prop · G90330 · 1985-12-31 00:00:00 — Enförenkling av regelsystemet är motiverad också därför att den ökarmöjligheterna att förutse straffansvar och således främjar rättssäkerheten. Denav utarbetade promemorian går ut ifrån de tankegångar somhär redovisats. Kommissionen är därför beredd all i huvudsak ställa sig bakomde förslag som återfinns i promemorian. Utdrag från promemorian (DS Ju 1983:17) Gäldenärsbrott 4.1 Inledning: reformbehov, huvudpunkterna i förslaget DengäUande regleringen av gäldenärsbrotten är i huvudsak ett resultat av straffrättskommitténs(SRK:s) arbete . Den tillkom under trycket av deextraordinära, för många människor katastrofala, händelserna pä del ekonomiskaområdet i och i andra länder under det närmast föregående decenniet.Kommittén strävade efter att skapa en reglering som skulle omöjliggöra liknandeförluster för borgenärer . 1 denna strävan utformadesstraffansvaret avsevärt vidare än enligt då gällande rätt. Kravet på att gäldenärenskulle ha kommit i konkurs eller fäll till stånd offentlig ackordsförhandlingutanför konkurs slopades utom i straffbudel om bokföringsbrott. De kasuistiskabrottsbeskrivningarna ersattes i betydande utsträckning med genereUa rekvisit.Det i viss mån redan tidigare använda begreppet obestånd fick en avgörandebetydelse vid utformningen av straffansvaret. Medan begreppets innebörd i dägällande straffbestämmelser var osäker klargjordes nu att detta skulle äga deni konkurslagen angivna betydelsen av icke tillfällig betalningsoförmåga. Mannamånsansvaretutsträcktes till att gälla även betalning av förfallen gäld. Kretsen avmålsägande vidgades. Detär inte förvånande att det regelsyslem som sålunda skapades kom alt medföratillämpningsproblem. De generellt avfattade brottsrekvisiten har, tillsammansmed reglerna om bevisbördans fördelning i brottmål, ställt åklagarna införmyckel stora svårigheter. Oproporiioneriiga resurser och personal harlagts ned pä förundersökningar, och åtal som slutiigen väckts har i betydandeomfattning blivit ogillade med hänvisning till bristande bevisning. Detteoretiskt vidsträckta straffansvaret har i praktiken blivit mycket begränsat. Enstarkt bidragande orsak till tillämpningssvårigheterna är alt det ekonomiskalivet har undergått väsentliga förändringar sedan straffbestämmelsernatillkom. Här skall endast pekas på en sådan förändring: förskjutningen av borgenärsiniressetfrån det enskilda lill det allmänna. SRK avsåg att skapa skydd för vanligakreditgivare, enskilda fysiska och juridiska personer. I det borgenärskoUektivsom SRK hade i åtanke ingick inte stal och kommun som skatte- ochavgiftsborgenärer. (1) Den helt dominerande ställning som skatte- ochavgiftsskulderna numera intar i konkurser och i mål om ansvar för gäldenärsbrottkräver ställningstagande i ett flertal hänseenden, varom SRK;s betänkande ochandra förarbeten inte ger besked. (1)Jfr kommittéledamoten yttrande i det otryckta materialet från kommit téarbetet, återgivet i , M., Gäldenärsbrotten, 1982 s. 63 och SvJT 1981 s. 288 f 53 Prop, 1985/86:30 Förskjutningenpä borgenärssidan ger också anledning till principiella övervägandenom behandlingen av olika kategorier av borgenärer och om vad som egentligenutgör grunden för kriminaliseringen av gäldenärsbrott. Mänga av deförfaringssätt som utnyttjas för att hindra eller fördröja uppbörden av skatteroch allmänna avgifter - det s.k. likvida fusket aktualiserarstraffbestämmelserna i 11 kap. I vilken utsträckning och på vilket sätt kanoch bör straffansvaret för gäldenärsbrott utnyttjas i strävandena atttillgodose statens och kommunernas anspråk på skatt och andra utskylder?