prop · G90352 · 1985-12-31 00:00:00 — a. den växande politiska medvetenheten hos de svarta och derasmöjligheter att även fortsättningsvis organisera sig och skrida till verksammaaktioner. Frågan huruvida förändringen kan ske på fredlig väg med undvikandeav våld avgörs ytterst av den vita minoritetens vilja och beredskap att snabbtgenomföra grundläggande reformer. Avgörande är frågan om lika politiskarättigheter för alla. Omvärldensagerande har visat sig vara av stor betydelse. Det ökande trycketfrän allt fler länder med krav pä sanktioner mot har skakat den vitaregimen och gett stöd åt alla dem som kämpar mot apartheid. Blandsvarta sydafrikaner råder en utbredd enighet om att internationellasanktioner är det effektivaste sättet alt internationellt bekämpaapartheidregimen. Opinionsundersökningar visar att av den svartabefolkningen sluter upp kring kraven pä ekonomiska sanktioner trotsmedvetenheten om att sanktioner med all sannolikhet skulle leda fill ökadeekonomiska svårigheter för den själv. Även i de angränsande staterna tillstyrkstillgripandet av internationella sanktioner som ett fredligt medel att fä tillstånd genomgripande förändringar av det sydafrikanska samhällssystemet. Detär i nuvarande situation därför mer angeläget än någonsin att omvärldens stödoch bidrag till kampen mol apartheid ökar och att del internationella trycketmot skärps. eller senare måste allt fler i den vita minoriteninse att läget i landet blir allt allvarligare och kan komma att bli katastrofalt. Ettsnabbt genomförande av ekonomiska sanktioner mot , i första handbeslutade av , skulle i nuvarande situation kunna utsättaapartheidregimen för ett sådant yttre tryck, atl den tvingades att snabbt vidtanödvändiga förändringar. Varje fördröjning av apartheidsystemets avvecklingoch av införande av medborgerliga rättigheter för alla medborgare kommer allminska möjligheterna till en fredlig lösning och öka faran för en alltallvarligare konflikt med ofantliga lidanden för både svarta och vita. Detär mot bakgrund härav angeläget att den svenska Sydafrikapolitiken skärps ytteriigare.Det är särskilt viktigt atl det sker nu med hänsyn till möjligheterna att bidratill att stärka den internationella opinionsbildningen. Ettviktigt mål för den svenska Sydafrikapoktiken har varit att påverka andraländer att, i avvaktan pä beslut i säkerhetsrådet, ensidigt besluta om åtgärdermot . Det är därför tillfredsställande att den avvaktande hållning tillsådana åtgärder som mänga länder tidigare intagit nu håller på att ändras, ochatt också uppmanat medlemsländerna att vidta konkretaåtgärder mot . Den uppläggning som valt för att genomföra sinaensidiga åtgärder mot torde ha fungerat som en modell för flera av deländer som beslutat om egna åtgärder. bör därför ävenfortsättningsvis söka påverka andra länder bl. a. genom att ge exempel på åtgärder som är möjliga att ensidigt genomföra i avvaktan på beslut av om bindande sanktioner. 12 De förslag som jag kommer att lägga fram i deföljande avsnitten gäller i någrafall åtgärder på handelsområdet. Frågan om sanktioner mot på handelnsområde behandlades i regeringens proposition 1984/85:56 med förslag till lag omförbud mot investeringar i och (s. 24-26). Därvid uttaladesatt regeringen inte var beredd att frångå den av statsmakterna sedan lång tidintagna hållningen, dvs. att ett beslut i fordras för atlSverige i sanktionssyfte skall frångå sina förpliktelser enligt det allmännatull- och handelsavtalet, . Vid riksdagsbehandlingenav propositionen uttalade utrikesutskottet bl. a. följande: "Den utredningsom skall se över den svenska Sydafrikapolitiken i dess helhet böräven kunna göra en förnyad genomgäng av tänkbara metoder att åstadkomma ensådan begränsning av handel och annat ekonomiskt utbyte med och Namibiasom inte strider mot internationella åtaganden" (UU 1984/85:6 s. 27).Vidare uttalade näringsulskottet i sitt yttrande till utrikesutskottet att"en effektiv isoleringspolitik förutsätter åtgärder riktade både motekonomisk verksamhet i och mol försörjningen med varor lill ochleveranser frän delta land" (NU 1984/85:3 y s. 9-10). Näringsutskottetunderströk i sitt yttrande vikten av alt regeringen ägnade den fortsattautvecklingen av handelsutbytet med särskild uppmärksamhet för alt fåunderlag för sitt agerande när det gällde frågan om handelssanktioner molSydafrika. Mot bakgrund härav anserjag det motiverat att, i den försämrade situation som inträtt i ,pröva möjligheterna att vidta vissa begränsade åtgärder på handelsområdet sålänge dessa inte strider mot bestämmelserna i . 