prop · G903170 · 1985-12-31 00:00:00 — De övriga räddningsåtgärderna anser kommittén skall sammanfattasunder begreppet statlig räddningstjänst. Uttrycken räddningstjänstoch statlig räddningstjänst ersätter de brukade termerna allmänräddningstjänst och särskild räddningstjänst. Den uppdelning av ansvaret för räddningstjänsten mellanolika huvudmän som komittén föreslår kräver ett fungerande samordningsarbete.Behovet av samordning är särskilt stort på det statliga området där ansvaretäven i fortsättningen kommer att ligga på flera olika myndigheter. För eneffektiv samordning behövs det åtskilliga organisatoriska åtgärder - bl a ettregionalt samarbete mellan kommuner. Det bör också bildas ett centralt statligträddningstjänstverk av i första hand och statensbrandnämnd. En viktig förutsättning för en effektiv samordning ärvidare att de olika slagen av räddningsorgan grundar sin verksamhet påbestämmelser som är mer enhetliga än de nuvarande reglerna. Bestämmelserna börockså förenklas. Kommittén föreslår en lagstiftning om samhällets räddningstjänstsom reglerar både den kommunala och statliga räddningstjänsten - och inom denstatliga räddningstjänsten samtliga former av räddningstjänst, dvsfjällräddningstjänsten, flygräddningstjänsten, sjöräddningstjänsten (även olje-och kemikaliebekämpningen) och räddningstjänsten vid olyckor ikärnkraftsanläggningar. Lagstiftningen skall göra det möjligt för räddningstjänstenatt i ökad utsträckning använda de resurser som finns på olika håll isamhället. Nya uppgifter för den kommunala räddningstjänsten Kommittén anser att den kommunala räddningstjänstensnuvarande skyldigheter att ingripa skall utgöra basen även i en framtidakommunal räddningstjänst. Den väsentligaste delen av verksamheten skall såledesvara åtgärder som syftar till att räddningsorganen skall ingripa vid brand,olje-eller kemikalieutflöde, oväder, ras, översvämning eller annan liknandeolyckshändelse. Liksom skall räddningstjänstens väsentligaste uppgiftvara att i dessa situationer rädda människoliv och att i övrigt ingripa vidfara för människors hälsa. Räddningsorganen skall vidare vara skyldiga attavvärja eller begränsa skador på djur och egendom eller i miljön. Enligt kommitténs bedömning finns det emellertid skäl attockså utöka den kommunala räddningstjänstens uppgifter. skallenligt förslaget få ett ansvar även föratt hindra eller begränsa de skadorProp. 1985/86: 170 som kan uppkomma i samband med allvarliga störningar iviktiga samhällsfunktioner. Sådana störningar kan förekomma i samband medsvåra snöoväder, omfattande skyfall, långvariga elavbrott eller liknande händelser.Räddningstjänstkommittén anser vidare att den kommunala räddningstjänstenskall ha skyldighet att ingripa inte bara som när en olycka har inträffateller kan befaras vara förestående utan på ett ännu tidigarestadium. Det skall enligt förslaget ske redan när det är fara för enolyckshändelse eller en allvarlig störning i viktiga samhällsfunktioner.Kommittén föreslår också atl de kommunala räddningsorganen skall få tilluppgift att underrätta ägare eller innehavare av den egendom somräddningsinsatsen har avsett om behovet av olika åtgärder efter räddningsarbetet- dvs restvärdeskydd, tillsyn, bevakning, återställning eller sanering. Den kommunala räddningstjänsten bör vidare överta en delarbetsuppgifter från den stadiga räddningstjänsten eller få nya uppgifter ianslutning till andra huvudmäns ansvar inom räddningstjänsten ochsjuktransportverksamheten. Kommitténs förslag fill utökade uppgifter innebärföljande för de kommunala räddningsorganen: Utökat samarbete med polisen ifjällräddningstjänsten; Samordning med brand- och räddningstjänsten vid luftfartsverkets flygplatser; Ansvar för sjöräddningsljänsl ivattenområde i hamn, i andra insjöar än , och och i andravattendrag; o Utförande av transporter av skadade och sjuka iterrängen inom ramen för sjukvårdshuvudmännens planerings- ochsamordningsansvar. Storleken på den kommunala räddningstjänstens