Åtgärder i detta syfte har en mycket hög prioritet, medan behovet avstraffskydd för enskilds förmögenhet har betonats mindre äntidigare. Ett klarläggande av gäldenärsbrottens "skyddsobjekt" -kriminaliseringsgrunden är nödvändigt för alt regelsystemet skall kunnaanpassas till dagens värderingar eller, annorlunda uttryckt, till vad som kananses utgöra en allmän rättsuppfattning. Vid en reformering av bestämmelsernaom gäldenärsbrott måste målet vara all åstadkomma en sådan anpassning,som största möjliga klarhet eftersträvas för dem vars handlingssättskall regleras och för dem som har att tillämpa reglerna. Det är ocksåväsentligt att regelsystemet är konsekvent i sin uppbyggnad och att detharmonierar så väl som möjligt med annan lagstiftning som aktualiseras iskuldförhållanden. Beträffandebehovet av straffbestämmelser liU skydd för kreditgivare -utöver det skydd somförskingrings- och bedrägeriansvaret utgör - kan följande anföras. Kreditgivninginnebär ett risktagande, som i regel kompenseras av en ränta eller annan"riskpremie". I viss utsträckning måste en kreditgivare åläggas attsjälv pröva och kontrollera risken och att anpassa sitt "pris"därefter. Slraffsanktionering är inte befogad enbart för att befrämja skuldbetalning.Såväl FN;s som rättighetskonvention förbjuder frihetsberövande pågrund av oförmåga att betala avtalad förpliktelse. I svensk rätt är inte hellerbetalningsförsummelse som sådan belagd med straff någonstans. För att detkreditväsen, som vårt ekonomiska system förutsätter, skall kunna fungera krävsdock ett visst mått av tilltro till gäldenärers handlande. Ålgärder som äruppenbart illojala mot borgenärerna kan inte lämnas osanktionerade om denna tiUtroskall upprätthållas. En borgenär måste kunna utgå från att hans gäldenär inte uppsåtligeneller av grov oaktsamhet försämrar hans möjligheter att få betalt. Så länge gäldenärensegen ekonomi är tillfredsställande och han inle företar handlingar som äventyrardenna kommer hans agerande inte hans borgenärer vid. Men då hans ekonomiskasituation inte längre innebär fullgod säkerhet för borgenärernas fordringarmåste han underkastas vissa restriktioner i sitt ekonomiska handlande.Restriktionerna måste också avse förfaranden som förstör eller hotar hansbetalningsförmåga. Indirekt innebär konkursrättens återvinningsregler sädanarestriktioner. Återvinning är emellertid en sanktion riktad mot tredje man ofta en av borgenärerna , inte mot gäldenären. Vidare begränsasåtervinningssanktionen av vissa, ibland mycket snäva tidsfrister, vilket ärnödvändigt för all den allmänna omsättningen inte skall störas. Den möjlighetsom gällande rätt i vissa situationer 54 innefattar all ålägga en person ett betalningsansvar för annans gäld, s.k. ansvarsgenombrott i vid mening, (1) utgör likaledes iförsta hand ett sank- Prop. 1985/86: 30 tionshol mot annan än gäldenären. Hotetatt åläggas s.k. näringsförbud riktar sig visserligen mot gäldenären, och desspreventiva effekt kan komma att öka om möjligheten att genom bulvanskapkringgå förbudet begränsas. (2) Men den regleringen kan inte ersättabestämmelser om straff för enskilda, mot borgenärerna illojala förfaranden. Ettsådant straffansvar för gäldenärer är berättigat av hänsyn inte endast till deenskilda kreditgivare som drabbas utan även till kredit- ochexekutionsväsendena, dvs. i ett vidare samhälleligt perspektiv. Detsammagäller, bl. a. med hänsyn lill önskemålet att kunna eliminera vinsterna avsädana förfaranden, ett medverkansansvar för annan som främjar gäldenärenshandlande. Vad därefter beträffar behovet av straffbestämmelser om gäldenärsbrottliU skydd för anspråk på skatter och allmänna avgifter har delta en annankaraktär. Den ovan berörda möjligheten för kreditgivare att pröva sina gäldenärerskreditvärdighet finns inte för staten och kommunerna i deras egenskap avskatte- och avgiftsborgenärer. Ett slraffhot är befogat för att förhindra attegendom som rätteligen skulle användas för gäldande av sädana fordringar döljseller undandras genom överföringar till andra fysiska eller juridiskapersoner. Att staten inte väljer sina gäldenärer har tagits tiUinläkt för att skärpa det straffrättsliga ansvaret för gärningar som äventyrardet fiskala intresset. Det har dock därvid i stort sett inte varit fråga omannat eller mera än att föra upp sädana gärningar i paritet, vad