2.4 Lag om förbud mot införsel av jordbruksvaror frånSydafrika Mittförslag: Till följd av att på grund av apartheidsystemet har enomfattande användning av fångar och tvängsarbetskraft inom jordbruket införsett förbud mot införsel av jordbruksvaror frän . Förbudet skallomfatta varor hänförliga till 1-24 kap. lagen (1977:975) med tulltaxa. Bakgrunden till mittförslag: har lill följd av apartheidsystemet ett i jämförelse medandra länder extremt stort antal fångar. uppgick det genomsnittligaantalet fångar placerade i fängelser lill nästan IIOOOO. dömdes drygt260000 människor till fängelsestraff, varav den alldeles övervägandemajoriteten utgjordes av svarta. Det stora antalet förklaras främst av desärskilda apartheidlagar som bl. a. reglerar den svarta befolkningens rätt lillboende och förflyttning inom landet. Enligt dessa lagar är varje svart personskyldig att fr.o.m. inneha och ständigt bära med sig giltigaidentitetshandlingar innehållande uppgifter om tillåten bostadsort,arbetsgivare, arbetstillstånd m. m. Avsaknaden av sådana handlingar ellervistelse på otillåten ort medför omedelbar arrestering med böter eller fängelsesom följd eller sådana typer av tvångs- 1985/86: 52 arbete som jag kommer att beskrivai det följande. dömdes 300000 personer för brott mot dessa lagar. Användningen av fångar och tvängsarbetskraft inom olikasektorer har en lång tradition i det sydafrikanska samhällssystemet, framförallt inom jordbruket, där förfarandet regleratsgenom olika officiellt fastställda program. Den internationella arbetsorganisationen konstateraderedan är 1953 i en rapport avseende att det förekom ett legaliseratsystem av tvångsarbete som tillämpades endast mot den svarta befolkningen isyfte att tillhandahålla en permanent tillgång på arbetskraft till bl. a. jordbruket.1 en deklaration om apartheidpolitik antagen av ILOuttalades att systemet med tvångsarbete hade ytterligare utvecklats och förstärkts. Systemets omfattning och de omänskliga villkor under vilkafångar inom jordbruket levde avslöjades i sydafrikansk press under slutet av1950-talet. Detta fick till följd att regeringen tillsatte en utredning för attse över systemet samt alt lagstiftning infördes (The Prisons Act 1959) för altförsvåra tillgäng till och spridning av information om fängelser och om fångarsbehandling och villkor. Med fängelse förstås även sådana jordbruk där fångarutnyttjas som arbetskraft. Uppgifter om förhållanden rörande fångar och tvängsarbetskraftinom jordbruket är bl. a. av nämnda skäl svårtillgängliga. På frågor isydafrikanska parlamentet har t.o.m. ansvariga ministrar vid flera tillfällentvingats tillstå att uppgifter om t. ex. antalet fångar sysselsatta inomjordbruket inte funnits tillgängliga. Utöver visst officiellt material ochuniversitetsrapporter finns uppgifter hämtade främst från rättegångs- ochparlamentsprotokoll, tidningsartiklar och liknande. Det mest omfattandematerialet utgörs av en rapport publicerad av i i samarbete med National Institutefor Crime Prevention and Rehabililalion of Offenders, NICRO, som är ettrådgivande organ till de sydafrikanska myndigheterna. Uppgifterna har sammanställtsi en skrift publicerad av International Defence and , . Detta är en iSydafrikasammanhang välkänd engelsk organisation som under en rad år harerhållit betydande svenskt bistånd. Av materialet framgår att det i sedan år 1959finns ett "parole system", enligt vilket de som döms för brott