prop · G90330 · 1985-12-31 00:00:00 — Vissaremissinstanser, däribland hovrätten över och , domstolsverketoch domareförbundet, har ifrågasatt om inle brottsbeskrivningen blir alltförvid och obestämd, om de straffbara förfarandena endast avgränsas på del sättetatt de skall ha medfört att den ekonomiska ställningen försämrats i avsevärdmån. Enligt vad exempelvis länsåklagaren i län anför bör man istället, på samma sätt som i gällande rätt, i lagen ange sådana typiskt settillojala förfaranden som straffansvaret är avsett för. Länsåklagarenifrågasätter också om det är påkallat och lämpligt med en sä långtgåendekriminalisering att vaije förmögenhetsförsämrande åtgärd skall kunna medförastraff. Somjag har framhållit ansluter jag mig givetvis också själv till principen att straffansvaret bör förbehållas verkligt straffvärda förfaran den. Särskilt mot bakgrund av att de förslag som jag tidigare framfört innebär en viss utvidgning av det straffbara områdel, anser jag det angelä get att pröva förutsättningarna för en begränsning av de förfaranden som 34 bör vara straffbara. Enliglmin mening är det emellertid utomordentligt svårt att avgöra Prop, 1985/86:30 vilkenbetydelse för del straffbara området som elt genomförande av promemoriansförslag skulle medföra. Jag har svårt alt se alt det skulle innebära en snävareavgränsning av det straffbara omj-ådet än den som gäller. Straffansvaretsynes nämligen med promemorians förslag formelll omfatta varje form av förmögenhetsförsämrandeåtgärd oberoende av vilken karaktär själva åtgärden haft. Om promemoriansförslag skulle genomföras, föreligger enligt min mening en viss risk attdåliga affärer som sådana skulle kunna anses uppfylla de objektiva rekvisitenför oredlighet mot borgenärer. Denbegränsning av straffansvaret som är det uttalade målet för förslaget harsåledes inte kommit till uttryck i beskrivningen av vilka typer av förfarandensom skall kunna föranleda straffansvar utan i den kvantitativa begränsning somligger i att gärningsmannen skall ha försämrat sin ekonomiska ställning iavsevärd mån. Enligt promemorian torde det i det hänseendet vara mest i linjemed rådande rättsuppfattning att främst se till försämringens storlek absolutsett. Föregen del anser jag att det inte är möjligt att helt jämställa alla olika formerav förmögenhetsförsämrande åtgärder som någon företar i ett visst ekonomisktläge, I gällande rätt pekar lagen ut vissa förfaranden vilka typiskt settframstår som särskilt illojala. Därmed blir det inte bara förfarandets effektutan också dess karaktär som får betydelse för straffansvarets avgränsning.Enligt min mening är detta en lämplig ordning som det saknas anledning attfrångå. Vadsärskilt gäller frågan om i vilken mån fortsatt drift av en rörelse bör medförastraffansvar vill jag framhålla att ansvar enligt gällande rätt uttryckligenförutsätter att gärningsmannen uppsåtligen har förbrukat avsevärda medel utanmotsvarande nytta för rörelsen. Det torde vara uppenbart att sä inte kan ansesvara fallet utan att förmögenhelsställningen har försämrats på ett påtagligtsätt genom den fortsatta driften. Del bör emellertid framhållas att ettföretags förmögenhetsställning är beroende bl.a, av hur företagets tillgångarvärderas. Denna värdering skall självfallet göras utifrån företagsekonomiskaprinciper. Om ett företag anskaffar tillgångar som företaget med hänsyn förestående konkurs eller annars saknar möjligheter att nyttiggöra, kansåledes företagets förmögenhetsställning försämras även om tillgångarna intebetingat något överpris. Jaganser också att det finns goda skäl att bibehåUa den nuvarande uppdelningen mellanavhändanden och andra förmögenhetsförsämrande åtgärder. Det kan knappast råda nägontvekan om alt avhändanden typiskt sett framstår som väsentligt meraklandervärda än andra förmögenhetsförsämrande förfaranden. Enligt gällanderätt kan också avhändanden i grova fall medföra upp till sex ärs fängelse,medan straffmaximum för andra slags förfaranden uppgår lill endast tvä