prop · G903121 · 1985-12-31 00:00:00 — Del tilläggs atl denkommunala konsumentpoliliska verksamhelen redan är "infogad i denkommunala organisationen saml i dess budget och ansvarssystem". Man kanfråga sig vad som avses härmed och om delta syslem kan ge konsumenten någolekonomiskt skydd vid felaktig rådgivning, som l.ex. kan bestå i förslag om enoförmånlig uppgörelse eller ell felaktigt råd tUl konsumenten atl la kontaktmed advokai (onödiga advokatkostnader). Advokater är underkastadeskadeståndsansvar vid felaktig rådgivning. Elt ansvarsförsäkringssyslem harnyligen införts genom Advokatsamfundels försorg. Vänder sig konsumenten tiUdomslol, t. ex. för atl få sin tvisl handlagd enligt småmålslagen, bärpersonalen ell straffrättsligt och disciplinärt ansvar. Exempel finns på atlansvar utkrävts enligt dessa regler. Detär sannolikt att kommunemas medverkan i form av medling mellan köpare ochsäljare kan lösa vissa tvister på det lokala planet. Därigenom skuUeärendetiUslrömningen liU minska och handläggningsliderna för resterandeärenden avkortas. Detta skulle naturligtvis vara positivt. Ensådan organisation av kommunernas konsumentverksamhet kräver emellertid enligt bedömning ökade resurser såväl personellt som ekonomiskt. En hög kompetensnivå hos konsumentsekreterarna är en 270 fömtsättningför all medlingen skaU kunna fungera på avsett säll. För alt Prop. 1985/86: 121säkerställa en enhetlig praxis över hela landet måste omfattande rådgivningske från ARNs sida, vilket kan komma att kräva lika slora resurser som de somfrigörs p.g.a. minskad ärendetillslrömning. Länsslyrelsen anser del mindretroligt att kommunerna självmant tar på sig ökade koslnader för atl ta över enväl fungerande verksamhet som drivs i statlig regi. Enda sättet allsäkersläUa den resursförstärkning som måsle tiU vore atl införa ellobligatorium för kommunema. Detta anser länsslyrelsen inte vara reaUstiskl.Förslagel om en neddragning av ARNs verksamhei bör av dessa skäl integenomföras. Ibelänkandet föreslås att reklamationsärenden i fortsättningen i störreutsträckning skall lösas lokalt. Uiredningen föreslår atl detta kan ske enligttvä handlingslinjer. 1 Alt konsumentvägledaren gerallmän information och all reklamationsfrågor hänvisas till tingsrätten där defår en lokal lösning. 2 beslutaralt kommunen skall tillämpa en speciallag som innebär atl konsumentvägledarenvid rådgivning i reklamationsfrågor skall söka medverka lill en uppgörelsemellan konsument och näringsidkare. Styrelsenhar inget atl erinra mot att de kommuner som så önskar kan besluta att bedrivamedlingsverksamhet enligt alternativ två. Det bör dock understrykas attkommunfullmäktige väljer en av de båda handlingslinjerna och atl en kompromissinte är möjlig. Denkommunala konsumentverksamheten bör i större utsträckning än nu kunna handläggaärenden ål enskilda. bör i framliden intefortsätta med rådgivning till enskilda, utan dessa bör hänvisas lill respektivekommun. Kommunenhar noterat atl antalet reklamationsärenden år ökat och alt alll merav personalens arbetstid gått åt till denna del av verksamheten. Mol dennabakgrund beslutade konsumenlnämnden all inleda elt samarbete med denlokala handeln i form av ell s. k. Konsumenlråd. Försöksverksamheten pågickunder tiden sept.-84-mars-85. har hafl till uppgift all genomatt ge råd söka lösa tvister saml granska marknadsföring och samarbeta kringkonsumentproblem. Rådetsövergripande målsättning har varit all förebygga konsumenlproblemen på denlokala marknaden i . Konsumenlnämndenhemställde efler försöksperioden hos Konsument verket atl verksarnhet skulle utvärderas vilket också skedde. (, Allmänna byrån 1985:6-5, Lokalt Konsu- 271 Vidett efterföljande samråd med representanter för den lokala handeln Prop.1985/86:121 framfördes övervägande positiva synpunkler på elt fortsattsamarbete i Konsumenlrådel. Återigen poängterades rådels förebyggande verkansom det mest väsentliga. Nämnden vUl peka på all de ivisliga ärendena successivtminskade i antal, och liU slut upphörde