prop · G90386 · 1985-12-31 00:00:00 — Som jag nämntmotiverar inte målantalet att en avdelning uteslutande handlägger palenlmäl.Del kan inte heller komma ifråga all göra patentmålen till mål med allmän ellersärskild förtur. Däremot kan man vid den utjämning inom domstolarna som skervid lottning och fördelning av mål tillmäta patentmålen större betydelse. för hovrättens del att en viss lättnad kan övervägas när delgäller att lotta andra mål som avdelningen handlägger ett störrepatentmål. Slutligenkan en hel del stå att vinna under den förberedande handläggningen av målet ihovrätten, om referenten i målet - som i enlighet med den föreslagna ordningenbör vara patenträttsligt kunnig och erfaren -själv föredrar delfrågor föravgörande på avdelningen. föredras målet vanligen av en fiskal som tjänstgörpä roteln. Deåtgärder som jag nu har beskrivit kan åstadkommas utan författningsändringar.Åtgärderna är av sådan art alt domstolarna själva genom t, ex, ändringar i sinaarbetsordningar kan besluta därom. Frän domstolarna har man under hand ocksåförklarat sig villig att verka för alt erforderiiga åtgärder vidtas. Sammanfattningsvisanser jag således att ett antal åtgärder av närmast administrativ natur kanvidtas för atl förbättra handläggningen av patentmålen. Detta resultat börkunna uppnås genom ändringar i fråga om cirkulation av ledamöter, loltningsregler,avdelningarnas sammansättning, ledamöternas utbildning samthandläggningsrutiner i övrigt. En sådan mera framträdande särbehandling avpatentmålen, i förening med den förstärkning av den patenträltsliga ochtekniska kompetensen som jag redogjort för i tidigare avsnitt, ligger väl ilinje med de åtgärder som utredningen och remissinstanserna har ansettnödvändiga. Mitt förslag: Domförhetsreglernaändras så att tingsrätten i huvudförhandlingsmål skall vara domför med tvålagfarna och två tekniskt sakkunniga ledamöler. När tingsrätten har haft dennasammansättning skall hovrätten vara domför med tre lagfarna och tvä tekniskt sakkunnigaledamöler. Utredningensförslag: Den särskilda patentdomstolen skall vara domför med två lagfarna ochtvå tekniskt sakkunniga ledamöter. Remissinstanserna:Fiertalel remissinstanser har tillstyrkt utredningens förslag om domförheteller har lämnat det ulan erinran. Skälen för mitt förslag:Vid huvudförhandling i patentmål består tingsrätten av tre lagfarna och tretekniskt sakkunniga ledamöler (66 § första stycket patentlagen). Vid annanhandläggning består tingsrätten av en lagfaren ledamot eller aven lagfaren och en tekniskt sakkunnig ledamot . 1985/86:86 (66 § andrastycket patentlagen). Nären tekniskt sakkunnig ledamot har deltagit i tingsrättens avgörande ärhovrätten domför med fyra lagfarna och två tekniskt sakkunniga ledamöter. Flerän fem lagfarna och tre tekniskt sakkunniga får inte sitta i rätten (67 §patentlagen). Vid annan handläggning beslår hovrätten av tre ledamöler. Somjämförelse kan nämnas att patentbesvärsrätten är domför med tre ledamöler. 1patentmål skall minst två av dessa vara tekniskt kunniga. Somytterligare jämförelse kan nämnas alt del för domförhet vid huvudförhandling ivanliga disposkiva tvistemål, dvs. mål där förhkning om saken är tilläten,föreskrivs som huvudregel tre lagfarna ledamöler i tingsrätt och fyra ihovrätt. Genom en genomförd ändring (fr.o.m. ) ärhovrätten dock domför med tre ledamöter i alla de faU där tingsrätten har haftfärre än tre lagfarna ledamöter. För faslighelsmålens del är sammansättningen itingsrätt enligt huvudregeln två lagfarna ledamöter, en tekniskt sakkunnig ledamotoch två nämndemän. 