styrkor Kommittén bedömer att den kommunala räddningstjänstensstyrkor i beredskap i allmänhet är tillräckligt stora. Rationaliseringar kankomma att leda till minskningar av personalen på en del orter. kommerresurserna på andra håll att behöva kompletteras. Emellertid är de ekonomiskaförutsättningarna för en utbyggnad av den kommunala verksamheten under denärmaste åren mycket begränsade. En utveckling av räddningstjänstens beredskapkommer framför allt att kunna ske genom en samverkan mellan kommuner och genomökat utnyttjande av de olika resurser i samhället som förstärker de egnastyrkorna - t ex industribrandkårerna, de militära förbandensräddningsresurser, civilförsvarspersonal och vapenfria tjänstepliktiga (vtp)som utbildas för räddningstjänst. finns det inga regler för beräkning avstorleken på den kommunala räddningstjänstens styrkor i beredskap. De senasttillämpade riktlinjerna är , har både förhållandena isamhället och räddningstjänstens uppgifter förändrats. harutarbetat ett förslag till riktlinjer för den kommunala räddningstjänstensdimensionering anpassat till dessa nya förutsättningar. bedriver ävenstyrelsen för svensk brandforskning (Brandforsk) ett arbete avsett att resultera i modeller för beräkning av storleken påräddningstjänstens styrkor Prop. 1985/86: 170 i beredskap. Regeringen haröverlämnat brandnämjidens förslag till kommittén och uppdragit åt kommitténatt utarbeta ett förslag i dimensioneringsfrågan. Som utgångspunkt för sina överväganden konstaterarkommittén att styrkornas storlek inte är det enda som har betydelse föreffektiviteten. Resultatet av räddningsarbetet är en kombination av vadpersonalen presterar med sin utbildning och sina erfarenheter, arbetsledningensförmåga att organisera insatserna och utrustningens tekniska kapacitet. Storaförbättringar kommer sannolikt även i fortsättningen att ske i dessa avseenden.Kommittén anser att det är naturligt att kommunerna avvaktar Brandforsks nyligenpåbörjade arbete för bedömning av räddningstjänstens effektivitet, innan detillsammans med de statliga tillsynsorganen tar ställning till en så detaljeradmodell för bedömning av styrkornas storlek som brandnämndens förslag utgör. Emellertid bör det i avvaktan på resultatet av Brandforsksarbete finnas något slag av rekommendationer för dimensioneringen. Kommitténföreslår att några av grundelementen i brandnämndens modell skall antas somallmänna råd. Det bör för det första gälla storleken på de insatstider somtillämpas för olika slag av bebyggelse. För det andra bör råden innehållabeskrivningar av vad s k typstyrkor kan uträtta vid olika slag av olyckshändelser.Det är särskilt viktigt att de delar av förslaget som gällerräddningspersonalens eg;n säkerhet beaktas vid dimensioneringen - framför alltgäller det behovet av personal vid rökdykarinsalser. Kommittén föreslår vidareatt de allmänna råden till kommunerna kompletteras med en e,\empelsamling somvisar hur kommuner av olika slag och med varierande slag av risker hardimensionerat sina räddningsstyrkor. Teknisk standardisering och gemensamma inköp av materiel När flera räddningsorgan samverkar vid en räddningsinsatsär det självfallet av stor betydelse för effektiviteten att utrustningen är enhetlig.Ökad enhetlighet genom samlade inköp gör det också möjligt att hålla nereanskaffningskostnaderna. Samarbetet mellan kommunerna i räddningsregioner ochmellan kommunernas räddningstjänst och andra organ kommer att få betydelse försträvandena efter en enhetligare utrustning. Den av statsmakterna beslutadekommunanknutna civilförsvarsverksamheten öppnar slora möjligheter tillsnmutnyttjande av statliga och kommunala materiella resurser. Kommittén ;inserdet nödvändigt att de planerade nyanskaffningarna av utrustning förcivilförsvaret sker med inriktning på både krigsräddningstjänstens ochfredsräddningstjänstens behov. Flera projekt inom mekanstandardisering-enorganisation inom i - och vid styrelsen för teknisk utveckling (STU) skapar en stor del av