helt, under den korta tid somKonsumenlrådel verkade. Därför anser nämnden det vara fulll möjligt attutveckla uppgtfl . Trollhättanskommun kommer atl inrätta ell permanent samarbetsorgan med denlokala handeln. Ettaktivt agerande av konsumenlvägledarna för alt lokalt lösa reklamalionsfrågorhar visat sig effektivt och uppskattat på den lokala marknaden. Genom ensärskild lag bör kommunema få möjlighel alt någol vidga delta arbete. Enlokal samverkan i reklamalionshanleringen är lill gagn för alla parter genomatl problemen oftast blir lösta innan någon egentlig tvist uppstår. Detta gersnabbare resultat och därmed mindre kostnader för samhället. Försöken iTrollhättan och bl.a. visar näringslivets poskiva inställning. Deltaställer självfallet krav på kommunerna alt anslälla kompetent personal där såinte finns. Nämndenanser vidare att om reklamationshanlering och marknadsuppföljning skallfungera och bli positivt för aUa parter oavsett bostadsort, ställer detta kravpå samtliga kommuner alt eftersträva en någoriunda likvärdig verksamhet. Ibetänkandet förelås aft reklamalionsärenden i större omfattning skall lösaslokall i fortsättningen. Detta skall kunna ske enligt två alternativ, nämligen. a) Konsumentvägledaren ger allmäninformation och reklamationsfrågor hänvisas till tingsrätten. b) Kommunfullmäktige beslular altkommunen skall tillämpa en speciallag som innebär all konsumentvägledaren vidrådgivning i reklamalionsfrågor skaU söka medverka liU en uppgörelse mellankonsument och näringsidkare. Kommunstyrelsenanser alt all. b ställer myckel slora krav på konsumentrådgivningen ochdessulom kan komma atl medföra skadeståndsansvar för felaktig rådgivning frånkonsumentvägledarens sida. För mindre kommuner som förordar vi därföralt. Om mtiner, vilket kommktén föreslår,skall ändras så all konsumenterna lokall måsle söka hjälp med en lösning ireklamationsfrågor, blir det således tingsrätten man bör vända sig tiU. 1985/86: 121 Närdel gäller reklamationshanteringen lokall är del myckel viktigt för specielltde resurssvaga konsumenterna all få aktiv hjälp av konsumentsekreteraren förall nå en uppgörelse med en säljare. Atl ett sådanl förfarande måsle lösgöraslora resurser på reklamalionsnämnden lorde stå klart och förhoppningsviskommer de resursema atl utnyttjas bättre genom en omfördelning. Reklamationsärendenfrån kommun behandlas till största delen på del lokala planet med hjälpav den kommunala vägledningen. fåtal ärenden går vidare liU . Konsumenternamåsle dock ha kvar möjligheten atl gå direkt lill ulan atl behöva gå viaden kommunala rådgivningen. Dock bör alla ärenden som kommer till gå viaden kommunala vägledningen. Delta för atl den kommunala konsumentvägledningenska få full kännedom om problemen på den lokala marknaden. KommunenvUl betona vikten av alt företagen lar ökat ansvar i reklamalionshanleringen.Många branscher, ex. MRF, har en typ av kundskydd som i och för sig ärpositivt. Men själva hanteringen av reklamationer ligger ju i första hand på deenskUda företagen. Vi upplever all många förelag inte på ett tiltfredsstäUandesätt behandlar de konsumenter som framför klagomål. Myckel vanligt är t. ex.alt klagomålen förs fram lill fel person i företaget, någon som kanske inte aUsär kompetent att bedöma klagomålet. Konsumenten hänvisas sedan inte vidare liUrätl person. Detta anser vi bero på bristande kunskap hos företagels personalom hur en reklamation ska handläggas. Del är därför viktigt atl förelagen interntgör klart hur reklamalionshanleringen skall gå till. Detla kan också få denpositiva effekten att företaget får samlade erfarenheter om de reklamationerman har. Som det är nu är företagsledningen ofta ovetande om mångareklamationer. I andra faU gör man det lätt för sig genom att utan närmarediskussion med konsumenten hänvisa denna tiU eller konsumentrådgivningen.Svårast upplever vi här bUbranschen där det ju förekommer en slor mängdreklamationer. Viinstämmer helt i alt reklamationer i första hand ska lösas på det lokalaplanet. Men