1 hovrätt är sammansättningen i fastighetsmål sedan den 1juli 1984 tre lagfarna ledamöter jämte i vissa fall en eller två tekniskaledamöter. Dennuvarande huvudregeln om domförhet vid huvudförhandling i patentmål gårtillbaka till tiden patentförordning. Som utredningen har påpekatsynes den ha sin gmnd mindre i överväganden om del lämphga antalet domare än idet historiskt givna förhållandet beträffande den dåvarande rådhusrättenssammansättning. Denna domstol var domför med en borgmästare och två rådmäneller med tre rådmän. Antalet tekniker kom därför att bestämmas till tre föratt få balans i sammansättningen. Settmed dagens ögon framstår den hittillsvarande domförhetsregeln som en mindre godhushåUning med rättsväsendets resurser, speciellt som det gäller ett område därsärskild erfarenhet och kompetens behövs. Från rättsäkerhetssynpunkt kan delknappast heller göras gällande alt det behövs sex domare i patentmål, inte ensom domstolen är slutinstans. Kvaliteten på rättsskipningen torde bero mindreav antalet deltagande domare än av domarnas utbUdning, erfarenhet och allmännalämplighet, Molbakgmnd av vad jag nu har sagt och med hänsyn till de förslag som jag harredogjort för i föregående avsnitt framstår en reform av domförhetsreglernasom väl motiverad. Om ytterligare patenträttslig sakkunskap tilkörs domstolengenom bl, a, medverkan av ledamöter från patentbesvärsrätten och om de domaresom tjänstgör på patentavdelning ges förbättrad utbildning i patenträtt, ingerdet enligt min mening inga farhågor från rättssäkerhetssynpunkt alt antalet ledamölerminskas. Härtill kommer att en ändring i domförheten kan utgöra en vissresursförstärkning genom att färre ledamöter vid patentavdelningen behöverbindas vid handläggningen av varje enskilt mål. Medhänsyn tiU vad jag nu har anfört föreslår jag att tingsrätten vid huvudförhandling i patentmål i fortsättningen skall vara domför med två lagfarna ledamöter och tvä tekniskt sakkunniga ledamöter. En möjlighet bör dock finnas att vid behov ha en sammansättning som den nuvarande. Del är lämpligt som en säkerhetsåtgärd framför allt i sådana fall när 24 huvudförhandlingenkan väntas bli långvarig. en sådan möjlighet riskerar man annars att vidförtall för en ledamot få företa målet till ny huvudförhandling. Enändring av tingsrättens domförhet i enlighet med det sagda bör medföra attmotsvarande reform kan vidtas för hovrättens del. Det finns nämligen ingenanledning atl i patentmål göra någon annan bedömning i fråga om behovet avlagfarna ledamöler än vad som har accepterats när det gäller övrigatvistemål. Som jag har angett tidigare gäller fr,o,m, att hovrättenär domför med tre lagfarna ledamöter utom i de fall där minst tre lagfarnaledamöter har ingått i tingsrätten, 1 sistnämnda fall skall fyra lagfamaledamöter delta i hovrätten (se prop, 1983/84:78 s, 25 ff). Denna ordning börinföras även för patentmålen. Antalet tekniskt sakkunniga ledamöler böremellertid inte minska med tanke på vad jag har anfört om behovet aven förstärkning i detta hänseende. Hovrätten bör således ifortsättningen vara domför med tre lagfarna och två tekniskt sakkunnigaledamöter. Om tre lagfarna ledamöter har deltagit i tingsrättens avgörande, bördock för domförhet i hovrätten krävas minst fyra sådana ledamöter. Utöverde förändringar jag nu har föreslagit anser jag atl det bör öppnas en möjlighetför hovrätten att i vissa fall kunna avgöra mål utan medverkan av någontekniskt sakkunnig ledamot. Jag tänker särskUt på de fall när ett mål avskrivsefter återkallelse och andra fall där medverkan av en tekniskt sakkunniguppenbarligen inte är nödvändig. Mitt förslag:Några särskilda bevisregler för patentmålens del införs inte i patentlagen. Utredningens förslag:Överensstämmer med mitt förslag. En av utredningens sakkunniga föreslår dock ietl särskilt yttrande atl det inrättas ett särskilt s.k. sakkunniginstitut.Enligt förslaget skaU domstolen i intrångsmål kunna förordna en sakkunnig attföreta besiktning och annan utredning. Detta skaU kunna ske även mot en partsbestridande. Remissinstanserna:Remissopinionen är splittrad. En majoritet av remissinstanserna ställer sigbakom utredningens förslag. Ett antal remissinstanser förordar emellertid atldel införs en särskild presumtionsregel i mål om intrång i s,k, förfarandepalenteUer atl del skapas etl särskill sakkun-niginstkul i enlighet med del särskildayttrandet. Skälen för mitt förslag:Patentlagen