tillfrågas om de önskar avtjäna straffet i fängelse eller bli villkorligt frigivna för att arbeta ät en privat arbetsgivare. Fångar som döms till kortaie fängelsestraff och som saknar särskild yrkesutbildning överförs i första hand till arbete inom jordbruket. Arbetsgivaren har ansvar för tillsyn och kontroll och är skyldig att tillhandahålla mat, kläder och bostad samt att till fången betala en viss minimilön. Enligt officiella uppgifter från är uppgick lönen till () . uppgavs det ha funnits ca 11 i 000 manliga svarta "villkorligt frigivna" fångar, varav drygt65000 dömda för brott mot passlagarna. Systemet med villkorlig frigivning tilläm pas fortfarande. 14 inrättades ett syslem med s.k.Aid Centres enligt vilket en person som arresteras för brott mot passlagarna erbjudshjälp att via lokala Prop. 1985/86: 52 arbetsförmedlingar finna arbete,företrädesvis inom jordbruket. Den arresterade ställs således aldrig infördomstol och har inte möjlighet att i stället för arbete välja böter ellerfängelse. Kan den arresterade inte placeras i arbete, riskerar denne atttillsammans med sin familj förflyttas till sitt hemland. antogsdessa ha placerat ca 18000 personer i arbete. Ett tredje system vid sidan av parole-systemet och Aid Centresär de s. k. bondgärdsfängelserna som är avsedda för fångar som dömts till långvarigafängelsestraff. Systemet syftar till att tillhandahålla arbetskraft tilljordbruket och lill att avlasta vanliga överfyllda fängelser. Privata jordbrukarehar med egna medel byggt sädana fängelser och har rätt att erhållafångarbetskraft i proportion till investerat kapital. Enligt uppgift fanns vidmitten av 22 sådana privata fängelser med ett genomsnittligt dagligtfångantal om drygt 9000. Sammanfattningsvis konstateras i attantalet fångar sysselsatta inom jordbruket inom de tre system som nyssbeskrivits är 1980 torde ha uppgått till minst 90000 personer. Denna siffra kanställas i relation till det under totala antalet svarta lantarbetareom ca 700000. Fångarbetarna skulle således utgöra en betydelsefull andel (drygt10%) av lantarbetarna. Därutöver förekommer uihyrning mot betalning av fångarfrån fängelser till privata jordbrukare samt jordbruksarbete på ca 20 fängelseri myndigheternas regi, s.k. prison farms, och pä jordbrukskolonier där svartasom enligt gällande apartheidlagar bedöms som arbetsovil-liga kan placeras.Några uppgifter om hur stort antal fångar som finns i dessa tre sistnämndakategorier har inte kunnat erhållas. I rapporten från år 1977uppges alt det totala antalet fångar sysselsatta med jordbruksarbete tordekunna uppskattas till ca 175 000. Skälen för mitt förslag: En rad internationellaöverenskommelser behandlar frågan om användning av fångar ochtvångsarbetskraft. Dit hör bl. a. konvention om avskaffandet avtvångsarbetskraft, vilken trädde 1959, liksom FN:s deklaration om demänskliga rättigheterna . Användningen av fångar som arbetskraft berörs även i detallmänna tull-och handelsavtalet. I dess artikel XXe) medges undantagfrän förpliktelserna enligt avtalet om åtgärden avser varor framställda av fångar.Sådana åtgärder fär dock inte tillämpas pä ett sätt som innebär medel förgodtycklig eller oberättigad diskriminering mellan länder där sammaförhållanden råder. Användningav fångar och tvångsarbetskraft förekommer självfallet även på andra håll i världen. Vad gäller jordbruket är dock förhållandena i unika. Omfattningen av fängarbele eller tvångsarbete är excep tionellt stor i förhållande till antalet sysselsatta inom jordbrukssektorn. Flertalet fångar är dömda för brott enligt lagar som utgör själva kärnan i apartheidsystemel och som tillämpas endast mot den svarta majoriteten. Den lagstadgade rasdiskrimineringen utgör regimens viktigaste instrument för att kontrollera den svarta befolkningens rörlighet på arbetsmarknaden 15 1985/86: 52 och för att garantera en konstanttillgäng på billig och maktlös arbetskraft. Detta gäller inte minst inomjordbrukssektorn som pä grund av låga löner och härda villkor har svårt attkonkurrera med andra sektorer om arbetskraft. Den lagstadgaderasdiskrimineringen och de påföljder som drabbar arbetskraften som en följddärav medför bl. a. att lönesättningen och arbetsvillkoren inom jordbruket somhelhet avsevärt påverkas. 