prop · G903170 · 1985-12-31 00:00:00 — Kommunernasansvar skall inte gälla fjällräddningstjänst, flygräddningstjänst, sjöräddningstjänsteller räddningstjänst vid utsläpp av radioaktiva ämnen från kärntekniskaanläggningar. Kommitténsförslag innebär att kommunerna får utökade skyldigheter att ingripa. Utöver desituationer som anges i mitt förslag föreslår kommittén att ingripanden ocksåskall göras vid fara för olyckshändelser och vid allvarliga störningar iviktiga samhällsfunktioner eller fara för sådana störningar (Betänkandet s.236-238 och s. 242-243). Remissinstanserna: Mångaär positiva till kommitténs förslag. Åtskilliga anser dock att desskonsekvenser - särskilt i ekonomiskt hänseende - är svåra att överblicka. Skälen för mitt förslag:Jag behandlar först kommitténs förslag att utvidga skyldigheten att ingripatill att även avse fall då det föreligger fara för olyckor. Sommotiv till detta förslag anför kommittén att vissa straffbestämmelser visaratt lagstiftaren har bedömt att förekomsten av fara för vissa olyckshändelserär en så allvarlig händelse att samhället bör ingripa för att förhindra attsådan fara uppstår. Kommittén pekar därvid på bestämmelserna i 13 kap.brottsbalken om allmänfarlig ödeläggelse (3 §), allmänfarlig vårdslöshet (6 §)och underlåtenhet att avvärja allmänfara (10 §) samt på bestämmelserna ibrandlagen om straff för ovarsamhet med eld och brandfarliga föremål ochunderlåtenhet att vidta åtgärder trots kännedom om brand eller överhängandefara för brand (17 och 18 §§ samt 24§4). Jag kan inte dela kommitténsuppfattning på denna punkt. Att det finns straffbestämmelser som uttrycker attsamhället ogillar vissa för människor och egendom farliga handlingar kan inteleda till slutsatsen att samhället bör ta på sig ett allmänt ansvar förräddningsinsatser vid fara för olyckshändelser av olika slag. En sådanskyldighet måste grunda sig på andra överväganden. Kommittén anför vidareekonomiska skäl för att ansvaret för ingripanden skall föreligga redan vidfara för olyckhändelser. Ett utökat ansvar skulle enligt kommittén sannoliktminska den tvekan som ibland förekommer om kommunens räddningsorgan skallingripa eller inte. Insatserna skulle i en del fall påbörjas på ett tidigarestadium, vilket skulle reducera skadorna och hålla nere kostnaderna förräddningsarbetet. Enligt kommittén väger dessa fördelar mer än väl upp demycket begränsade kostnaderna för det utökade antalet insatser som kan bliföljden på en del håll. Jag håller med kommitténatt det är viktigt att ingripanden görs på ett så Prop. 1985/86: 170 tidigtstadium som möjligt för att förhindra olyckshändelser. Så torde också ske i defall man kan förutse att en händelse kan komma att utvecklas till en förmänniskor eller egendom fariig situation. Ett allmänt ansvar för atträddningsingripanden kommer till stånd i alla de fall då det föreligger faraför olyckshändelser skulle emellertid enligt min mening föra för långt. Ilikhet med vad en del kommuner anför i sina remissvar finner jag att följdernablir svåra att överblicka. De farhågor som kommer fram i remissbehandlingen omatt det utvidgade ansvaret skulle komma ätt medföra ökade kommunala kostnaderinte bara för ett större antal insatser utan också för planering, organisationoch information är enligt min mening berättigade. Reglerna om ersättning avstatsmedel till kommunerna för vissa räddningstjänståtgärder innebär också attäven staten skulle komma att få bära ökade kostnader. Det kan enligt min meninginte uteslutas att ett utvidgat ansvar att ingripa kommer att leda till enanhopning av larm och framställningar om hjälp hos räddningsorganen. Om de intetillförs ytterligare resurser, skulle detta begränsa deras möjligheter attingripa i de akuta fallen. Detta rimmar illa med vad som är avsikten medreformen av samhällets räddningstjänst, nämligen att den skall bli effektivareutan att medföra ökade kostnader för samhället. Uttrycket"fara för olyckshändelse" är enligt min mening alltför vagt. påpekar gäller detta särskilt i