innehåller vissa särskUda bestämmelser rörande handläggning avpatentmål. Några allmänna bestämmelser finns dock inte, utan rättegångsbalkensregler gäUer även för palentprocessen. I patenfiagen fannstidigare en särskild presumtionsregel som tillämpades i mål om intrång i palenlför framställning av alster, s,k, förfarande- patent.Regeln gällde enbart nya produkter. Den innebar att den aktuella Prop.1985/86:86 produkten skulle anses framställd enligt det patentskyddadeförfarandet till dess atl motsatsen kunde styrkas. Regeln fördes inte över i1967 års patentlag. En sådan regel ansågs mindre väl förenlig med denprocessrätts-liga principen om fri bevisprövning. Ett annat skäl var att manavsäg alt utvidga möjligheten att fä produktpatenl genom att upphäva detdåvarande förbudet mol patenlering av kemiska föreningar och i princip ocksåförbudet mot patenlering av livs- och läkemedel. Beträffande de fåtaliga nya produktersom trots del utvidgade produktskyddet inte kunde palenteras i fortsättningenansågs det atl bevisfrågan inte behövde ställa sig alltför svår för patenthavaren,bl. a. med hänsyn lill den fria bevisprövningen. -Möjligheten att få produktpatenlpå nya livs- och läkemedel infördes fr,o,m, , F,n,är det produkter huvudsakligen inom de kemiska, mikrobiologiska ochelektroniska områdena som, trots alt de kan vara nya, i vissa fall inte kan erhåUapatentskydd. Detta kan bero på att produkten inte går alt definiera på ett sådanlsätt all patenlerbarhelskraven är uppfyllda. För dessa produkter är delvärdefullt atl kunna få etl indirekt produklskydd genom förfarandepalent. En presumtionsregelav del angivna slaget skulle kunna vidga möjligheterna till sådanl skydd. Denpraktiska betydelsen av en sådan regel får emellertid enligt min mening ansesvara begränsad. För att presumtionsregeln skulle komma atl tillämpas måste patenthavarenstyrka all intrånget gäller en viss ny produkt. Om produktens karaktär i sigär sådan atl den inte kan definieras så atl patenlbarhetsfordringarna äruppfyllda, torde del dock vara svårt för patenthavaren all visa alt det ärfråga om samma produkt som har framställts genom del patentskyddadeförfarandet. Den fria bevisprövning som gäller nu torde vara tillräcklig för atltillgodose de olika intressen som gör sig gällande i den nu berörda frågan. Delankommer således på domstolen enligt 35 kap, 4 § att prövavilken bevisverkan en parts underlåtenhet har att t, ex, besvara en fråga omhur en viss produkt har framställts. Vidare skulle en presumtionsregel liknandeden som finns i den s,k, marknadspalentkonventionen för del ochsom gäller alla produkter, dvs, inte enbart dem som är nya, inte heller vara meningsfull.En sådan regel måsle nämligen förses med vidsträckta undantag till skydd för förelagshemligheleroch förlorar därför i värde för patenthavaren. Slutiigen kan anmärkas all deövriga nordiska palentiagarna inte innehåUer några bestämmelser av nu angivetslag. Motbakgrund av vad jag nu har anfört anser jag i likhet med utredningen ochmajoriteten av remissinstanserna alt del saknas anledning att återinföra presumtionsregelni svensk patenträtt. Ett så långtgående avstegfrån allmänna processuella gmndsatser som ett införande av det föreslagna sakkunniginstilulel skulle innebära kan enligt min mening inte heller f n. komma i fråga. Enligt förslagel skulle rätten atl få la del av den sakkunniges utlåtande vara begränsad om detta innehåller information som innebär atl en företagshemlighel avslöjas. Möj ligheten att utan partsinsyn använda experlullåtanden som bevismedel reser emellertid en rad processuella spörsmål som behöver övervägas i ett 26 Frågan berör inte enbart palentprocessen utan även Ivistemålsprocesseni stort. Som jag har nämnt pågårinom en allmän översyn av bestämmelser.Arbetet syftar bl. a. till alt stärka möjligheterna lill en effektivprocessledning i tvistemål. Som etl exempel på resultatet hittiUs av dettaarbete kan nämnas en lagändring som har trätt i kraft och sominnebär alt rätten