ärsfängelse. Något behov av att, såsom föreslås i promemorian, höja straffmaximumtill också för fall av den senare typen föreligger enligt min meninginte. Enligt promemorian bör mannär det gäller förmögenhelsförsämringen generellt sett främst se till försämringens absoluta storlek, medan hänsy nen till boets StäUning och gäldenärens förhållande skulle tiUmälas mindre 35 1985/86; 30 betydelse. I detta hänseendeföreligger en påtaglig osäkerhet angående hur gällande rätt skall tillämpas. Enligt min mening är skillnaden mellan avhändanden ochandra förmögenhetsförsämrande åtgärder av betydelse också i detta sammanhang. När det gäller avhändanden delar jag den uppfattning somframförs i promemorian alt del är naturiigt alt som huvudprincip främst se tilldet belopp som åtgärden avser. Att en rörelse har stor omsättning eller betydandetillgångar kan inte rimligen motivera att gäldenären i en obesländssi-luaiionstraffritt skulle kunna avhända sig tillgångar i väsentligt större omfattningän vad som är möjligt för en gäldenär som arbetar under mera begränsadeekonomiska omständigheter. Jag föreslär därför all uttrycket egendom av betydenhet iden nuvarande bestämmelsen om oredlighet mot borgenärer byts ut mot egendom avbetydande värde. Härigenom markeras på ett tydligare sätt alt det främst är detabsoluta ekonomiska värdet som är avgörande för bestämmelsens tillämplighet.Det bör emellertid understrykas att bedömningen inle kan göras helt oberoendeav sådana omständigheter som åtgärdens karaktär, syfte och samband med den verksamhetgäldenären bedriver. Oredlighet mot borgenärer kan exempelvis begås genomförsäljning till underpris, förvärv till överpris, omotiverat högt löneuttageller genom benefika ålgärder som delvis kan ses som ett led i en legitimmarknadsföring. Det är i sädana sammanhang svårt att utgå från någon merbestämd värdegräns vid den straffrättsliga bedömningen. Vad som skall förståsmed betydande värde måste således i viss utsträckning på samma sätt som enligtgällande rätt bedömas mol bakgrund av gäldenärens förhållanden och boets ekonomiskaställning. Detta innebär också att del är varken lämpligt ellermöjligt att sätta upp något fixerat värde för att i nu aktuellt hänseendeavgränsa det straffbara området. Enligt min uppfattning bör emellertid förhållandevisstora krav ställas för att straffansvar för oredlighet mot borgenärer skallkunna aktualiseras. Vad gäller rena gåvor som inte kan betecknas somsedvanliga och som uppenbart saknar samband med gäldenärens normala verksamhetkan en jämförelse göras med skattebedrägeri. Gränsen mellan skattebedrägeri ochdel rena bötesbrottet skatteförseelse brukar anses gå ungefär vid tre fjärdedelarav basbeloppet eller f. n. , För att ansvar för oredlighet motborgenärer skall kunna komma i fråga bör rimligtvis krävas att värdet av vadsom har getts bort är minst lika stort. Avser avhändandena lägre belopp, tordedel i vissa fall, enligt vad jag strax återkommer tiU, kunna föreliggaförutsättningar att ådöma ansvar för vårdslöshet mot borgenärer. Härvid är dockatt beakta att åtal enligl vad som föreskrivs i 8 § endast skall väckas omdetta är påkallat ur allmän synpunkt. Vad angår vårdslöshet mot borgenärer är det enligt minmening inte pä samma sätt motiverat att sätta det absoluta ekonomiska värdet i centrum för den straffrättsliga bedömningen. De förfaranden som avses i bestäm melsen om vårdslöshet mot borgenärer är typiskt sett inte lika illojala mot borgenärerna som direkta avhändanden. Såsom framgår av broltsbeteck- 36 ningen är det i dessa fall normaltinte fråga om åtgärder som är riktade mot borgenärernas intressen. T Står det i ett enskilt fall klart alt en viss åtgärd somavser egendom av Prop, 1985/86: 30 betydande värde har elt benefikt syfte eller annars ärdirekt avsedd att skada borgenärernas intresse genom förstörelse eller avhändandeav egendom, kan förfarandet i princip oberoende av den formella juridiskautformningen bedömas som oredlighet mot borgenärer. Så torde exempelvis