förhållande till denföreslagna bestämmelsen om att ansvaret inte gäller vid sådana tillfällen dåden enskilde själv kan ingripa tillräckligt snabbt för att hindra ellerbegränsa skada. Detskulle också i vissa fall bli svårt att skilja åtgärder som är att hänföra tillräddningstjänst från olycksförebyggande åtgärder om ansvaret för ingripandenutvidgas till fara för olyckshändelser. Pågrund av vad jag nu har anfört finner jag att ansvaret för att ingripandenkommer till stånd inte bör utvidgas till att avse fara för olyckshändelser. Jagövergår nu till att behandla kommitténs förslag att kommunens ansvar även skallavse allvarliga störningar i viktiga samhällsfunktioner eller fara därför. påpekar föreslog räddningstjänstutredningen i betän kandet (SOU 1971:50) att kommunerna skulle vara skyl diga att ingripa när viktiga samhällsfunktioner äventyras. Vid tillkomsten av brandlagen fann emellertid departementschefen (prop. 1973:185) att det varken var nödvändigt eller lämpligt att föreskriva skyldighet för rädd ningsorganen att avvärja eller begränsa störningar i samhällsfunktionerna. Departementschefen konstaterade därvid att remissinstanserna visserligen inte hade haft något att erinra mot förslaget men att de, liksom utredning en, inte hade gått närmare in på innebörden av eller motiven för förslaget. Det kunde, enligt departementschefen, naturligtvis inträffa att en olycks händelse medförde risker för sådana störningar i viktiga samhällsfunk tioner som det lämpligen borde åligga räddningsorganen att avvärja eller begränsa. Uttrycket viktiga samhällsfunktioner var emellertid enligt depar tementschefens mening både vidsträckt och obestämt. fen anförde vidare att,när ett ingripande av räddningsorganen påkallades av en händelse som kunde medföraatt viktiga samhällsfunktioner stördes, ett ingripande regelmässigt torde havarit påkallat redan med hänsyn till räddningsorganens uppgift att vidolyckshändelser avvärja eller begränsa skador på människor och egendom. går kommittén inte närmare in påförslagets innebörd. Det finns många viktigasamhällsfunktioner. Det kan enligt min mening knappast vara lämpligt att dekommunala räddningsorganen skall ha ansvaret för ingripanden i alla fall dånågon sådan funktion blir störd och skador eller risk för skador kan uppkomma.Vid avbrott av el-, vatten-, eller värmedistributionen - för att nu nämna deexempel på samhällsfunktioner som kommittén anger - måste rimligen de somsvarar för nyttigheterna se till att avbrottet upphör. En annan sak är att ettsådant avbrott kan medföra att det uppstår en situation som motiverar etträddningstjänstingripande. Som departementschefen var inne på vid brandlagenstillkomst grundar sig ett sådant ingripande på räddningsorganens skyldighet attavvärja eller begränsa skada på människor eller egendom eller i miljön. Jagvill också ta upp en annan aspekt. Som kommitténs förslag är utformat skullekommunen vara ansvarig för att ett ingripande sker, oavsett på vilket sättstörningen har uppstått. Som påpekar innebär det attkommunerna skulle ingripa vid vissa konflikter på arbetsmarknaden. Något sådantbör givetvis inte komma i fråga. Pågrund av vad jag nu har anfört anserjag att kommunernas ansvar inte heller börutvidgas till att avse allvarliga störningar i viktiga samhällsfunktionereller fara därför. Jagär alltså inte beredd att föreslå att kommunernas ansvar för atträddningsåtgärder vidtas skall bli mer omfattande än vad som gäller enligtnuvarande ordning. Enutförligare redogörelse av vad som avses med olyckshändelser och överhängandefara för olyckshändelser lämnas i specialmotiveringen. Detsamma gällerinnebörden av kommunernas ansvar för räddningstjänsten. 