kan förelägga en försumlig part all inom viss lid slutliglbestämma sin lalan och uppge sin bevisning. Efler del alt den förelagda lidenhar gått ul får endasl i undantagsfall en ny omständighet eller ett nytt bevisåberopas (42 kap. 8 a § ). En sådan preklusionsregd har tillsyfte att motverka att en part förhalar rättegången. Del finns skäl all förmodaatt denna förändring, liksom resultatet av del fortsatta reformarbetet, kanbidra till atl effektivisera och påskynda också handläggningen av patentmålen. Sammanfattningsvisanser jag således atl det inte finns något behov av att införa särskildabevisregler i patenfiagen. Prop,1985/86:86 Mitt förslag: Ipatentlagen las in en ny sanktionsform, vilesförbud. Vitesförbud innebär attdomstolen när ett patentintrång har begåtts kan förbjuda fortsatt intrång vidäventyr av vite. Någon gräns för vilesbeloppets storlek skaU inte finnas. Ettsådant förbud skall kunna meddelas interimistiskt. Utredningensförslag: Förslagel överensstämmer i stort med mitt förslag. Remissinstanserna:Utredningens förslag har överlag mottagils positivt av remissinstanserna. Skälenför mitt förslag: 1 likhet med utredningen och remissinstanserna anser jag altde nuvarande möjligheterna att förhindra patentintrång inte är tillräckliga.Detta gäller särskilt när patenthavaren är ekonomiskt underlägsen inlrängsgöraren.Del är därför angelägel alt finna medel som på etl effektivt sätt kan få etlolovligt utnyttjande av patentet alt upphöra. Ettsådant medel är den sanklionsform som utredningen har föreslagit, nämligen ettförbud för inlrängsgöraren vid vite att fortsätta intrånget. Ett sådant vilesförbudinnebär från patenihavarens synpunkt den fördelen alt han inte, som vid straffeller skadestånd, behöver styrka vare sig uppsåt eller oaktsamhet hosintrångsgöraren och inte heller föra bevisning om intrångets skadeverkningar.Han kan inrikta sitt handlande direkt på frågan om del förehgger ettpatentintrång i objektiv mening. Detta bör i sin tur bidra tUl atl benägenhetenall investera i etl olovligt utnyttjande minskar. Jaganser därför att en möjlighet för palenlhavaren att yrka vitesförbud bör skapagoda förutsättningar för alt sälla stopp för ett päbörial patentintrång. Genomen lämplig avpassning av vitesbeloppets storlek kan del för inlrängsgörarengöras klart all ett fortsatt missbruk inte lönar sig. Ettinförande av institutet vilesförbud i patentlagen innebär också en harmonisering med andraländers patentlagstiftning, I de övriga nordiska Prop, 1985/86:86 ländernaoch flera andra europeiska länder samt US.A finns således en möjlighet attmeddela vilesförbud vid patentintrång. Förall verka avhållande också i sådana sammanhang där starka ekonomiska intressengör sig gällande bör någon högsta gräns för vitesbeloppets storlek inteföreskrivas. Del innebär alt myckel höga vkesbelopp bör kunna komma i fråga.Vid behov bör också s,k, löpande vite enligt 4 § lagen (1985:206) om vitenkunna användas. Det innebär bl,a, att vitel kan dömas ut vid varje överträdelseav förbudet (se vidare specialmoliveringen). Frånnågot håll har tanken väckts pä atl införa en möjlighet till vilesförbud ocksåvid varumärkesinlrång och mönslerintrång. Med hänsyn liU att ett sådanl meraallmänt införande av institutet vilesförbud kräver ytterligare utredning ochöverväganden är jag dock fn, inte beredd all föreslå andra förändringar än demsom påkallas av palenlprocessens brister. Enligtallmänna principer kan etl vite, när straff är utsatt, föreläggas endasl medstöd av ett särskUt stadgande. Vidare får samma gärning inte föranleda bådevite och straff. Syftet är alt förhindra att någon drabbas av dubbla sanktionerför samma gärning. För att tillgodose detta syfte bör en bestämmelse las in i57 § patentlagen om atl straff inte får utdömas för ett inlrång som omfattas avvitesförbudel. Närdet gäller den närmare utformningen av den nya sanktionen hänvisas lill specialmoliveringen.Jag vill dock här beröra frågan om möjligheten att meddela interimistiskt