1 en rapport från sydafrikanska 1984 uttalas att den totala fångarbetskraften i utgör en betydandeproduktionspotential och att användningen av sådan arbetskraft ger ett märkbartbidrag till bruttonationalprodukten. Jag vill i sammanhanget understryka att jag är beredd att,om det kan visas att fångar och tvängsarbetskraft används i stor utsträckningäven inom andra sektorer i , lägga fram förslag om förbud mol importav varor som härrör från dessa sektorer. Det förbud mot import av jordbruksvaror, som jag läggerfram. är mot bakgrund av mina nu redovisade uppgifter inte något medel förgodtycklig eller oberättigad diskriminering enligt . import av jordbruksvaror från uppgickår till 116 milj.kr. De största enskilda posterna utgörs av färska ellertorkade frukter och fruktkonserver. Andra större poster är fodermedel ochköksväxter. Importförbudet bör omfatta samtliga jordbruksvaror, dvs. sådanavaror som regleras i 1-24 kap. i lagen (1977:975) med tulltaxa. Ett så konstrueratförbud kommer att omfatta vissa varor och varugrupper som f n. inteimporteras till alls. Jag finner detta inte vara någon nackdel motbakgrund av att förbudet måste göras sä okomplicerat som möjligt bl. a. iadministrativt hänseende. Jag har särskilt framhållit att den omfattandeanvändningen av fångarbetskraft och tvångsarbete inom jordbrukssektorn iSydafrika påverkar lönesättningen och avtalsvillkoren inom jordbruket somhelhet. Lagstiftningen i försvårar, som tidigare nämnts, ocksåtillgängen lill uppgifter om användningen av fångar och tvängsarbetskraft ochinsyn i förhållandena för dessa. Med hänsyn härtill bör lagen inte innehållanågon bestämmelse som medger undanlag från importförbudet på sådana grunder somt. ex. alt ett enskilt exportföretag i inte använder fångar-betskrafli sin produktion. Överträdelser av importförbudet bör kunna bestraffasenligt lagen (1960:418) om straff för varusmuggling. Det föreslagna förbudet mot import av jordbruksvaror fränSydafrika kan komma alt medföra ekonomiska förluster för de svenska företag somberörs. Frågan ivad mån ersättning bör utgå av allmänna medel till enskilda som lider ekonomisk skada till följd av att förbud meddelas med stöd av sanktionslagsliflning har diskuterats i olika sammanhang bl. a. vid införan det av lagen (1971:176) om vissa internationella sanktioner och lagen 16 (1979:487) om förbud motinvesteringar i och (se prop. 1971:77 s.64 och prop. 1978/79: 196 s. 43). Statsmakterna har därvid av fiera skäl inteansett det lämpligt med särskilda ersättningsregler. Jag är påde grunder som redovisats i nyssnämnda propositioner inte beredd att föreslånågon lagfäst rätt till ersättning för eventuella förluster. Däremot är detinte helt uteslutet att en skadelidande skall kunna få gottgörelse om hanvänder sig till statsmakterna med en begäran därom. Det får då i varje särskiltfall prövas om och i vad mån det kan finnas skäl att låta den skadelidande fäersättning av statsmedel för lidna förluster. 2.5 Lag om rätt för kommuner och landstingskommuner att vidtabojkottåtgärder mot Mittförslag: Kommuner och landstingskommuner fär vid upphandling bojkottasydafrikanska varor och tjänster. Skälen för mitt förslag: Vid olika tillfällen har detifrågasatts om kommuner och landstingskommuner bör ha rätt att engagera sig iinternationella frågor. Det har bl. a. gällt frågan om att i den kommunalaupphandlingsverksamheten bojkotta vissa varor för atl därigenom visasolidaritet med människor i andra stater. 