1985/86: 170 Mitt förslag:Varje kommun skall liksom svara föratt åtgärder vidtas inom kommunenså att bränder och skador till följd av bränder förebyggs. Kommunen skall ocksäfrämja annan olycks-och skadeförebyggande verksamhet i kommunen. Kommitténs förslag:Kommunen skall svara för förebyggande åtgärder mot brand i kommunen. Om det isamband med räddningstjänst eller verksamhet till förebyggande av brandupptäcks förhållanden som kan leda till annan olyckshändelse än brand skallförhållandet påtalas hos ansvariga myndigheter (Betänkandet s. 436-454). Remissinstanserna:Förslaget möter inga erinringar. Skälen för mitt förslag:För närvarande har kommunerna enligt 2 § brandlagen ansvaret för förebyggandeåtgärder mot brand. Detta tar sig främst uttryck i brandsyneverksamheten ochsotningsverksamheten. Enligt min mening finns det ingen anledning att ändra pådenna ordning. Vad man kan diskutera är om kommunerna också skall få ansvaretför förebyggande åtgärder mot andra olyckshändelser än bränder. Det finns mångaverksamheter där det finns risker för att det skall inträffa andraolyckshändelser än bränder. Är riskerna betydande eller skulle verkningarna aven olyckshändelse bli stora har samhället i allmänhet reglerat verksamhetengenom särskild lagstiftning. I sådan lagstiftning finns ofta regler omskyldigheter för den som svarar för verksamheten att vidta åtgärder av olikaslag så att olyckshändelser förebyggs. Lagstiftningen innehåller ocksåbestämmelser om vilka myndigheter som skall se till att föreskrifterna följs. Ilikhet med kommittén finner jag att kraven på de åtgärder som behövs för attförebygga sådana olyckshändelser bör ställas med stöd av speciallagstiftningeninom det ifrågavarande området. Iakttagelser av bristeroch missförhållanden som kan leda till andra olyckshändelser än bränder börgivetvis vidarebefordras till ansvariga myndigheter. Som kommittén anför kan enföreskrift härom göra den personal som ansvarar för den förebyggandeverksamheten mot brand mer uppmärksam på de brister som förekommer. Enligt minmening bör kommunen emellertid ha ett större och mer aktivt ansvar. Jagförordar därför att kommunen skall främja annan olycks- och skadeförebyggandeverksamhet i kommunen. Prop.1985/86: 170 Mittförslag: Brandsyneverksamheten skall bedrivas på samma sätt som hittills.Kommunerna skall få rätt att föreskriva att avgift skall erläggas förbrandsynen. Kommitténsförslag överensstämmer med mitt. Det innehåller dock ingen föreskrift om brandsyneavgift(Betänkandet s. 442-444). Remissinstansernahar inga erinringar mot förslaget. Skälen för mitt förslag: Ilikhet med kommittén anserjag att brandsyneverksamheten inte bör förändras. Idet följande kommer jag att föreslå att räddningsnämnden i egenskap avtillsynsmyndighet skall få befogenhet att meddela vitesförelägganden och attdet skall införas ett system med typgodkännande för lös inredning. Dessaförslag är ägnade att göra brandsyneverksamheten effektivare. Brandsyneverksamhetentillgodoser inte bara samhällets krav på brandskydd utan tjänar även denenskildes intressen. Jag anser därför att det är naturligt att kommunerna ilikhet med vad som gäller i fråga om sotning - får ta ut avgifter förbrandsynen. Prop.1985/86: 170 Mitt förslag: Sotningsverksamheten skall organiseras ochbedrivas på samma sätt som . Det innebär att kommunerna skall svara förattsotning utförs regelbundet. Vid sotningen skall eldstäder och andra fastaförbränningsanordningar, som inte är inrättade för eldning uteslutande medgas, och därtill hörande rökkanaler samt imkanaler göras rena. Vid sotningenskall också det som rengörs samt skorstenar och tak med därtill hörandebyggnadsdelar kontrolleras ur brandskyddssynpunkt. Kontroll av brandskyddet kanockså utföras vid andra tillfällen. Sotningen skall utföras av skorstensfejarmästareeller av skorstensfejare som biträder skorstensfejarmäs-taren. I fråga omspeciella anläggningar och enstaka avlägset belägna bostadshus fär kommunenmedge att någon annan utför sotningen och kontrollen. Bestämmelserom obligatorisk sotning tas in i räddningstjänstlagen. Kommitténs förslag: Kommittén föreslär att bestämmelsernaom sotning tas in i en särskild lag, lag om sotningsverksamheten, i vilkensamhällets sotningsverksamhet anges ha till syfte att hindra uppkomst ochspridning av brand och att främja en god energihushållning. Kommittén