straffskalornabeträffar, med gärningar riktade mot enskilds förmögenhet. Om riktigheten häravtorde råda en betydande enighet. Straffansvaret för gäldenärsbrott bör, liksom möjlighetentill återvinning, i princip vara oberoende av vem som uppträder som borgenär.De förfaranden, varigenom en gäldenär äventyrar sina borgenärers utsikter attfå betalt, är lika straffvärda oberoende av till vilken kategori hans däravberörda borgenärer är alt hänföra. Att överföra tillgångar till en närståendemed påföljd att skulder inte kan betalas, t.ex., är lika klandervärt när dedrabbar en underentreprenör som tvingas gå i konkurs som dä det medför attskatteskulder blir oguldna. Ur samhällets synpunkt kan den förra effekten varanog så allvarlig genom alt den leder lill minskade arbetstillfällen ochsociala ersättningsanspråk - som den . En annan sak är alt de ingripandekonsekvenser som dessa brott ofta medför för det allmänna måste beaktas vidbestämmandet av slrafflalituderna för brotten. (1) Med detta uttryck avses reglerna omansvarsgenombrott i aktiebolags- och föreningsrätten och om makes ansvar förandra makens gäld enligt GB 8: 5 och 13; 4, men även de betalningsansvar för enjuridisk persons källskatte-, mervärdeskatte-, socialavgifts- och vissakonsumtionskatteskulder, som kan äläggads företrädare enligl 77 a §uppbördslagen (1953: 272), 48 a § lagen (1968:430) om mervärdeskatt, 30 a §lagen (1959:552) om uppbörd av vissa avgifter enligt lagen (1981:691) omsocialavgifter samt 27 a § lagen (1959:92) om förfarandet vid visskonsumtionsbeskattning. Utredningen (Fi 1973:01) om säkerhetsåtgärder m.m. iskatteprocessen har, som ovan nämnts, framlagt förslag om betydandeutvidgningar av reglerna om tredje mans ansvar för skatter och avgifter ibetänkandet SOU 1983: 23 Lag om skatteansvar (2) Jfr SOU 1983:46 Bulvanlag.Delbetänkande av kommissionen mot ekonomisk Prop.1985/86; 30 Den allvarliga syn som SRK anlade på dessa brott är , pådelvis andra grunder, lika befogad som den var . Ävenom skatte- och avgiftsborgenärer således, vid utformningen av dettastraffansvar, principiellt bör behandlas på samma sätt som övriga kategorier avborgenärar torde förekomsten av skatte- och avgiftsskulder på borgenärssidan iden dominerade omfattning som är fallet göra det nödvändigt att regleravissa frågor som uppkommer beträffande sådana skulder. Osäkerheten omtidpunkten för skatteskulders uppkomst har föranlett en oklarhet och en restriktiviteti tiUämpningen av bestämmelserna om straff för gäldenärsbrott. En särskildreglering av frågan från vilken tidpunkt en skatteskuld skall beaktas ter signödvändig vid en översyn av dessa straffbud. Denna reglering bör emellertidkunna utformas så alt den avser såväl skatte- och avgiftsskulder som andraslags skulder, beträffande vilka uppkomsttidpunkten på samma sätt är osäkereller anses ligga så "sent" att straffansvaret fär en icke befogadbegränsning. Fråganom tidpunkten för en skatteskulds uppkomst och betydelsen härav förstraffansvaret för gäldenärsbrott har fokuserats - och kompliceras - genominförandel av källskallesystemel. Andra förändringar i det ekonomiska livetmedför på samma sätt osäkerhet om räckvidden av straffansvaret. Hur påverkasdetta t.ex. av införandet av nya betalningsrutiner och nya former föröverföring av medel? Ett klargörande och, vid behov, en anpassning avstraffansvaret behöver göras. Departiella reformer som gjordes i 11 kap. återspeglar nyarevärderingar av gäidenärsbrottslighet. 