sådana åligganden som kan få betydelse vid en prövning om näringsförbud skall särskilt ange att överträdelse av lagen eller angivna stadganden i den kan medföra näringsförbud. Jag ansluter mig i denna del till vad dåvarande chefen för anförde i proposUionen med förslag till nu gällande bestämmelser om näringsför bud i 199 b § KL, nämligen alt det inte är möjligt atl i en lagregel utförligt 49 4 1985/86. beskriva alla tänkbaraförfaranden som bör kunna föranleda näringsförbud. En kasuisliskt utformadbeslämmelse skulle alllför lätt kunna kringgås. Departementschefen framhöllatl del därför inte kan undvikas att regeln fär en allmänt hållen utformningoch atl det får ankomma på rättstillämpningen atl närmare bestämma regelnsinnebörd (prop. 1979/80:83 s. 30), Som jag har uttalat i detföregående bör näringsförbud i vissa fall kunna meddelas också då ennäringsidkare inte har gjort sig skyldig lill broll. Dessa fall kommer jag nuatt behandla. Prop, 1985/86: 126 4.2.4Underiåtelse att betala skatt m. m. som en alternativ förutsättning för förbud Mittförslag: En person som i egenskap av enskild näringidkare har gjort sig skyldigtill underiåtelse som inte är ringa alt betala skatt, tull eller avgift skallkunna komma i fråga för näringsförbud, förutsatt att han genom underiåtelsenoch övriga omständigheter har grovt åsidosatt vad som har ålegat honom somnäringsidkare. Kommitténsförslag: Enligt en majoritet i kommittén skall för näringsförbud krävas atlnäringsidkaren har grovt åsidosatt sina åligganden som näringsidkare. Det kanhan ha gjort genom underiåtelse atl betala skatt m. m. Minoriteten anser atlbrott alltid skall vara en förutsättning för förbud. Vid sidan om brott skallman dock få ta hänsyn till bl.a, Underlätelse att betala skatt m, m,(betänkandet s, 391 f och 439 ff). Remissinstanserna:Några instanser har särskilt berört frågan om Underlätelse att belala skattm,m. Av dessa förutsätter en del att viss sådan underiåtelse skallkriminaliseras och att den därför skall kunna medföra näringsförbud via ettsärskilt brotlsrekvisil. Hit hör bl. a. vissa organisationer inomnäringslivet. Andra anser, däribland SPK, atl även sådan underiåtelse som inteär straffbelagd skall kunna medföra näringsförbud (bilaga 6 avsnitt 2), Sammanfattning avskälen för mitt förslag: Det finns ofta anledning atl se särskih allvarligt påunderiåtelse att betala skatt m.m, i näringsverksamhet. Önskemålet atl ennäringsidkare skall kunna förutse när han hamnar i riskzonen för förbud börtillgodoses om det som en särskild förutsättning för näringsförbud, alternativtill kravet på brott, uppställs Underlätelse som inte är ringa alt belalaskatt, tull eller avgift av närmare angivet slag. Skälen för mitt förslag:Kommitténs majoritet framhåller att vissa icke-biottsliga förfarandenåstadkommer väl sä stora skador både för del allmänna och för enskilda somallvarliga brott. Som exempel nämner kommittén systematisk underiåtelse attbetala mervärdeskatt och arbetsgivaravgifter. Minoriteten, som anser atticke-kriminaliserad underiåtelse inte börkunna ensam ligga till grund för näringsförbud, hänvisar till alt brotts- Prop, 1985/86: 126 förebygganderådet (BRÅ) i en promemoria har föreslagit en avsevärd utvidgningav straffansvaret på områdel. Oberoende av om förslaget leder tilllagstiftning eller inte torde del enligt minoriteten bli en mycket liten del avde beteenden som skulle kunna anses värda näringsförbud som inte blir åtkomligaom elt brotlsrekvisil uppställs. Föregen del gör jag följande bedömning. Utredningarunder senare år visar att det s. k. likvida fusket har en slor omfattning, dvs.att personer missbrukar uppbördssystemet i syfte alt undandra sig betalning avskatter och avgifter (jfr avsnitt 2.1). Av BRÅ: s ulredning Uppbördsbrotl.Åtgärder mot del likvida fusket (Slhim 1983. BRÅ PM 1983:6) framgår att åriigenallt större skattebelopp inte blir betalda i rätl tid, liksom att allt störrebelopp måste lämnas över lill indrivning. Det största problemet knyter an lillmervärdeskatten, men även i fråga om arbetsgivaravgifterna föreligger ennegativ tendens. I promemorian betonas att det finns flera orsaker lill detförsämrade upp-bördsresullalel. Bakgrunden är dock ofta etl medvetetspekulativt förfarande i skatteundandragande syfte eller i syfle att skaffa enolovlig skattekredit. Flera exempel ges också på illojala förfaranden av deltaslag (promemorian s. 222-225). Ipromemorian föreslås att vissa oegentliga förfaranden som hänger samman meduppbördssituationen och som inte är kriminaliserade skallslraffsanktioneras. Förslaget innebär atl den som uppsåtligen åsidosättereller sätter sig ur stånd att fullgöra skyldighet att betala innehållen skatt,arbetsgivaravgift eller mervärdeskatt döms för skatiebetalningsbrott tillfängelse i högst , om han själv, eller en juridisk person som hanföreträder, då betalning skall ske redan har till betalning förfallen skuld omsammanlagt . avseende sådan skatt eller avgift och han insereller bör inse detla. Den som av grov oaktsamhet beter sig på det nyssnämndasättet skall enligt förslaget dömas för skatlebetalningsför-seelse