föreslårvidare att räddningsnämnden skall fastställa sotningsfristerna inom en i lagenangiven tidsram , I övrigt överensstämmer kommitténs förslag ihuvudsak med mitt förslag (Betänkandet s, 449-451 och 1-9 §§ förslaget till lagom sotningsverksamheten). Remissinstanserna:De flesta tillstyrker eller lämnar utan erinran förslaget att sotningsväsendetregleras i en särskild lag. Från många håll uttalas kritik motskorstensfejarmästarnas monopolställning. I fråga om sotningsfristerna råderdelade meningar. En mening, som många omfattar, är att det sotas för ofta ochatt förslaget om maximala sotningsfrister om tvä är går för långt. En annanuppfattning, som företräds av , äratt det av säkerhetsskäl är olämpligt att låta räddningsnämnden bestämmasotningsfristerna. Olika uppfattningar kommer även fram i fråga om deobligatoriska arbetsuppgifterna för sotningsväsendet. och statens planverk hävdar att rengöringoch kontroll av anläggningar som eldas uteslutande med gas bör ingå i dessaarbetsuppgifter. har en rakt motsatt uppfattning ochbiträder kommitténs förslag. Skälen för mitt förslag: Kommittén anför attsotningsväsendet, trots att det spelar en betydelsefull roll i detbrandförebyggande arbetet, inte bör regleras i räddningstjänstlagstiftningeneftersom det finns en allmän strävan att förändra verksamheten i riktning motett ökat energisparande. Kommittén föreslår emellertid inga föreskrifter omenergisparande som är bindande för kommunerna eller de enskilda. Personalen inom sotningsväsendet har viktiga uppgifter påenergihus-hällningsområdet. Denna syn har kommit till uttryck i riksdagensbeslut (prop, 1984/85:5, BoU 6,rskr, 82) om utvecklad energiplane- Prop. 1985/86: 170 ring m.m. Genombeslutet anslog medel till kompletteringsutbildning inomenergihushållningsområdet för personal inom sotningsväsendet. Det råder dockallmän enighet om att dessa uppgifter inte skall vara obligatoriska och någonreglering i lag av dem behövs därför inte. De bestämmelser omsotningsverksamheten som kräver lagstiftning är de som rör de obligatoriskauppgifterna att rengöra och kontrollera vissa eldstäder m. m. Dessa uppgifterhar till syfte att förebygga brand. Jag anser därför att föreskrifterna omdessa bör tas in bland övriga föreskrifter om förebyggande av brand iräddningstjänstlagen. Förnärvarande är sotningen en angelägenhet. Kommunerna får självabestämma om de skall bedriva verksamheten i egen regi eller i entreprenadform.Endast en skorstensfejarmästare elleren skorstensfejare som är anställd för attbiträda honom har rätt att utföra den sotning och kontroll som är obligatorisk. Iremissbehandlingen krävs från en del håll att sotningsväsendets driftsformerreformeras på ett genomgripande sätt. Jag finner emellertid att det inteföreligger skäl att nu aktualisera denna fråga. Jag biträder därför kommitténs förslag att sotningsväsendet organiseras och bedrivs på samma sättsom . Varjekommun bestämmer sotningsfristernas längd i brandordningen.Brandordningen skall emellertid, för att bli gällande, fastställas avlänsstyrelsen. Vid fastställelseprövningen följer länsstyrelserna i allmänhetde rekommendationer i fråga om sotningsfrister som statens brandnämnd meddelar.På detta sätt uppnås en likformighet när det gäller sotningsfristernas längd.Jag vill stryka under att den obligatoriska sotningen inte görs i något annatsyfte än att vara brandförebyggande. Ansvaret för den förebyggande verksamhetenmot brand bör - som jag förut har anfört - ligga pä kommunerna. Att göra någotundantag för sotningen anserjag inte vara motiverat. Härav följer att det fårankomma på kommunerna att bestämma om sotningsfristerna inom de ramar somräddningsverket kan komma att föreskriva. Detfinns dock anledning att påpeka att fristerna skall bestämmas enbart med hänsyntill vad som krävs från brandskyddssynpunkt. Det får bli en uppgift för statensräddningsverk att noga följa hur kommunerna bestämmer sotningsfristerna ochbistå kommunerna med allmänna råd. Jag kommer att föreslå regeringen