1976 ärs ändringar syftade till attminska bevissvärigheter (beträffande avhändande- gärningar) och reduceraansvaret (för vårdslöshet mol borgenärer av typen fortsättande av rörelse etc.och för mannamån mot borgenärer) tiil klart straffvärda fall. Den år 1982genomförda ändringen av straffbudel om bokföringsbrotl avspeglar också enönskan att minska bevissvärigheterna: en skärpning av detta i regel minstsvårhanterliga av gäldenärsbrotten skulle göra olägenheterna med övrigastraffbestämmelser i kapitlet mindre kännbara. Naturligtvis fanns också en motslraffskärpningen svarande syn på själva bokföringsbrottets svårhetsgrad.Detta var en följd av den ökade betydelse som bokföringen kommit alt få förolika inlressentkategorier även vid sidan av borgenärskretsen, i vilket dockstaten som skatte- och avgiftsborgenär speciellt uppmärksammades. Viden mera genomgripande revision av kapitlet finns det anledning att hälla fastvid de strävanden som präglat delreformerna. Straffansvaret bör förbehållasverkligt slraffvärda förfaranden. De bevissvårigheter som sammanhänger medlagtextens utformning bör i möjligaste mån elimineras. En sådan inriktning ärnödvändig om reformen skall bidra lill att underiätia för konkursförvaltare,polis, åklagare och domstolar alt klara de uppgifter som reform avhandläggningsreglerna vid konkurs har visat sig medföra. Enhuvudpunkt i förslaget är att ansvaret för förmögenhetsförsämrande åtgärdersom hotar borgenärernas intressen ges en helt ny utformning. oklaraoch svårbevisade begreppet obestånd används inte. 56 som ett huvudfall av oredlighet mol borgenärer handlande / ett läge då skulderna uppenbart överstiger de för utmätning åtkomligatillgångarna. 1985/86:30 alltså vid (en på visst sätt bestämd)insufficiens. Ett sådant stadgande omfattar merparten av de förfaranden som förnärvarande faller under 11:1 första stycket. Utformningen ger en klarareanvisning om det straffbara området och bör underlätta tillämpningen markant.Ansvaret för förfaranden varigenom betalningsoförmåga framkallas ellerriskeras ändras i två avseenden i förhållande till gällande rätt. För ansvarkrävs inte. som , styrkt orsakssamband mellan förfarandet och(åtminstone) allvarlig fara för obestånd. Vad åklagaren skall visa är attförfarandet är ägnat att leda till all skuld inle blir betalad i rätt tid. dvs.att det till sin lyp och omfattning, med beakiande av gäldenärens ekonomiskaställning, är sådant att denne kan förväntas bli betalningsoförmögen. Vidareomfattas förfaranden som endast hotar en "latent" - ännu inteuppkommen men förulserbar - skuld av straffansvaret i den mån skulden grundaspå en senasi vid den aktuella åtgärden inträffad omständighet. Kravet på uppsåtmedför dock att ansvaret för oredlighet mot borgenärer begränsas till klart slraffvärdaförfaranden; gärningsmannen måste ha varit (med åtminstone eventuellt uppsåt)medveten om den latenta skulden. Liksom skall ansvaret för förmögenhetsförsämrandeåtgärder endast omfatta förfaranden som verkligen hotar betalningsförmågan.Kan den insufficienie gäldenären genom inkomst av förvärvsarbete eller pä annatsätt klara sina förpliktelser, eller kan den som skänker bort egendom i enomfattning som är ägnad att medföra betalningsoförmåga genom att exempelvis tai anspråk kredit tillgodose sina borgenärer skall ansvar inte ådömas. Men medandessa förhållanden vägs in vid obeståndsbedömningen fär deenligt förslaget betydelse som ansvars-friheisgrund. Detta medför en vissförändring i bevishänseende. Medan åklagaren i princip skall bevisa attingen sådan omständighet förelegat som trots insufficiens hos gäldenären gjortdenne betalningsförmögen måste enligt förslaget den insufficienie som iavsevärd män ylterligare försämrat sin ekonomi - eller den som företagit enåtgärd ägnad att medföra betalningsoförmåga för att undgå ansvar själv anföraåtminstone något förhållande som kan ha medfört betalningsförmåga trotsåtgärden. Mol en sådan invändning har åklagaren, på vid ansvarsfrihetsgrundervedertaget sätt, den fulla bevisbördan. De förfaranden som, då de företas uppsåtligen, fallerunder det nu beskrivna straffbudel med brottsbenämningen oredlighet mot borgenärerstraffbeläggs i förslaget även då de företas av grov oaktsamhet. För dessa fallanvänds rubriceringen vårdslöshet mot borgenärer. För att underlättabevisningen och understryka vikten av ordnad bokföring fastsläs i lagen attgrov oaktsamhet skall anses föreligga hos den som har saknat insikt om sinekonomiska situation