oftavara fallet när gäldenären är en juridisk person och det förtärande som äraktuellt innebär att gärningsmannen i en eller annan form överfört medel tillsig själv eller till någon närstående person. De åtgärder som bestämmelsen om vårdslöshet mot borgenärerprimärt avser är däremot normalt sädana som visserligen framstår som oförsvarligamed hänsyn till den ekonomiska situationen men som inle äi- inriktade pä alt gäldenärensegendom skall förstöras eller direkl överföras till ett annat rättssubjekt. Imotsats till vid oredlighelsfallen är det vid vårdslöshet också ofta frågan om förtärandensom sträcker sig . Det framstår mot denna bakgrund som naturligt att högrekrav normalt bör ställas pä de ekonomiska konsekvenserna vid vårdslöshet än vidoredlighet mot borgenärer. Enligt min mening är det i detta sammanhang inleheller möjligt att i samma utsträckning som vid oredlighetsbrotlet bortse frän gäldenärensekonomiska förhållanden och boets ställning. Vad som i ett företag med litenförmögenhetsmassa och liten omsällningsvolym kan innebära en dramatiskförändring i förmögenhelsställningen kan i ett stort företag vara av heltmarginell betydelse. De anspråk på aktsamhet i borgenärernas intresse som börställas kan inte bedömas oberoende av rörelsens omfattning och ställning. I likhet med vad som föreslås i promemorian bör enligl minmening straffansvaret för vårdslöshet mot borgenärer begränsas till förfarandensom är klart förmögenhetsförsämrande. Huruvida någon förmögenhetsförsämringhar ägt rum bör i princip bedömas efter företagsekonomiska värderingsprinciper.Någon absolut värdegräns bör i della fall inte tas som utgångspunkt förstraffansvarels avgränsning, utan förfarandet bör bedömas mot bakgrund av gäldenärensekonomiska förhållanden och boets ställning. Lagtekniskt bör den begränsning avstraffansvaret som jag här förordat komma till uttryck genom att de nuvarandegärningsformerna bibehålls men kvalificeras i fråga om de effekter de skall hamedfört. Det i promemorian lämnade förslaget att straffansvaretskall begränsas till fall dä gärningsmannen försämrat den ekonomiska släUningen i avse värd mån skulle, även om det i promemorians motiv förefaller ha getts en delvis annan innebörd, kunna användas för alt begränsa straffansvaret och markera att den straffrättsliga bedömningen i detta fall främst bör utgå från den relativa betydelse förfarandet haft för gäldenärens ekonomi. Uttrycket avsevärt försämrat gäldenärens ekonomiska ställning förekommer emeller tid i konkurslagens ätervinningsbestämmelser (35 §) och avser där inte förmögenhetsförsämrande åtgärder utan betalning av skuld. Eftersom så dana förfaranden i den mån de är straffbara faller under bestämmelsen om mannamän mot borgenärer, bör ett annat uttryck väljas i detta samman hang. Jag förordar därför att den nu aktuella begränsningen av straffansva ret kommer till uttryck genom ett krav på att gärningsmannen genom sitt förfarande skall ha försämrat sin förmögenhelsställning i avsevärd män. Prop,1985/86:30 Den avgränsning avstraffansvaret för vårdslöshet mot borgenärer som jag nu förordat innebär attkraven på förmögenhetsförsämring vid vårdslöshet mot borgenärer normalt klartkommer att översliga de krav som gäller för ansvar för oredlighet molborgenärer. Såsom jag redan tidigare antytt kan det emellertid i vissa falltänkas att gärningsmannen genom något sådant förfarande som avses ibestämmelsen om vårdslöshet mol borgenärer försämrat sin förmögenhelsställningi avsevärd män utan att förfarandet därför avsett egendom av sådant betydandevärde som krävs för att ansvar för oredlighet mol borgenärer skall kunna kommai fräga. Del är uppenbart all det kan uppkomma fall av detta slag där lagföringknappast är påkallad frän allmän synpunkt. Bl, a. med hänsyn härtill anser jag,i motsats lill vad som föreslagits i promemorian, att den nuvarande åtalsprövningsregelnvid vårdslöshet mot borgenärer bör bibehållas. Åven bortsett härifrån anser jagalt de skäl som anfördes när regeln infördes fortfarande har bärkraft, även omstraffansvaret i vissa hänseenden begränsas både genom vad jag har föreslagiti delta avsnitt och genom vad jag förordat i avsnitt 2.3. 