de rent tekniska förutsättningarna för en ökad enhetlighet. Utveckling pågår i nära samarbete med kommunerna av bl a ett basfordon för räddningstjänsten (BASTU 86) och av teknik och utrustning för olje- och kemikaliebekämpning till sjöss (TOBOS 85), 103 Aktivtsamarbete mellan kommuner i räddningsre- Prop.1985/86:170 Ett väsentligt utökat samarbete mellan kommuner iräddningsregioner är enligt kommitténs bedömning en av de viktigaste åtgärdernaför en effektivare räddningstjänst. Genom en utvecklad samverkan blirdet möjligt att utan egentligt ökade kostnader göra verksamheten rationellare.Samarbetet skall kunna omfatta ledningsorganisationen, styrkorna i beredskap,de materiella resurserna, utbildningen, övningsverksamheten, planläggningen ocht ex de förebyggande åtgärderna mol olyckor. För en del kommuner bör det varamöjligt att enligt mönster från några av de nuvarande regionerna bygga upp engemensam räddningsorganisation under enhetlig ledning, I principbetänkandet föreslog kommittén en indelning avlandet i räddningsregioner. Svenska kommunförbundels styrelse har med utgångspunkti detta förslag gett sina länsavdelningar i uppdrag att initiera överläggningarmellan kommunerna så att det genom frivilliga överenskommelser senast den 1juli 1984 kan bildas ett rikstäckande system med räddningsregioner. Avsikten äratt regionerna skall vara desamma för räddningsorganisationen i fred och ikrig. En lägesrapport från arbetet medregionindelningen visar att överläggningarna i de allra flesta länen sannoliktkommer att resultera i överenskommelser mellan kommunerna inom den utsattatiden. Problem med avgränsningen föreligger enligt rapporten huvudsakligenendasl i och i samt i en del områden därdet fordras etl samarbete över länsgränserna. Kommittén anser att det är av stort värde att kommunernaså långt möjligt själva kan besluta om regionavgränsningen. För de sannolikt fåfall där sädana överenskommelser inte kan ske inom rimlig tid föreslårkommittén att regeringen på förslag av skall besluta om regioner.Detta skall kunna ske ocksä när det är uppenbart att kommunerna genom enolämplig regionavgränsning inte tar tillvara alla möjligheter till samarbeteeller när avgränsningen kommer att försvåra en samverkan mellan kommunala ochstatliga räddningsorgan. Stadig tillsyn över den kommunala räddningstjänsten Den statliga tillsynen över den kommunalaräddningstjänsten bör utformas enligt de allmänna riktlinjer för statligtillsyn över verksamhet som statsmakterna har beslutat om. Det innebären ökad handlingsfrihet för kommunerna. Inom räddningstjänsten har den statligatillsynen efter hand utvecklats i denna riktning. Det förekommer för närvarandeett omfattande utbyte av erfarenheter och synpunkter mellan statliga ochkommunala organ i räddningstjänsten. De kommunala räddningsorganen vänder sig istor utsträckning till de statliga myndigheterna - länsstyrelserna och statensbrandnämnd - för att få vägledning i olika frågor. Kommittén anser att de statliga tillsynsorganens genomgångav den kommunala räddningstjänstens organisation och planering skall kunna resultera i råd eller rekommendationer. Föreskrifter fordras endast för ,nA reglering av ersättning till enskilda som fillfälligt hardeltagit i räddnings- Prop. 1985/86: 170 tjänsten och för fastställande avden behörighet som skall krävas av en räddningsledare ellerbrandsyneförrättare. Kommittén föreslår att kommunerna inte längre skall behövaunderställa kommunala beslut om räddningstjänstordning (förnärvarande brandordning). Enligt kommitténs förslag skall kommunen emellertidsamråda med bl a om innehållet i planerade beslut om räddningstjänstordningen.För de fall där bedömer att räddningstjänstordningen harallvarliga brister föreslår kommittén att skall kunna begära attregeringen prövar frågan. Regeringen skall vid denna prövning ha möjlighet attom särskilda skäl föreligger besluta om räddningstjänstordning för en kommun. Den statliga räddningstjänstens uppgifter och organisation