1 rättspraxis har det slagits fastalt sådana åtgärder inte ryms inom den kommunala kompetensen enligt nu gällanderegler (jfr , , 1969 ref 52, RÅ 1982 Ab 86 och RÅ 19832:71). Saken har även uppmärksammats i (KU 1979/80:11 och 1981/82:6). Frågan om den kommunala kompetensen bör utvidgas till atlomfatta solidaritelsyttringar i internationella frågor övervägs f. n. avstat-kommunberedningen (C 1983:02). Beredningen, i vilken kommunförbundet och landslingsförbundetär representerade, har som en av sina uppgifter att analysera hur en utvidgadkompetens pä detta område kan förenas med statsmakternas ansvar för den svenskautrikespolitiken (Dir. 1983: 30). Mot bakgrund av den akuta situationen i harstat-kommunberedningen i en till chefen för överlämnadpromemoria föreslagit att den kommunala kompetensen vidgastill att omfatta bojkottaktioner mot sydafrikanska varor och tjänster. Beredningenanser atl denna fräga kan behandlas avskilt från de övriga problem som ärförknippade med kommunalt engagemang i frågor som rör internationellaförhållanden. Regeringen har redan vidtagit åtgärder i fråga om statligupphandling från genom att i en rekommendation till de statligamyndigheterna uppmana dessa att avstå från upphandling i (jfr prop.1984/85:56 med förslag lill lag om förbud mot investeringar i och . 52 och 53). Det är lämpligt att även kommuner och landstingskommuner fårmöjlighet atl avstå från sådan upphandling. Efter samråd med chefen förcivildepartementet tar jag nu upp beredningens förslag som är väl lämpat attutgöra grund för ett förslag på detta område. Den grundläggande bestämmelsen om den kommunalakompetensen Prop.1985/86:52 finns i 1 kap. 4§ kommunallagen (1977: 179). Där stadgas attkommuner och landstingskommuner själva får vårda sina angelägenheter. Denärmare gränserna för kompetensen har dragits upp i rättspraxis. Som jag nysshar sagt är det fastlagt i praxis att kommunala solidaritetsaktioner i form avbojkott av vissa varor inte ryms inom den allmänna kompetensbestämmelsen. Föratt kommuner och landstingskommuner skall ges möjlighet att delta isolidaritetsaktioner riktade mot apartheidpolitiken i måste därförsärskilda lagstiftningsåtgärder vidtas. Jag vill i delta sammanhang erinra omatt den allmänna kommunala kompetensen i vissa fall redan har utvidgats genomsärskild lagstiftning. Exempel härpå är lagen (1962:638) om rätt för kommun attbistå utländska studerande och lagen (1975:494) om rätt för kommun ochlandstingskommun att lämna internationell katastrofhjälp. Motbakgrund av vad jag nu har sagt föreslår jag en särskild lag som reglerar denkommunala kompetensen på det nu aktuella området. Detta är en speciell åtgärdbetingad av de unika förhållandena i . Det är viktigt att det klartframgår av lagen att den kommunala befogenheten att vidta solidariletsyltringarär begränsad till att just avse de sydafrikanska förhållandena. Lagen bördärför utformas så atl det endast är sådana aktioner som direkt riktas motSydafrikas apartheidpolitik som omfattas av kompetensen. Avlagen bör framgå vilka åtgärder som kommuner och landstingskommuner får vidta.I likhet med stal-kommunberedningen anser jag därvid att kompetensen börbegränsas till att avse bojkottåtgärder mot sydafrikanska varor och tjänster.Detta innebär i prakfiken atl kommuner och landstingskommuner i sinupphandlingsverksamhet får vägra att köpa varor och tjänster som har Sydafrikasom ursprungsland. Eftersomjag föreslär ett förbud mol import av jordbruksvaror från ,kommer de kommunala åtgärderna naturligtvis atl få mindre betydelse inom dettaområde. Större betydelse får åtgärderna inom andra områden där upphandling frånSydafrika förekommer, t, ex, inom sjukvårdsområdet. Enligtmin mening kan kompetensen fä en för snäv avgränsning om man endast godtarbojkott av varor. De principer som skall gälla för upphandling av varor måstegöras tillämpliga också inom tjänstesektorn. Såvitt känt förekommer visserligeninte något direkt utnyttjande av sydafrikanska tjänster på det kommunalaområdet, men i den mån detta kan bli aktuellt bör det vara möjligt att vidta bojkoltålgärder.Lagen bör därför utformas så att även bojkott av tjänster täcks. Medhänsyn till att den allmänna frågan om kommunala solidaritetsyttringar iinternationella frågor behandlas särskilt av stat-kommunberedningen och dettaarbete fortfarande pågår bör lagen tidsbegränsas. Det kan enligt min meningvara ändamålsenligt alt lagen till en början får en giltighetstid av ett år.Därefter får ett nytt ställningstagande göras mol bakgrund av då gjordaerfarenheter av utvecklingen i . 