2.6 Vissa andra frågor Mittförslag: Gärningsbeskrivningen för bokföringsbrotl justeras sä att det klargörsalt den som av oaktsamhet inte har insett sin bokföringsskyldighet och somåsidosätter denna omfattas av straffansvaret. Den särskilda regleringen av gärningsmannaskapetvid gäldenärsbrotl i 11 kap. 7 § första stycket BrB upphävs. Straffansvarinförs för försök lill sådan oredlighet mot borgenärer som regleras i 1 § förstastycket. Rubriken till 11 kap. BrB ändras och ges lydelsen Om brott motborgenärer m. m. Promemoriansförslag: Överensstämmer i princip med milt utom beträffande försök tUloredlighet mot borgenärer och kapitelrubriken. Enligt promemorian skall ansvarför oredlighet mol borgenärer kunna följa också på rättshandlingar som någonföretagit för skens skull. Något förslag om ändrad kapitelrubrik framförs inte. Remissinstanserna:Förslaget angående bokföringsbrott har med något undantag tillstyrkts eller lämnatsulan erinran av remissinstanserna. Förslaget all upphäva den särskildaregleringen i 11 kap. 7 § första stycket BrB har också fått elt positivtremissutfall. Detsamma gäller förslaget lill straffansvar för skenrältshandlingar. Skälen för mina förslag:Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sin bokföringsskyldighetkan i vissa fall dömas för bokföringsbrotl enligt 11 kap. 5 § BrB. Dennabestämmelse fick sin nuvarande utformning genom en lagändring . Ipromemorian hävdas att den formulering sombestämmelsen på inrådan av lagrådet då fick skulle innebära en Prop. 1985/86:30 avkriminalisering i så måtto all ansvar, i mötsats till vad som tidigare gällde,endast kan komma i fråga om gärningsmannen har varit medveten om eller haftuppsåt till att han var bokföringsskyldig. En sädan ändring av straffansvaretsomfattning torde emellertid inte ha varit avsedd, och i promemorian föresläs enjustering av brotlsbeskrivningen i syfte att klargöra att också den som varit oaktsami förhållande lill sin bokföringsskyldighet kan göra sig skyldig tillbokföringsbrott. Medundanlag för har remissinstanserna genomgående tills: yrkteller lämnat promemorians förslag utan erinran. Också för egen del anser jagatt det är lämpligt all brottsbeskrivningen i detta sammanhang justeras så attnågon tvekan inte föreligger om att straffansvar kan komma i fråga också förden som inte insett men väl bort inse att han var bokföringsskyldig. I11 kap. 7 § första stycket BrB finns en särskild bestämmelse som innebär att,om någon som är i gäldenärs eller bokföringsskyldigs ställe begår gärning somavses i kapitlet, han skall dömas som om han själv hade varit gäldenär ellerbokföringsskyldig. 1 promemorian föresläs att denna bestämmelse upphävs medhänsyn till att den numera har föriorat sin praktiska betydelse. De allmännabestämmelserna om medverkan innebär nämligen att straffansvaret får i principsamma omfattning, även om bestämmelsen upphävs. Promemoriansförslag har i denna del fält ett i huvudsak positivt bemötande av deremissinstanser som berört frågan. Ingen remissinstans har ansett attbestämmelsen fyller något behov när det gäller avgränsningen av del straffbaraområdet. vid har emellertidpåpekat alt det kan synas något otillfredsställande att ett handlande som irealiteten är ett gärningsmannaskap i vissa fall skulle komma att rubricerassom medhjälp. Ocksåför egen del anser jag att promemorians förslag i denna del kan godtas. Allmäntsett är det enligt min mening en fördel, om specialregleringar avmedverkanssituationer kan undvikas. Som har påpekats i promemorian torde det inlemedföra nägon egentlig förändring av den materiella straffbarheten, ombestämmelsen i 7 § första stycket upphävs. En sädan ändring framstår f.