Den statliga räddningstjänstens uppgifter skall enligtkommitténs förslag även i fortsättningen vara uppdelade mellan olika statligamyndigheter. Genom uppdelningen är det möjligt att ta tillvara kunnande ochutnyttja befintliga resurser hos flera olika myndigheter och andra samverkandeorgan. Behovet av samordning mellan de olika organen kommer även i framtidenatt vara mycket stort. Kommitténs förslag till åtgärder inom den statligaräddningstjänsten syftar framför allt till att underlätta denna samordning. skall liksom vara enuppgift för polisen. Polisen svarar för insatsen till dess den försvunneöverlämnas till annat organ som utför transporten t ex från farbar väg fillsjukhus. Fjällräddning innehåller enligt kommitténs sätt att se ett omfattandemoment av efterforskning. Kommittén anser att det måste klargöras att det intealltid fordras en insats av fjällräddningstjänsten, t ex vid sjukdomsfall ifjällområdet där den enskilde själv kan larma och uppge hämtningsplatsen.Enligt kommitténs bedömning är det nödvändigt med en ökad samordning mellanfjällräddningstjänsten och den kommunala räddningstjänsten. Inom flygräddningstjänsten föreslår kommittén attluftfartsverket skall svara för efterforskning av ett saknat eller havereratflygplan. skall också svara för undsättning av människor ochbegränsning av skada på egendom till havs, i kustvattnen och i , Vätternoch . Åtgärder som vidtas på haveriplatsen skall enligt kommitténsmening vara , om haveriet har skett i andra vatten, ivattenområde i hamn eller på land. Vid nedslag till havs, i kustvattnen ellerde stora insjöarna är det naturligt att sjöräddningsorganen medverkar i bådeefterforskning och undsättning. Sjöräddningscentralen blir i sådana fallräddningSMAidercentral till flygräddningscentralen. Kommittén anser att kommunerna i ökad utsträckning börsamordna räddningstjänsten med brand- och räddningstjänsten vidluftfartsverkets 14 flygplatser, I de fall där det visar sig attförutsättningarna är goda bör kommunerna överta driften av räddningstjänstenvid flygplatserna. Ett samutnyttjande av de gemensamma resurserna syftar tillatt höja effektivi- telen och hålla nere de samlade kostnaderna för kommunerna och Prop,1985/86: 170 luftfartsverket. För sjöräddningstjänstens del föreslår kommittén ett nyttoch enhetligt räddningsbegrepp. skall omfatta åtgärder förefterforskning och undsättning av människor som är eller kan befaras vara isjönöd. Sjöräddningsorganen skall också bekämpa skador till följd av utflödenav olja eller kemikalier till sjöss och så långt möjligt med hänsyn tillresurserna även rädda egendom till sjöss. Det statliga sjöräddningsansvaret skall enligt kommitténsförslag omfatta räddningsåtgärder till havs, i kustvattnen och i ,och , Räddningsåtgärder i övriga vatten och i vattenområde ihamn skall vara en uppgift för den kommunala räddningstjänsten. Kommittén föreslår att den nya sjö- ochkustbevakningsmyndighet som planeras skall svara för denstatliga . Polisen, försvaret, luftfartsverket ochSjöräddningssällskapet hör till de organ som även i fortsättningen skall deltamed sina resurser. Den nya myndigheten bör ha både ett administrativtsamordningsansvar och ett operativt ledningsansvar. Ansvaret är för närvarandebegränsat till administrativ samordning, men i praktiken sker även en vissoperativ ledning. vid olyckor i kärnkrafisanläggningar harnyligen setts över. Statsmakterna har beslutat om en ökad beredskap med bl aeffektivare alarmering och ledning. Kommittén föreslår inga förändringar iansvar eller uppgifter men framhåller att länsstyrelserna bör använda kommunalräddningsledningspersonal för den beredskap som länsstyrelserna skall hålla. S j uktransport verksamheten Sjukvårdshuvudmännen skall enligt kommitténs förslag svaraför vägbundna sjuktransporter men dessutom ha planerings- och samordningsansvarför akuta sjuktransporter i luften, på sjön (sjuktransporter från fartygföreslås ingå i sjöräddningstjänsten) och i terrängen. Kommittén föreslår