vkesförbud, Ivissa fall kan del redan när lalan om vilesförbud väcks slå klart att intrångföreligger och atl delta alltjämt pågår, I likhet med utredningen anser jag atldel bör finnas en möjlighet att besluta om vilesförbud under pågåenderättegång, s,k. Härigenom tillgodoses patenihavarensintresse av alt omgående få ett slut på patentintrånget. Det bör samtidigtmedverka till att svaranden i inlrångsmålet inte har någol att vinna på attförhala processen. Som någon remissinstans har framhållit bör det också finnasen möjlighet all meddela interimistiskt förbud utan atl svaranden har fåtttillfälle all yttra sig, om ett dröjsmål skulle medföra risk för skada, Fömtsättningarnaför all meddela etl interimistiskt förbud bör vara desamma som gäller vidbeslut enligt 15 kap, om processuella säkerhetsåtgärder itvistemål. Käranden måste således visa sannolika skäl för att patentintrångföreligger. Vidare bör del finnas en risk för att svaranden fortsätter medintrånget. Det bör hämtöver krävas atl käranden ställer säkerhet för denersättning som han kan bli skyldig alt utge om del senare visas alt någol inlrånginte har ägl rum, 1 de fall patenthavaren saknar ekonomiska möjligheter attställa säkerhet bör han dock kunna befrias från detta krav. Domstolenbör vidare ha en möjlighet att vid bifall till en förbudslalan låta förordnandet gälla utan hinder av atl domen inte har vunnk laga kraft. Förbudet kvarstår då även om motparten fullföljer lalan mol domen i högre instans. Denna har dock en möjlighet atl förordna om inhibition, dvs, upphäva det interimistiska förordnandet, 28 Prop, 1985/86:86 Mitt förslag: Skadesländsbestämmelsernai patentlagen ändras så alt del vid beräkning av ersättningen skall varamöjligt att beakta även omständigheter av annan än rent ekonomisk natur. Vidaretas möjligheten till jämkning bort vid intrång där oakisamhelen är ringa. Utredningensförslag: Utredningen har inte föreslagit någon ändring i nuvarande ordning. Remissinstanserna:Flera remissinstanser har föreslagit all skadestånds-bestämmelserna ses över. Bakgrunden tUl mittförslag: Enligt nuvarande regler medför patentintrång som begås uppsåtiigeneller av oaktsamhet skadeståndsskyldighel för intrångsgöraren, I 58 § förstastycket patentlagen föreskrivs atl den som begår patentintrång skall utgeskälig ersättning för utnyttjandet av uppfinningen samt ersättning för den ytteriigareskada som intrånget medfört. Föreligger endast ringa oaktsamhet, fårersättningen jämkas. Enligt paragrafens andra stycke skall den som begårpatentintrång ulan uppsåt eller oaktsamhet, dvs, i god tro, utge ersättning förutnyttjandet om och i den mån det finnes skäligt. Någon rätt till ersättning förytteriigare skada föreligger således inte i godtrosfallen. Med skälig ersättning förutnyttjandet avses den licensavgift som borde ha utgått om hcens hadeupplåtits. Föreskriften minimiregel för skadeståndels beräkning.Ersättningen utgår även om patenthavaren faktiskt inte har lidit någon föriusttill följd av intrånget. Storieken av den licensavgift som borde ha utgått fåravgöras med hänsyn till omständigheterna i del enskilda fallet. Som exempel påsådana omständigheter nämns i förarbetena möjligheten att utan patentintrångframställa likvärdiga produkter och den patentskyddade uppfinningens betydelsefrän koslnadsbe-sparingssynpunkt. Del kan vara svårt alt bestämmalicensavgiftens storlek. För all palenlhavaren, närpatentintrånget har begåtts uppsåtligen eUer av oaktsamhet, skall kunna fåersättning utöver denna miniminivå måsle han visa alt ytterligare skadaföreligger. Exempel på sådan ersättningsgiU skada är förloradproduktionskostnad för produktionsmedel som på grund av intrånget inte harkunnat utnyttjas, nedgång i patenihavarens försäljning, uteblivnabeställningar och föriorad möjlighet att exploatera patentet på ett särskiltvinstgivande sätt. Enligt allmännabevisregler måsle palenlhavaren således styrka skadans omfattning. Delta är i inlrångsmålofta förenat med stora svårigheter. Del