ö. somnaturlig redan med hänsyn till att gäldenär och bokföringsskyldig enligl mittförslag inle skall användas som formell beteckning på straffbestämmelsernas brotlssubjekt.Jag vill också särskilt anmärka att den aktuella bestämmelsen inte har införtsmed sikte på det mycket vanliga fallet att ett gäldenärsbrotl har begåtts avnågon företrädare för en juridisk person i denna hans egenskap. Att gärningsmannaskapföreligger i denna situation följer av allmänna principer utan nägon särskild föreskrift. Det enda förfarande ibrottsbalkens kapitel om gäldenärsbrotl som enligt gällande rätt är straffbelagt på försöksstadiet tar sikte pä fall dä någon för bort en tillgäng ur riket när konkurs är förestående. I promemorian föreslås inte att ansvar för försök skall införas i något annat hänseende. Däremot skall enligt förslaget ansvar för oredlighet mol borgenärer enligl 11 kap. 1 § första stycket BrB kunna följa också pä skenrältshandlingar som, om de 39 varit gällande, skulle haförsämrat gäldenärens ställning i avsevärd mån. 1985/86:30 Förslagetatt skenrättshandlingar skall jämställas med verkliga rätts- handlingarhar fått ett positivt mottagande av de remissinstanser som kommenterat det.Uttalanden i denna riktning görs av hovrätten över och ,hovrätten för , RÅ, länsåklagarna i och ochjuridiska fakulletsnämnden vid . Förslagetmåste emellertid ses i samband med att det i promemorian också föreslås enomfattande förändring av den straffrättsliga regleringen när det gäller sådanafall av oredlighet mot borgenärer som f. n. behandlas i 11 kap. 1 § andrastycket BrB. Det gäller här bl. a. fall då någon åberopar skenavtal i sambandmed exekutiv förrättning. Promemorieförslaget ter sig dock i dessa delar någotovisst till sina konsekvenser och bör som jag ser det inte tas upp i dettasammanhang. Med hänsyn härtill bör inte heller skenrättshandlingar jämställasmed verkliga rättshandlingar när del gäller straffansvar enligt första stycketi den aktuella paragrafen. Detfinns emellertid anledning att uppmärksamma de motiv som anförs i promemorianför kriminaliseringen av skenrältshandlingar. 1 promemorian framhålls sålundaatt det ofta är förenat med betydande svårigheter att klariägga om en tillgängfortfarande tillhör gäldenären eller om den har frångått honom genom en gåvaeller på annat liknande sätt. Detta är av betydelse när det gäller att bedömaom ett sådant avhändande skett som är en förutsättning för ansvar föroredlighet mol borgenärer enligt 1 § första stycket. Anses inte något avhändandeföreligga, innebär della inle alt gäldenären gör sig skyldig till oredlighetmot borgenärer enligt I § andra stycket, om han exempelvis vid en konkurs inteuppger tillgången såsom tillhörig honom. Någon uppsåtligt oriktig uppgiftbehöver han ju inte ha lämnat. Föratt ett avhändande genom gåva skall kunna medföra ansvar torde det normaltkrävas att det antingen upprättats en skriftlig gåvohandling eller att gåvantraderats, dvs överlämnats, 1 praktiken är det särskilt frågan huruvida en visstillgång har traderats på ett sådant sätt att straffansvar kan komma i frågasom kan vara svår att avgöra. Detnu berörda problemet har vid remissbehandlingen uppmärksammats av juridiska fakulletsnämndenvid . Enligt nämnden kan det finnas anledning attöverväga att straffbelägga försök till oredlighet mot borgenärer. Föregen del anser jag att det bör stå klail att frågan om straffansvar inte ärhelt beroende av den civiträttsliga bedömningen av en enskild transaktion.Även om konkursförvallaren har framgång när det gäller en tvist om i vad mån entillgäng rätteligen ingår i boel bör straffansvar kunna komma i fråga omavsikten uppenbarligen varit alt tillgängen skulle avhändas. Som jag ser detåstadkommer man den utvidgning av kriminaliseringen som behövs, om också försöktill sådan oredlighet mot borgenärer som avses i 1 § första stycketstraffbeläggs. Jag förordar denna lösning. Frågan vad som skallkrävas för att ett försök skall anses föreligga får bedömas enligt allmänna regler. Det innebär alt brottet måste vara påbör jat för att straffansvar skall bli aktuellt. Enbart en muntlig utfästelse om 40 gåva torde inle