formema för detla bör noggrant analyseras och vi kan inte ge någolklart förslag. Del säll man använt sig av i t. ex. Trollhällan, med en egenlokal "reklamationsnämnd" tror vi inte på och anser kan medföra vissarisker. Risken finns att det blir mer etl "kvalificerat tyckande" ibrist på kunskaper och atl ärendet i och med delta anses avslutat. Mångaärenden kräver tekniskt utlåtande, expertkunskaper inom olika områden ellerkvalificerade juridiska kunskaper (ulöver den kompetens som konsumentsekreterarenanses ha). AUl delta tiUsammans med koslnader för sammanträdengör att hanteringen blir för dyr för kommunen och få Prop. 1985/86:121kommuner har ekonomiska och personella resurser till delta. Lokala "reklamationsnämnder"av typ anser vi alltså inte vara någon bra lösning. Däremol att man inomen spec. bransch, ex. bilbranschen, försöker göra någol gemensamt förreklamalionshanleringen anser vi vara bra. Kommitténföreslår atl reklamalionsärenden skall lösas lokall i större utsträckning änidag. Konsumenlvägledarna föreslås få en aktivare roll, varför en särskildlagregel föreslås som klargör kommunemas möjligheter. är tveksam till dessa förslag. I princip skaU naturligtvis såmånga reklamationer som möjligt lösas på det lokala planet. Erfarenheterna frånBolkyrka visar atl endasl ca. av samtiiga reklamationer går vidare lillARN. Etl försök med lokal reklamationsnämnd pågår f.n. i . Arbetethar inte pågått särskilt länge, men parterna har i media framfört allerfarenheterna är goda. menar atl det med begränsade kommunala resurser är svårt alltillskapa lokala reklamationsnämnder i större skala. Dessutom äger intekonsumenlvägledarna rätt all göra rättsliga stäUningslaganden. Med de knapparesurser som konsumentverksamheten i flertalet kommuner har kan det inte varaen huvuduppgift all priorkera reklamationsfrågor. Det är angelägel atthandelns representanter och konsumenternas företrädare träffas regelbundet förall dryfta gemensamma lokala frågor. Sådana träffar kan förebygga altreklamationer lämnas ulan rättelse. Konsumentvägledamai kommun m. fl. har uttalat all konsumentverksamheten på kommunerna ävenfortsällningsvis bör vara frivUUg. Med detta som utgångspunkt kommerkommunemas möjUgheter all ställa upp som medlare i ärenden som handläggspå att vara mycket sktftande. måste därför även fortsättningsvis haresurser så att frantför aUt de mindre kommunerna på samma sätt som kanutnyllja i vissa ärenden. Om del sedan blir så attkonsumentvägledningen kan byggas ul även i våra kommuner kommer naturligtvisäven utökade arbetsuppgifter atl kunna läggas på tjänsterna och den lokalaförankringen och engagemanget i dessa frågor att öka. Så länge verksamheten ärfrivUlig kommer dock varje kommun atl kunna besluta om organisationen av dessafrågor ultfrån de lokala fömlsätlningama. Kommitlénsmest uppseendeväckande förslag gäller reklamationshante ringen, dvs. behandlingen av fall då konsumenten/köparen gör gällande fel eller brist i levererad vara eUer dröjsmål med leverans. Förslagen innebär dels en förskjutning av ärendehanteringen från del cenlrala reklamations- 274 organet,, lill de kommunala vägledama, dels en bantning av . 1985/86:121och en nedtoning av ARNs roU. Bedömningenav kommitténs förslag underlättas inte av all reklamalionsfrågorna inte lasupp till en samlad behandling: den kommunala hanteringen diskuteras för sig ochden centrala för sig. Dessutom presenteras kommitténs allmänna övervägandenrörande reklamalionshanleringen efler förslagen om en utvidgad kommunalreklamationshantering, vilket i och för sig är en pedagogisk oformlighel. Reklamationshanteringenär otvivelaktigt en av hörnslenaraa i en fungerande konsumentpolitik, settsåväl från konsumentsynpunkt som ur före-lags-/näringslivssynvinkel. NDM delarkommitléns uppfattning att företagen bör stimuleras all inom den egnaorganisationen snabbt klara upp klagomål och reklamationer. Även om mångaförelag har en väl fungerande "konsumenlkontakt" med sådana uppgtfterfinns del säkert på åtskilliga håll