2.6 Ändringar i lagen (1971: 176) om vissa internationella Prop. Mittförslag: En särskild straffskala för grova brott införs i lagen (1971: 176) omvissa internationella sanktioner. Skälen förmitt förslag: Lagen (1971: 176) om vissa internationella sanktioner, somträdde i kraft , tillkom för att ge regeringen möjlighet attsnabbt vidta åtgärder i den mån sådana påkallas med anledning av beslut ellerrekommendationer som har meddelats av . Lagen är en s. k. fullmakislag,som formellt är i kraft, men som endast kan lillämpas för att fullgörasäkerhetsrådets beslul eller rekommendationer. Det ankommer på regeringen attförordna om de åtgärder som påkallas därav. Enligt lagen fär regeringenförordna om t, ex, förbud mot export till eller import från en blockerad stat(3 §), förbud mot att införa varor till eller ulföra varor från en sådan stat(4 §) eller förbud mot åtgärder som exempelvis tillverkning, lastning, lossningoch transport av olika varor, om åtgärderna är ägnade att främja förfarandensom förbjudits med stöd av 3 eller 4 § (5 §), Föreskriftersom regeringen meddelar är straffsanktionerade enligt 11 §, För uppsåtligabrott stadgas böter eller fängelse i högst tvä år. För gärningar som begås avgrov oaktsamhet är straffskalan böter eller fängelse . Ringafall liksom anstiftan av och medhjälp till en gärning är straffria. Någonsärskild slraffskala förgrova brott finns inte. ,vars betänkande låg till grund för propositionen (1971:77) med förslag till lagom vissa internationella sanktioner, m.m. ansåg att det fanns visst fog förantagande att ett slraffmaximum som översteg fängelse kunde vara avvikt för laglydnaden men stannade för ett slraffmaximum fängelse,varvid kommittén särskilt beaktade att förverkande av den ekonomiska vinsl somkan ha uppkommit för den som har begått sanklionsbrott borde finnas att tillgåsom påföljd (prop. s. 24). erinrade i sitt remissvar över FN-lagkommit-ténsbetänkande att överträdelser av import- och exportförbud i allmänhet var underkastadestraffbestämmelser i lagen (1960:418) om straff för varusmuggling och attsådana överträdelser mot bl. a. import- och exportförbud som avsågs i 3§ lagenom vissa internationella sanktioner var lika straffvärda som överträdelser avt. ex. de allmänna import- och exportförbuden (de numera upphävda kungörelsen(1947:82) angående allmänt importförbud och kungörelsen (1950:324) angåendeallmänt exportförbud). Införsel eller utförsel i strid mot förbud enligt nämndaparagraf borde därför, enligt generaltullstyrelsen, bestraffas enligtvarusmugglingslagen. Föredraganden var emellertid inte beredd att förorda enstraffrättslig särbehandling av överträdelser och förbud enligt 3 §, Han fann,med hänsyn till att det var fråga om brott som motverkade syftet med viktigainternationella sanktionsbeslut och som kunde gälla starka ideella intresseneller betydande ekonomiska värden, de av kommittén föreslagna strafflatitudernaväl avvägda, dvs, böter eller fängelse för uppsätliga brott och bötereller fängelse för oaktsamhetsbrott (prop. s. 90). 1985/86: 52 Straffbestämmelsernai varusmugglingslagen var för varusmuggling, som inte ärgrov, dagsböter eller fängelse i högst och för grov varusmugglingfängelse i högst tvä år, Slraffmaximum i lagen om vissa internationellasanktioner kom således att motsvara vad som då gällde för grov varusmuggling.Jag bortser här från varusmuggling avseende narkotika, för vilket brottsträngare straffskalor gäller. Eftertillkomsten av lagen om vissa internationella sanktioner har straffbestämmelsernai varusmugglingslagen skärpts, såvitt nu är i fråga, genom en ändring somträdde i kraft (SFS 1973:672 och 1016). Varusmuggling sominte är grov förskyller numera böter eller fängelse i högst .