att sjukvårdshuvudmännenför insatser i luften och till sjöss utan kostnad skall få disponera statligaresurser som är lämpliga, bl a helikoptrar, fartyg och båtar. Sjuktransporter iterrängen bör i stor utsträckning kunna ske med den kommunala räddningstjänstensresurser. Den plan för sjuktransportverksamheten i varje sjukvårdsområde somkommittén föreslår att sjukvårdshuvudmannen skall utarbeta kommer att visa hurde olika resurserna kan användas och vilka samordningsåtgärder som etteffektivt utnyttjande fordrar. Effektivare alarmeringsverksamhet Prop. Samarbetet mellan staten, kommunerna ochsjukvårdshuvudmännen i SOS Alarmerings regionala larmcentraler är ett exempelpå det samutnyttjande av resurser i räddningstjänsten som kommittén anser varagrundläggande för effektiviteten. Samtliga planerade 19 larmcentraler är nu idrift. står emellertid 22 kommuner i landet utanför samarbetet.Kommittén anser att det för samordningen av räddningsarbetet i samband medfrämst större olyckor och med hänsyn fill kostnaderna för verksamheten ärviktigt att samtliga kommuner kommer med i samarbetet. Flera av larmcentralerna har haft omfattandestartsvårigheter. Framför allt gäller det centralerna i storstadsområdena.Problemen har berott både på tekniska brister och på otillräckliga erfarenheterhos alarmeringspersonalen. Kommittén anser det viktigt att SOS Alarmeringfortlöpande överväger vilka åtgärder som kan vidtas när det gäller bl a deltekniska utvecklingsarbetet, upphandlingen och utbildningen av personalen föratt verksamheten skall fungera effektivt. utövar det statligaägarinflylandel i SOS Alarmering, För atl behovet av samordning iräddningstjänsten i ökad utsträckning skall kunna tillgodoses anser kommitténatt det centrala räddningstjänstverket skall svara för det statligaägarinflylandel. Kommittén föreslår att frågan om en samordning avverksamheten vid främst flyg- och sjöräddningscentralerna skall utredasytterligare, I det sammanhanget skall även frågan om elt centraltuppgiftsförråd för samhällets räddningstjänst behandlas. Flera organ som förstärker räddningstjänsten En effektivare räddningstjänst fordrar en väsentligtutökad medverkan från destatliga och andra organ som har lämpliga resurser för att kunna delta i räddningsinsatser, framför allt En utökad medverkan från dessa organ fordrar betydligtbättre förberedelser än som hillills i allmänhet har genomförts. Kommitténföreslår en rad olika åtgärder som skall göra det möjligt för de redovisadeorganen att fungera bättre i samarbetet med räddningsorganen. Samtliga statligaoch kommunala myndigheter skall vara skyldiga att medverka i räddningstjänstenom inte förhållandena i den egna verksamheten oundgängligen hindrar det. ökadekrav på skyddsåtgärder hos industrier och Prop.1985/86:170 Företag som bedriver särskilt riskfylld verksamhet skallenligt kommitténs förslag kunna åläggas att hålla egen beredskap med personaloch utrustning för räddningsåtgärder. En sådan skyldighet skall också kunnaåläggas den som äger eller innehar en anläggning där det finns stora risker förbrand och där det är vanligt att många människor uppehåller sig. Till sådanaanläggningar räknar kommittén hotell, restauranger, stora kontor, varulager ochsamlingslokaler av olika slag. Kraven på beredskap med personal kan innebära att en delav de anställda får en grundligare skyddsutbildning än personalen i övrigi, attde i förväg har tilldelats olika uppgifter i samband med t ex en brand och attde också förfogar över en viss personlig skyddsutrustning. Vid många av dessaanläggningar kan företagen sannolikt samordna åtgärderna med verksamheten inomde verkskydd som de enligt civilförsvarslagstiftningen är skyldiga att hålla,Civilförsvarsslyrelsen utarbetar ett förslag till nyverkskyddsplikt som innebär atl fler typer av företag än enligt nuvarandebestämmelser kan bli skyldiga att organisera verkskydd. Förebyggande åtgärder mot olyckor Förebyggande verksamhet mot bränder är det förstahuvudområdet i kommitténs