utrymme för förbättringar av den internareklamationshanteringen i företagel. NDM anser också all "det lokalasamspelet mellan företag och konsumenlorgan" bör utvecklas när del gälleratl få till stånd en dialog i konkreta fall mellan säljaren och köparen. själv betonar slälls konsumentorganet, närmare bestämtkonsumenlvägledaren, här inför en grannlaga uppgift. Denna blir så mycket merakänslig som vägledaren måsle skifta roll från all vara konsumentintressetsföreträdare lill alt fungera som neutral medlare. Kommittén berör problemet ispecialmotiveringen lill förslagel om befogenhetslag. NDMfinner del angelägel alt med skärpa understryka alt vägledarnas medlandefunktion under inga förhållanden får liUlåtas utveckla sig liU någol slagslokal reklamationshanlering. I betänkandet framhålls all med-Ungsverksamheten"inte fär ske i strid med någondera partens uttalade vilja" och altkonsument vägledarens försök atl nä en uppgörelse inte får framträda "somett rättsligt stäUningstagande". NDM viU hävda atl varje handlande frånvägledarens sida som någon av parterna kan uppfatta såsom en påtryckning måsteundvikas, även om den görs i bästa välmening och kan te sig välmotiverad ävenfrån rättsliga utgångspunkter. På etl annat ställe i belänkandet anges atlvägledarens uppgtfl är all "informera båda sidor om gäUande regler ochpraxis". NDM har för sin del svårt atl se hur en sådan information skallkunna ges ulan atl den för parterna framträder som "ell rättsUglstäUningstagande". Kommitlénstanke atl problemet skulle kunna lösas genom exempelvis en av kommunenupprättad "befallningsbeskrivning" anpassad "eftertjänstemännens kompetens och kapacitet i kommunen" är oreaUstisk. Iövrigt vUl NDM hänvisa tUl vad ledamölerna och anfört i sinareservationer beträffande lokal reklamationshanlering. Kommitténlägger förslag som innebär en aktivare reklamationshanlering närmare konsumenlema. För all delta ska bli möjligt måste fler ärenden upp på lokal nivå under medverkan av rådgivare och förelag. Kom mittén föreslår en ny lagsttftning "Lag om vissa befogenheter i 275 Lagstiftningen innebär att konsument- Prop. 1985/86:121 vägledarei lämplig omfattning får medverka i Ivistiösning. Endasl principärenden bör gåvidare till reklamalionsnämnden. LOanser att dessa förslag är värda all pröva. Det är hög tid atl företagen laretl större ansvar för reklamationerna. LO anser det skäligt att företagensjälva får stå för en rimlig del av reklamalionskoslnaderna. TCOdelar kommitténs uppfattning att fördelar skuUe kunna stå all vinna med enlokal reklamationshantering. Det förutsätter dock resurser och utbildning såatl den kommunala konsumentvägledningen kan ta ansvar för tvistlösning ireklamationsärenden på del sätt som kommitténs förslag fömtsätter.Erfarenheterna från försöksverksamhet med lokal reklamationshanlering iTrollhättan visar enligt en försia utvärdering alt antalet ärenden varit ganskalitet. Detta minskar möjlighetema atl bygga upp en lokal kompetens. Denverksamhet som bedrivs av kan emellertid inteersättas av lokal verksamhet. har svårt atl se hur de kommunalarådgivarna utan en omfattande utbUdning skall kunna ta över mer av dentvistelösande verksamheten. Kommitténhar inte redovisat någol malerial som stöder dess odelat positiva värdering avde kommunala vägledamas hantering av denna uppgift. Denna måste ju vara oerhörtsvår och implicera synnerligen intrikata överväganden av inte minst etisk nalur.Både domarelik och advokaletik framstår ju som skäligen enkla och raka regelsystemi jämförelse med de handlingsmönster som bör följas av en myndighetsperson sombåde skaU vara konsumentens rådgivare och dessulom verka för en uppgörelse mellanparterna. Varför en uppgörelse alltid är så eftersträvansvärd (jfr. kommitlénslagförslag s. 138 punkt 2) motiveras inte närmare av kommittén. Uppgörelsetorde aUlid kunna nås, om ena parten efterger något av sin rätt. Konsumentenhar en hel del tvingande rättsregler på sin sida. Om det oftast blir han somfår ge efter, kommer inte lagsttftningens