attuppdra åt att göra en utvärdering av sotningsverksamhetensedan erfarenheter av räddningstjänstlagen har vunnits. Jaganser således att det inte - som kommittén föreslår - behövs någon bestämmelseom maximifrist i lagen. Somjag redan har anfört förordarjag ingen utvidgning av de objekt som skall sotasoch kontrolleras. Det innebär följaktligen att jag går emot det från vissaremissinstanser framförda förslaget att gaseldade anläggningar skall sotas. Denfrågan bör dock bevakas av och belysas i den utvärdering somjag berörde. Mittförslag: I varje kommun skall det finnas en räddningsnämnd. Nämnden skallgenomföra den verksamhet som kommunen enligt den föreslagna lagen har ansvaretför, i den mån verksamheten inte ankommer pä räddningskären. Nämnden får iegenskap av tillsynsmyndighet befogenhet att meddela förelägganden och förbudoch att förena dessa med vite. Kommitténsförslag överensstämmer i huvudsak med mitt förslag (8 och 9 §§ förslaget tilllag om samhällets räddningstjänst, 5 § förslaget till lag omsotningsverksamheten och betänkandet s. 443, 450 och 522), Remissinstanserna: Deflesta är positiva till förslaget. Några är tveksamma till förslaget om attlägga befogenheten att meddela förelägganden och förbud på räddningsnämnden.Dessa instanser hävdar att brandskyddsfrågor inte är politiska frågor. Skälen för mitt förslag:Kommitténs förslag motsvarar till en del bestämmelsen om brandstyrelse i 3 §brandlagen. Enligt brandlagen är brandstyrelsens uppgifter tämligenbegränsade. Brandstyrelsen handhar förvaltningen av brandförsvaretsangelägenheter (3 §). Häri ingår att utse brandchef, vice brandchef och skorstensfejarmästare.Brandstyrelsen får också ta ut tjänstepliktiga för tjänstgöring i brandvärnet(10 §) och besluta om att sätta upp brandförsvarsanordningar på annans egendom(16 §). Brandstyrelsen har inte rätt att utfärda förelägganden och förbud. Sådanmyndighetsutövning tillkommer i stället brandchefen, skorstensfejarmästareneller - i vitesfallen - . En allmän strävan när detgäller verksamhet är att öka de förtroendevaldas inflytande. Jag anseratt detta även bör gälla i fråga om den kommunala räddningstjänsten och kaninte dela de farhågor som kommer fram i remissbehandlingen över att de lokalapolitikerna fär ett ökat ansvar för förebyggande åtgärder. Jag biträder alltsåkommitténs förslag om utökade befogenheter för den kommunala nämnd som skallgenomföra kommunens uppgifter enligt den föreslagna lagen. Liksom i annankommunal förvaltning bör det vara möjligt för nämnden att delegera vissamyndighetsuppgifter. Detta bör dock inte gälla frågor om viten eller frågor omvidtagande av åtgärder på bekostnad av någon som har varit försumlig ellerandra frågor av större vikt. 1985/86: 170 Mittförslag: I varje kommun skall det finnas en räddningskår. skallgöra de räddningsinsatser som kommunen skall ha ansvaret för. Räddningskärenskall bestå av en räddningschef och en eller flera räddningsstyrkor. Iräddningskåren kan det också ingå räddningsvärn. Personalen i enräddningsstyrka skall vara anställd. Personalen i räddningsvärnet skall intevara anställd utan tjänstgöra på grund av tjänsteplikt. Kommitténsförslag överensstämmer i huvudsak med mitt förslag men innehåller inget omräddningskårens uppgifter (11 § förslaget till lag om samhälletsräddningstjänst). Remissinstansernalämnar i allt väsentligt förslaget utan erinran. Från något håll framförskritik mot kommitténs sätt att använda begreppen räddningsstyrka ochräddningskår. Skälenför mitt förslag: Kommitténs förslag överensstämmer med bestämmelserna i 4 §brandlagen men kommittén har kastat om begreppen styrka och kår. Dessa begrepphar därmed anpassats till hur de faktiskt har kommit att användas. Det är ävenenligt min mening nödvändigt att en ändring görs så att begreppet kår får denvidare betydelsen. skall göra räddningsinsatser, dvs. svara förden operativa verksamheten inom räddningstjänsten i kommunen. Detta bör kommatill uttryck i lagen. I övrigt finner jag inte någon anledning att frångåkommitténs