till bötereller fängelse . Delstår enligt min mening klart att man måste se kritiskt pä näringsidkare somsystematiskt undandrar sig sin skyldighet att betala skatter, tullar elleravgifter. Detta förfarande medför inte bara att samhället går miste ominkomster, vilket i sig är allvarligt. Genom att oseriösa näringsidkare bl, a,genom skattekrediter skaffar sig ekonomiska fördelar snedvrids konkurrenssituationenlill nackdel för de näringsidkare som lojalt fullgör sina åligganden.Förfarandet utgör därigenom ett störningsmoment för en väl fungerande marknadoch kan bidra till bestående rubbningar i det marknadsekonomiskasyslemet. Till detta kommer att beteendet också ter sig utmanande mot företagoch enskilda som lojalt och solidariskt fullgör sina samhälleliga skyldigheter. Nären näringsidkare har omfattande skatteskulder finns del i och för sig ofta möjlighet alt försälta honom i konkurs. Som jag kommer att utveckla anserjag att det i en lag om näringsförbud liksom bör finnas en särskild regel om meddelande av näringsförbud mot en näringsidkare som har försatts i konkurs, Detla innebär dock enligt min mening inte att det saknas behov av en möjlighet att tillgripa näringsförbud även vid vissa 51 fall av belalningsunderlåtelser utan samband med konkurs.En orsak är att Prop. 1985/86: 126 det, som jag också förut har framhållit(avsnitt 4.1), ibland av utredningsskäl kan dröja avsevärd lid att få till ståndett konkursbeslul, en annan all del ibland kan vara befogat av kostnadsskäl altavslå från all försätta gäldenären i konkurs, t. ex. om det är utrett att hansaknar tillgångar. Mol bakgrund av vad jag nu har anfört anserjag i likhetmed kommitléns majoritet och åtskilliga remissinstanser alt en näringsidkaresom låter bli alt betala skatt m. m. till det allmänna i vissa fall bör kunnahindras från att driva näringsverksamhet, även om han inte har gjort sigskyldig till brott eller försalts i konkurs. Också i denna situation finns detbehov av att kunna undanröja en skadehärd. Här liksom i andra fall är detframför alll systematiska illojala förfaranden som skall kunna ligga lill grundför näringsförbud. Näringsförbud bör däremol inte komma i fråga om näringsidkarenhar hamnat i belalningssvårigheter av skäl som han inte kunnat råda över ellersom eljest varit försvarliga. Näringsförbud bör enligt min mening kunna komma i frågabara om näringsidkaren har gjort sig skyldig till betalningsunderlåidse som inteär ringa. Det innebär att del antingen skall vara fråga om belopp som inte äralltför låga eller också - på motsvarande sätt som vid tillämpning avbrottsrekvisitet - handla om etl upprepat förfarande. Vid bedömningen av om enunderiåtelse skall anses ringa bör hänsyn ocksä kunna tas till om den harpågått . Liksom vid brott kan underiåtelsen innebära altnäringsidkaren redan genom denna får anses ha grovt åsidosatt sina åliggandensom näringsidkare. Men på motsvarande sätt som vid brott kan det ocksåförekomma att en betalningsunderlåtelse visserligen inte är ringa, men trotsdetta inte så allvarlig att den kan leda till nyssnämnda slutsats. Vidbedömningen av om vederbörande ändå har grovt åsidosatt sina åligganden får dåhänsyn las lill också åsidosältanden av annat slag. Det kan röra sig om såvälbroll, som inte ensamma kan kvalificera för förbud, som sådana åsidosältandenav annat slag som jag har omnämnt i del föregående (avsnitt 4.2.2). Med tanke på det syfte näringsförbudet skall fylla börhänsyn i princip kunna tas till belalningsunderlåtelser som avser de allraflesta lyper av skatter och avgifter. Jag anser atl en lämplig avgränsningkommer till stånd om det i en lag om näringsförbud föreskrivs attbetalningsunderlåtenhelen skall avse sådan skatt, tull eller avgift somomfattas av lagen (1978:880) om betalningssäkring för skaller, tullar ochavgifter (belalningssäkringsla-gen). Genom en hänvisning lill denna lag - somavser alla skatter, tullar och avgifter av större betydelse (prop. 1978/79:28s. 136-138, 1981/82:73 s. 16 och 1983/84:2. s 157) - fastläggs en ram för vilkamedelsslag som skall få beaktas. Detla bör också tillgodose kravel påförutsebarhel. bör framhållas att hänvisningen tillbetalningssäkringslagen givetvis inte innebär att varje underiåtelse att betalai lagen uppräknade skatter och avgifter skall anses som en underiåtelsehänförlig till näringsverksamhet. Jag återkommer i specialmotiveringen tilldetta. Jag vill i sammanhanget även beröra fordringar av annatslag än sådana som avser skatter, tullar och avgifter. Det är enligt min mening uppenbart att underiåtelse att betala skulder som rör t, ex, innestående löner till 52 anslällda,ersättning för levererade varor eller skadestånd lill leverantörer Prop.1985/86: 126 eller konsumenter på grund av avtalsbrott kan ha lika allvarligkaraktär som en underiåtelse alt belala skatteskulder. Del skulle kunnaifrågasättas om man bör låta en särskild regel om betalningsunderlåtelse avseockså sådana skulder. Vid remissbehandlingen har å andra sidan anförts tveksamhetmot att åsidosältanden av civilrättsliga anspråk ensamma skulle kunna få liggatill grund för näringsförbud.