innebära att brottet skall ansespåbörjat. förutsättningför straffansvar blir att fara förelegat för att brottet skulle Prop.1985/86:30 fullbordas i det enskilda fallet eller att sådan fara har varitutesluten endast pä grund av tillfälliga omständigheter. Enligtmitt förslag ändras brottsbeskrivningarna i kapitlet så att det särskildabrottssubjektet gäldenär avskaffas. Därigenom blir kapitlets nuvarande rubrikmindre adekvat. Flertalet av kapitlets bestämmelser avser att skyddaborgenärers rätt. Jag föreslår därför att kapitlets rubrik ges lydelsen Ombrott mot borgenärer m.m. En ändring av kapilelrubriken föranlederföljdändringar i bl.a. 55, 185 b och 219 §§ konkurslagen (1921:225). Deaktuella ändringarna är konsekvensändringar som inte kräver någon närmaremotivering. Del är därför uppenbart att lagrådets hörande över dessaändringsförslag skulle sakna betydelse. 1enlighet med vad jag nu anfört har inom upprättats förslagtill lag om ändring i . Förslagetbör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 5 4 Specialmotivering 11 kap. Avskäl som har angetts i avsnitt 2.6 i den allmänna motiveringen föresläs kapitletfä rubriken mot borgenärer m. m. Ändringarnahar berörts i den allmänna motiveringen i avsnitten 2.3, 2,4 och 2.5. Enligtförslaget anknyts straffansvaret enligt huvudregeln i första stycket inte lillatt gärningsmannen genom sitt handlande åstadkommit en viss effekt utan tillall hans förfarande ägt rum dä hans ekonomiska situation var av visst slag.Denna situation beskrivs i bestämmelsen pä det sättet att det skall haförhållit sig antingen så att gärningsmannen var pä obestånd eller också så attpåtaglig fara förelåg för att han skulle komma på obestånd. Medobestånd avses detsamma som enligl gällande rätt och enligt konkurslagen ellermed andra ord att gäldenären inte rätteligen kan betala sina skulder och altdenna oförmåga inte är endast tillfällig. Även om det inte kan visas altobestånd har förelegat, kan ansvar följa, om faran för obestånd visas ha varitpåtaglig. Bedömningen av om sådan påtaglig fara har förelegat avser densannolikhet med vilken ett obestånd kunde förutses med hänsyn till omständigheternavid själva gärningen. som inträffat därefterskall således beaktas endast i den mån de kunde 41 förutses vid gärningen. 1985/86: 30 För attfaran för obestånd skall anses påtaglig bör naturligtvis krävas att gäldenärensaktuella ekonomiska situation i något hänseende framstått som särskilt brydsam.Allmänt negativa faktorer för en viss gäldenär, som vikande konjunkturer inomen bransch eller förändringar i marknadsstrukturen, kan inte i sig tas tillintäkt för att faran för obestånd varit påtaglig, om inle några märkbaraekonomiska problem hunnit uppkomma för gäldenären. .4tt någon har inlåtit sigpå ett äventyrligt företag innebär inle heller i sig alt del är påtaglig fara förobestånd. För detta krävs dessutom att den ekonomiska situationen framstår somprekär med hänsyn till exempelvis likviditet, sufficiens eller räntabilitet.För att faran för obestånd skall anses vara påtaglig bör normalt också krävasalt obeståndet kunde väntas uppkomma i relativt nära anslutning till den åtgärdsom är föremål för bedömning. Som jag har berört i den allmänna motiveringenkan emellertid faran för obestånd vara påtaglig även om en förhållandevis lång tidkan förväntas förflyta innan en akut betalningsoförmäga uppkommer. Enligtförslaget anges inte direkt att gärningsmannen skall vara gäldenär. Avsiktenhärmed är att göra klart att man vid den straffrättsliga bedömningen inleskall bortse frän sådana skulder som kunde förutses vid gärningen men som viddel tillfället ännu inte hade uppkommit. För att sådana skulder skall kunnabeaktas vid bedömningen av om obestånd eller fara för obestånd har förelegalmåste dock samma krav ställas på förutsebarheten som beträffande andra faktorersom är av betydelse i delta sammanhang. Detta innebär att skulder som grundarsig på omständigheter som inte förelåg för gärningen i allmänhetinte kan beaktas.