syften alt nås. Reklamalionshanleringenpå lokalplanet och i de här ofta förekommande kontakterna med är för de flesta vägle dare den mest resurskrävande arbetsuppgiften. Det kan därför synas un derligt att vi trots detla tiUstyrker förslaget om atl direklrådgivningen liU enskilda konsumenter bör styras över tiU kommunerna, men på så sätt skapas konsekvens i reklamalionshanleringen. Kommunen får dessulom 276 eltmer samlat grepp över hela reklamationsmängden och kan på så säll Prop.1985/86:121 snabbare skapa medvetenhet om lokala insatser av bl.a. producenlpåverkandenalur. Delär emellertid olyckligt att denna utveckling inte får ske i takt med allkommuners verksamheter byggs ul. Såsom nu föreslås blir del konsumenterna somförlorar. De som bor i kommuner som saknar konsumentrådgivning blir värstutsatta. ARNsom praxisskapande funktion på cenlralplanet och prövare av aUa tvister som avolika anledningar ej hanleras på lokalplanet kan på intet säll få ifrågasättas. Föreningenhar inte för avsikt atl ifrågasätta Tingsrätternas kompelens atl döma enligt konsumentlagsltftningensintentioner men viU påpeka atl sker en medveten såUning av ärenden tillTingsrätternas nackdel. Del är i många faU mer fördelaktigt för konsumenten alllåta tvisten bedömas av trots all en medvetenhet hos konsumentrådgivarenfinns om att ärendet kanske ändå måsle gå lill Tingsrätten därefter. Förklaringlill detta kan vara mångsidig. Vi saknar statistik över tingsrätternasmål. En annan orsak kan vara all det är svårt för en enskild konsument altbeskriva tvisten i stämningsansökan såsom Tingsrätterna många gångerförväntar sig. Ytterligare en orsak kan vara alt del omtvistade beloppetöverstiger halva basbeloppet. Har emellertid tvisten bedömts av går deldärefter alt pröva i Tingsrätten även om del omtvistade beloppet överstiger "mindremålsbeloppsgränsen".Ytterligare en förklaring tiU all kommunerna hellre slussar ärenden vidare lillARN än lill Tingsrätterna är all på besitter man ingående fackkunskap inomdel område man arbetar, man känner väl branschpraxis och god sed på marknaden.Denna bakgmnd är någol som lingsrällema normalt saknar vilket innebärsvårigheter vid deras bedömning. Om som uiredningen föreslår en annan "sållning"ska göras vad gäller ärendeslyrning från konsumentverksamheterna till ellerTingsrätt måste således även Tingsrätterna ändra sin policy. Del krävs bl. a.en kontinuerlig uppföljning och feed-back från Tingsrätten till KOV eller liUrespektive konsumenlfunktion. Från ARNs sida är ju mtinen den atlde förser resp. kommuner med alla de beslut som rör kommunens innevånare. Slutligenvill riksförbundei anföra alt det i princip inte har något all erinra mol atl de kommunala organen får ökade möjligheter alt medverka vid Ivistelösning. I sammanhanget viU riksförbundei emellertid framhåUa all de frågor som kan uppkomma i samband med försäkringslvisler ofta är av komplicerad nalur som ställer höga krav på vederbörande beslutsfattare. Som exempel kan nämnas atl både ordföranden och vice ordföranden i flertalet av de organ som finns för Ivistelösning på försäk ringsområdet regelmässigt rekryteras bland domstolsjurister. Riksförbun det vill därför ifrågasätta om del är möjligt att erhålla tUlräcklig kompetens hos de lUllänkta lokala organen för handläggningen av dessa frågor. Härtill kommer alt den föreslagna decentraliseringen av reklamationshanteringen 277 skullemedföra en total splittring av den tämligen enhetliga rättspraxis som Prop.1985/86: 121 finns på försäkringsområdet. Sammanfattningsvisanser riksförbundei all den föreslagna förändringen av reklamalionshanleringeninte bör genomföras. kan i denna del instämma i de synpunktersom ledamoten anfört i sin reservation. Iförslagets förlängning ligger emellertid atl den kommunala konsumentpoliliskaverksamheten skall stimuleras och därigenom i praktiken ta över en del av deuppgifter har framför alll när det gäller rådgivning. I deltahänseende delar HSB utredningens uppfattning men instämmer iuttalandet