gäller både i fråga om ersättning förutnyttjandet och ersättning för ytteriigare skada. Särskilt i det senarefallet kan det vara svårt för patenthavaren att bevisa att han har lidit skadaoch omfattningen av denna. Närdet gäller skada till följd av nedgång i patenihavarens egen försäljning kanhan visseriigen åberopa omfattningen av inlrångsgörarens försäljning och hävdaatt denna skall utgöra grund för att beräkna patenihavarens uteblivnanettovinst. Svårigheter kan emellertid uppslå när en patentha- varemed små ekonomiska möjligheter ställs mot en intrångsgörare med Prop,1985/86:86 överiägsna resurser beträffande t, ex, marknadsföring. Det kan i defallen vara vanskligt att avgöra hur stor del av inlrångsgörarens kanske myckethöga försäljningssiffror som skall anses motsvara patenihavarens uteblivna vinsloch hur stor del som kan hänföras till en grundläggande skillnad i organisatoriskaoch ekonomiska resurser, fall patenthavaren inte förmår prestera full bevisning får domstolen medstöd av 35 kap, 5 § uppskatta skadan lill ett "skäligt"belopp. Bestämmelsen är avsedd att förhindra del obilliga resultatet attdomstolen, trots alt den finner alt skadeståndsskyldighet föreligger, heltogillar skadeståndskravet därför att full bevisning om skadans omfattningeller värde inte kan förebringas. Skälenför mitt förslag: De skadestånd som domstolarna dömer ut vid patentintrång gersällan patenlhavarna full ersättning för den skada som intrånget har medfört.Del innebär i sin tur att skadeståndels effektivitet som sanktion vidpatentintrång kan sältas i fräga. 1 likhet med vad ett flertal remissinstanserhar anfört anser jag därför all skadeståndsbeslämmelserna i patentlagen börses över. Det är därvid angelägel alt stärka såväl skadeståndets reparativa somdess preventiva funktion. Närdet först gäller skadeståndets reparativa funktion, dvs. dess funktion attersätta den skada som patenthavaren har åsamkats genom intrånget, kankonstateras att svagheterna i detta hänseende hänger samman med svårigheternaför palenlhavaren att styrka skadans omfattning och den osäkerhet som allmäntär förenad med att göra säkra antaganden om den förlust som intrånget harmedfört. Dessasvårigheter skulle enligt min mening i stor utsträckning försvinna omersättningen kunde bestämmas med hänsyn inte bara till omständigheter som harrent ekonomisk betydelse för patenthavaren. Jag tänker bl.a, på patenihavarensintresse av att den ensamrätt som patentet medför respekteras. Vidare bör denvinst som inlrängsgöraren har gjort genom alt missbmka patentet kunna tillmätasbetydelse. Del bör l.ex. vara möjligt alt bestämma skadeståndet underhänsynstagande till denna vinst, 1 många faU torde del nämligen vara lättare atlutreda omfattningen av inlrångsgörarens vinsl än att beräkna patenihavarensuteblivna vinst, Pä samma sätt bör skadeståndet kunna sättas i relation också lillersättningen för del olovliga utnyttjandet. Som jag har redovisat tidigareberäknas denna till den licensavgift som hade utgåtl om del hade varitfråga om ett frivilligt hcensavlal. Ett utvidgat skadestånd bör i de fallenkunna bestämmas till dubbla eller fierdubbla licensavgiften, Patenihavarens rätt tillersättning på de grunder som jag nu har pekat på kan jämföras med den rätt tiU ideellt skadestånd som t, ex, en upphovsman har enligt lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk vid upphovsrättsinlrång. Någon remissinstans har också föreslagit en revidering av patentiagens skadeståndsbestämmelser som anknyter till upphovsrällslagen. Med hänsyn till den koppling lill upphovsmannen som det ideella skadeståndet enligt den lagen har är det enhgt min mening inte möjligt atl i patenträtten direkt överföra delta institut. När patenlhavare och uppfinnare är samma person är dock anknytningen tydligare, Patentin- 30 trångetkan dä sägas utgöra ett slags personlig kränkning liknande den som Prop.1985/86:86 träffar en författare eller konstnär som t.ex. får sitt verkplagierat eller missbrukat på annat sätt.