respektive om den ekonomiska följden av åtgärden av delskälet att han har åsidosatt sin bokföringsskyldighet. Härutöverutsträcks inte ansvaret för vårdslöshet mol borgenärer. Fort sättande av rörelse blir således straffbart enligt delta stadgande endast dä det innefattar förmögenhetsminskande åtgärder. Av skäl som närmare skall utvecklas uppställs inte någon straffsanktionerad plikt att begära sig i konkurs, genom slraffhot mol den som i elt visst ekonomiskt läge under- 57 Prop.1985/86:30 låter att begära sig i konkurs eller på annat sätt sörja för en samladgäldsavveckling. En sådan underlåtenhet anses enligt gällande rätt kunnamedföra ansvar för vårdslöshet mot borgenärer. Detta torde dock, med en riktigtolkning av straffbestämmelsen, förutsätta uppsåtlig förmögenhets-försämring,varför förslaget i denna del inte innebär nägon begränsning av straffansvaret.1 stället vidgas detta i några avseenden. Det kommer att omfatta sådantfortsättande av rörelse som sker med av grov oaktsamhet företagna förmögenhetsförsämrandeåtgärder, såsom dä gäldenären gravt felbedömt en transaktions ekonomiskakonsekvenser för rörelsen i ett läge dä insufficiens föreligger. Vidareomfattas - likaledes under förutsättning att grov oaktsamhet föreligger -förfaranden som inte vare sig förvärrar eller framkallar obestånd men som ärägnade alt framkalla betalningsoförmåga, varvid även latenta skulder skallbeaktas. Ansvarsfrihetsgrunden elt förhållande som medför betalningsförmågatrots åtgärden - ger dock även ansvaret för grovt oaktsamma förtäranden ennödvändig begränsning. Medverkligt förmögenhetsförsämrande åtgärder likställs i förslaget ålgärdervarigenom förmögenhetslägel skenbart försämras. Härmed avses rättshandlingarför skens skull, t. ex. en skenöverlåtelse till en närstående. En transaktions karaktärav verklig rättshandling eller skenrättshandling är ofta svår alt fastställa.Åklagaren måste i sin gärningsbeskrivning välja att påståantingen att ett oredlighetsbrott begåtts genom ett avhändande vid en tidpunktföre (eventuell) konkurs eller alt egendomen ännu tillhörde gäldenären vidkonkursen och att elt oredlighetsbrott begicks vid beedigandet av konkursbouppieckningen.Om det verkliga förhållandet inle kan klarläggas på elt tillfredsställandesätt uppstår svårigheter. Dessa minskas i förslaget genom all straffansvaretför oredlighet respektive vårdslöshet mol borgenärer avser såväl verkliga avhändandensom skenavhändanden. Mönster härför utgör de danska, västtyska och österrikiskastrafflagarna. Förslagetinnehåller inte nägon motsvarighet till de nuvarande andra styckena i 1 och 3 §§om oriktiga uppgifter vid konkurs eller förhandling om offentligt ackord. Utanen sådan särskild reglering blir straffbuden om mened och ovarsam utsaga i BrB15 kap, tillämpliga. Oriktig utsaga av en konkursgäldenär bedömdes som menedsbrotlföre reform av strafflagen. Om gäldenären har beedigat oriktig uppgiftblir han i regel alt döma för grov oredlighet mot borgenärer enligt 11:2.Straffskalan är där fängelse . Förslaget ger en störrespännvidd i straffmätningen, från böter vid ringa menedsbrott och ovarsamutsaga - till fängelse - vid grov mened. Denföreslagna regleringen rimmar väl med den ordning som införts med utsökningsbalkenför en utmätningsgäldenärs uppgiftslämnande; denne döms, om han lämnar osannuppgift eller förtiger sanningen om sina tillgångar, för osann respektivevårdslös försäkran, "skriftlig mened", enligt BrB 15; 10. De sakliga skälen för denföreslagna ordningen är tvä. det första den nuvarande,systematiskt otillfredsställande ordningen att en 58 i praktiken nödvändig förutsättning för brottet - beedigandet - också utgör ett kriterium för att bedöma detta brott som grovt.För det andra Prop, 1985/86: 30 medför den - med ett närmast redaktionellttillägg i 15:4 andra stycket -att den vid menedsbrotlet uppställda ansvarsfrihelsgrundendöljande av tidigare broilslighei blir tillämplig. Den i fräga om menedrelevanta invändningen att oriktig