förslag. Mitt förslag:Kommunen får komma överens med en annan kommun om att ha en gemensamräddningskår. Kommunen får också träffa avtal med en annan kommun om att deuppgifter i kommunen, som ankommer på , skall helt eller delvisombesörjas av den andra kommunens räddningskår. Kommunen får också överiåta pånågon annan att göra räddningsinsatser som kräver särskild kompetens. Har detvid en anläggning inom kommunen organiserats en särskild enhet förräddningsinsatser vid anläggningen, får kommunen träffa avtal medanläggningens ägare eller innehavare om att enheten skall ingå somräddningsstyrka i . Kommitténs förslag: Enkommun får träffa avtal om att annan kommun eller annat organ skall skötaräddningstjänsten i kommunen eller medverka i räddningstjänsten i kommunen.Skötseln av kommunens räddningstjänst i dess helhet får dock överlåtas endaståt en annan kommun (13 § förslaget till lag om samhällets räddningstjänst). Remissinstanserna: Någraremissinstanser som företräder näringslivet anser att skötseln av helaräddningstjänsten skall kunna överlåtas till enskilda företag. Frånarbetstagarhåll hävdas en motsatt ståndpunkt. Skälen förmitt förslag: En väl fungerande organisation för räddnings- Prop. 1985/86: 170tjänsten är viktig för människors säkerhet till liv och egendom. Det ärsamhällets uppgift att svara för att det alltid finns en sådan organisation.Detta innebär enligt min mening att samhället måste ta det direkta ansvaret försåväl planering som genomförande av räddningstjänsten. Därtill kommer attriksdagen har beslutat (prop. 1981/82: 102 bil. 2, FöU 18, rskr. 374) attkommunerna skall ta över ledningen av civilförsvarsverksamheten på lokal nivå ikrig och det planläggningsansvar i fred som hänger samman med detta. För attgenomföra beslutet har beslutat lagen (1984:1026) om ändring icivilförsvarslagen (1960:74) och lagen (1984: 1027) om ändring i lagen omkommunal beredskap (1964:63) (prop. 1984/85:49, FöU 5, rskr. 93).Lagändringarna träder i kraft . Den nya kommunala uppgifteninnebär att civilförsvarsverksamheten kommer att integreras medräddningstjänsten. Jag anser alltså att samhället måste ha det direktainflytandet över skötseln av räddningstjänsten. Som jag närmare kommer att beröra i det följande börkommunerna vara skyldiga att samverka med varandra om räddningstjänsten. Detkan vid ett sådant samarbete visa sig vara lämpligt att en kommun övertar vissauppgifter inom räddningstjänsten från en annan kommun. I något fall kan dett.o. m. vara fördelaktigt att skötseln av hela räddningstjänsten överlämnastill den andra kommunen. Det bör därför vara möjligt för en kommun att kommaöverens med en annan kommun om att ha en gemensam räddningskår eller attträffa avtal med en annan kommun om att den andra kommunens räddningskår skallhelt eller delvis ombesörja de uppgifter som ankommer på . I vissa kommuner finns det vid industrier och andraanläggningar särskilda enheter för räddningsinsatser. Dessa enheter kan varaav sådan storlek och kvalitet att de mycket väl också kan användas i denkommunala räddningstjänsten. Särskilt för mindre kommuner med små resurser kandet vara fördelaktigt att en sådan enhet knyts till den kommunala räddningstjänsten.Det bör därför öppnas en möjlighet för kommunerna att träffa avtal med ägareneller innehavaren av en sädan anläggning om att enheten skall ingå somräddningsstyrka i . Genom räddningschefen garanteras ettkommunalt inflytande över verksamheten. Det bör också vara möjligt för kommunen att överlåta påandra -myndigheter eller enskilda - att göra räddningsinsatser som kräver särskildkompetens. Det jag främst tänker på är bekämpning av olja eller andra skadligaämnen när det framstår som lämpligt att utnyttja den speciella kompetens somkan finnas hos t. ex. saneringsföretag. Även andra liknande speciella uppgifterär tänkbara, Lagen tillåter dock inte att en kommun uppdrar åt ett privatföretag att fullgöra alla uppgifter. Det blir således endastbegränsade delar av verksamhet som kan överlåtas. 1985/86: 170