alt del inte vare sig är möjligt eller lämpligl atl i regiägna sig åt formell Ivistiösning på reklamationsområdet. Tidigarehar konstaterats all den individuella informationen (rådgivningen) bör ligga sånära konsumenterna som möjligt. Delsamma gäller en stor del av den allmännainformationen. Möjligheterna alt sälla lokal prägel på sådan information ökarväsentligt intresset och genomslagskraften för del budskap man vill nå ul med. Detraditionella skriftliga informationsbärarna, t. ex. foldrar, broschyrer ochutställningar, är fortfarande viktiga instrument i informationsarbetet, mensenare års erfarenheter lyder på alt även lokalpressen och lokalradion äreffektiva kanaler för viss konsumentinformation. Undersökningar visar också atlman via lokalradion når många korttidsutbildade. Den kommunalakonsumentverksamheten bör därför bygga upp bättre kontakter med lokalpressenoch lokalradion. Många kommuner har redan etl fungerande samarbete med pressenoch radion på lokal nivå. Erfarenheterna från dessa kommuner bör las till varai del fortsalla arbetet. Verketanser det angelägel atl man på lokal nivå aktivt följer utvecklingen påmediaområdet för alt pröva om och hur nya medier kan användas i den lokalakonsumentinformationen. Efiersommånga kommuner prövar nya grepp för all nå konsumenterna med information finnsdet i de enskilda kommunerna kunskap som bör spridas lill övriga kommuner.Delsamma gäller olika informationsmaterial som producerats lokalt. Det finnsett stort behov av erfarenhetsutbyte mellan kommunerna bl.a. för atl undvikadubbelarbete. System för erfarenhetsutbyte om olika informationsåtgärder börutformas gemensamt av verkel och kommunerna. Kommitténpåpekar all del föreligger en skillnad mellan information och kunskap. Att ökakonsumenternas kunskaper är en viktig uppgift. I avsnittet om utbildningframgår atl verkels insatser på utbildningsområdet i stor utsträckning byggerpå och fömtsätter atl den kommunala konsumentverksamheten aktivt arbetar föratt stärka konsumentfrågornas ställning inom oUka utbildningar. 1985/86: 121 Konsumentinformationi oUka former, exempelvis utställningar, information i skolorna, föredragningmed särskUt tema, studiecirklar m.m., till kommunens invånare i större ellermindre grupper, i syfle alt höja kunskapen och medvetenheten i konsumentfrågorär en viktig del av konsumentverksamheten. Konsumentinformationeni kommun riktar sig i slor utsträckning till eleverna ikommunens skolor. I betänkandet föreslås att dylik information bör ges lilllärarna istället för eleverna. Önskvärd modell vore dock atl man i skolan hartvå målgrupper både lärare och elever. Konsumentnämndenserfarenhet av "uppsökande verksamhet" är myckel god och idén med vidareinformatörerför konsumentfrågor kan utvecklas ytterligare. Dock skapar alla utåtriktadeaktiviteter även en ökning av efterfrågan på enskild rådgivning. Om nämndenprioriterar den uppsökande verksamhelen kan konflikt uppstå med serviceinlressetför de enskilda konsumenterna som vill ha råd. Detär på den lokala marknaden lagar, förordningar och centrala överenskommelserpraktiskt skall tillämpas. Verkels hitliUsvarande erfarenheter av näringslivelseflerievnad av t. ex. överenskommelser och rikllinjer är i många fall dåliga.En orsak tiU detla kan vara alt näringslivsorganisationernas information ochutbildningsinsatser inte når de enskilda näringsidkarna. Erfarenheterna harvisat alt okunnigheten om de lagar och överenskommelser som gäller på konsumenlområdelofta är slor bland säväl enskUda detaljhandlare som affärsanslällda. En annanorsak är atl de cenlrala konsumentorganens uppföljning av lagar ochöverenskommelser varit otillräcklig bl. a. av resursskäl. Den lokalakonsumentverksamheten bör enligt verkel la ett ökat ansvar för att dessaförhållanden förbättras. Man kan t. ex. ställa krav på all de lokalabranschorganisationerna intensifierar informationen till eller utbildningen avsina medlemmar. En annan väsentlig uppgift är en mer aktiv uppföljning av lagaroch överenskommelser.