uppgift lämnats för att undvika att röja lidigarebrottslig gärning saknar betydelse för konkurs- och ack-ordsgäldenärersansvar. I sak kan delta medföra en omotiverad dubbelbestraffning.Ansvarsfrihetsgrunden gällde års reform av strafflagen sedvanerättsligt.Att konkurs- och ackordsgäldenärers beedigande 1942 fördes frän menedsbrottet tilldet nya kapitlet om gäldenärsbrott utan att motsvarande begränsning uppställdesdär innebar en synbarligen icke avsedd skärpning av ansvaret. Del förhällandet alt en gäldenär har egendom i uUandetmedför viss oklarhet vid tillämpningen av BrB 11 kap. Det gällerdels vid förmögenhetsförsämrande åtgärder, vid vilka en obeständsbe-dömningskall företas; vid denna kan man inte, ulan att göra ett betänkligt avsteg frånden i konkurslagen givna definitionen, bortse frän egendom i utlandet.Förslaget klargör att egendom i utlandet skall beaktas endast om den antingenär åtkomlig för utmätning - härför blir de internationella exekutionsrättsliga förhåUandenaavgörande - eller görs tillgänglig för borgenärerna genom gäldenärens försorg.Oklarhet råder vidare om straffansvarets räckvidd då en konkursgäldenär underiåteratt lill förvaltarens disposition ställa egendom som han äger i ullandel.Enligt förslaget omfattar ansvaret för undanhållande och undandragande ikonkurs, med den nya brotisbenämningen oredUghei i konkurs, även underlåtenhetatt. då sä erfordras, frivilligt ställa egendom - som finns i eller iutlandet -lill förvaltarens förfogande. Å andra sidan uppställs i förslaget inle någotstraffansvar för bortförande av tillgång ur rikel. Bortförandet innefattar inlenågon för borgenärerna riskabel förmögenhetsminskning. De förfaranden som hotarborgenärs-intresset och därmed är ekonomiskt oförsvarliga - minskning avtillgången eller underlåtenhet att i konkurs ställa den till borgenärernasförfogande -läcks av de föreslagna bestämmelserna. Den sista återstoden av detgamla straffbudet om rymning för gäld kan därför slopas. Vid förfaranden varigenom nägon borgenär gynnas på någoneller några andras bekostnad uppställs, mot bakgrund av en bedömning avstraffvärde och behov av straffskydd, ett pä ett nytt sätt uppbyggt, begränsatansvar för mannamån mot borgenärer. Om den gynnade borgenären är närståendetill gäldenären pä något av de sätt som anges i 29 a § KL kan ett ekonomisktmotiv presumeras. Allt gynnande av en sådan borgenär på annans/andras bekostnadomfattas av straffansvaret. Härvid skall hänsyn även tas till latenta skulder. Detnyligen reformerade straffbudet om bokföringsbrotl ändras endast i ett avseende. Subjektet för brottet anges så att det klargörs att den som av oaktsamhet inte har insett sin bokföringsskyldighet och som åsidosätter denna omfattas av straffansvaret. Den formulering som valdes vid 1982 ärs ändring pä förslag av lagrådet medför att en sådan s. k. oegenllig rättsvill farelse utesluter ansvar. Sä var inte fallet med den tidigare 59 1985/86; 30 formuleringen avstraffbestämmelsen, och nägon ändring härvidlag synes inle ha varit avsedd. Den särskilda regleringen av gärningsmannaskapet vid gäldenärsbrotti 7 § första stycket slopas. Att en legal ställföreträdare för en juridiskperson kan ådömas gärningsmannaansvar ansågs redan vid regelns tillkomst följaav allmänna principer. (1) Straffbuden om oredlighet i konkurs och mannamänmot borgenärer har formulerats så att även annan än gäldenären själv eller enlegal ställföi"eträdare för denne kan vara gärningsman. I övrigt ger denuvarande - efter 1942 ärs reform införda - reglerna om ansvar för anstiftanoch medhjälp tillräcklig möjlighet att ådöma olika medverkande ansvar. Den nuvarande begränsningen av medverkansansvaret för enborgenär som gynnas genom en mannamånshandling slopas likaså. Med den utformningsom mannamånsbrottet ges i förslaget är en sådan begränsning inte motiverad. Straffbudet i I § andra stycket andra punkten om gäldenärsom i samband med annan exekutiv förrättning än konkurs eUer offentligt ackord-t.