överväganden om vilka åtgärder som kan vidtas för attolyckor över huvud taget inte skall uppstå och för att verkningarna i övrigafall skall kunna begränsas. Kommittén anser att brandsäkerhetskraven i ökadutsträckning bör beaktas i samhällsplaneringen, framförallt vid projekteringoch uppförande av byggnader och olika anläggningar. Kommittén föreslår atlbrandsyneförfarandet skall göras effektivare. Genom att räddningtjänst-verketfår befogenheter att utfärda föreskrifter för brandtåligheten i malerial somanvänds i lös inredning i offentliga miljöer blir det lättare än för närvarandeatt vid brandsyn kontrollera inredningen i sådana miljöer. Beslutsordningen i samband med förelägganden och förbud skallbli effektivare genom att kommunen får möjligheter att sätta ut vite. Förnärvarande sker detta genom beslut av . Genom att ansvaret för deförebyggande åtgärderna mot bränder läggs på den förtroendevaldaräddningsnämnden i kommunen ökar förutsättningarna för att ärendena skall bliallsidigt belysta och för atl verksamheten skall få de resurser som fordras.Kommitténs förslag om en förändrad inriktning av sotningsverksamheten, som iökad utsträckning skall omfatta även energispartekniska ålgärder, får på siktbetydelse också för brandskyddet. Det andra huvudområdet i kommitténs förslag fillförebyggande åtgärder mot olyckor gäller landtransporier av farligt gods.Kommittén föreslår en utveckling av systemet för vägvalsstyrning genom förbud mottransporter av fariigt gods på vissa vägar eller inom vissa områden. Eneffektivare påverkan av vägvalet innebär att räddningstjänstens planeringbeaktas i större utsträckning än . Länsslyrelserna skall enligtförslaget åläggas att i samarbete med kommunerna utarbeta länsövergripande planerför vägvals- Prop. 1985/86: 170 styrningen. Planeringen skall ske med data om transportströmmarna somunderlag. Kommittén föreslår ett enkelt informafionssystem som gör det möjligtför de planerande organen att sammanställa uppgifter om de farligaste produkterna.Vägvalsstyrningen fordrar en märkning av de vägar som bör användas förtransporter av farligt gods. Kommittén föreslår vidare att planeringen avvägvalsstyrningen i viss utsträckning skall omfatta även järnvägstransporter. Förebyggande åtgärder mot olyckor vidtas också på fleraandra områden i syfle att motverka olyckshändelser och begränsa skador.Bestämmelser om sådana förebyggande åtgärder finns i bl aarbetsmiljölagstiftningen, byggnadslagsfiftningen ochmiljöskyddslagstiftningen. Det skulle föra för långt om kommittén skullegranska och utarbeta förslag till effektivare förebyggande åtgärder även inomdessa områden. Kommittén anser att detta bör ske inom ramen för den samordningav samhällets förebyggande verksamhet mot olyckor som det nya centralaräddningstjänstverket skall ha ansvaret för. Som en komplettering av den olycksförebyggandeverksamheten på olika områden föreslår kommittén att en räddningsledare ellerbrandsyneförrättare får till uppgift att hos ansvariga myndigheter påtala debrister i skyddet mot olyckor av olika slag som denne upptäcker i samband meden räddningsinsats eller en brandsyn. Kommittén anser det vikfigt att Brandforsk fortsätter dethittills framgångsrikt inledda forsknings- och utvecklingsarbetet inom främstbrandskyddets område. Det har ett värde att alla intressenterna - staten,kommunerna, de fackliga organisationerna, försäkringsgivarna och företagen somtillverkar utrustning - är engagerade i verksamheten och deltar ekonomiskt.Kommittén föreslår emellertid att den statliga centralaräddningstjänstmyndigheten skall få en stark ställning i samordningen avforsknings- och utvecklingsarbetet - det gäller inte bara skyddet mot bränderutan också åtgärder mot olyckor av andra slag. Arbetsuppgifter på lokal, regional och central nivå i denkommunala räddningstjänsten och förebyggande verksamheten Tyngdpunkten i arbetet i den kommunala räddningstjänstenoch de förebyggande åtgärderna mot bränder skall ligga på nivå. Ikommunerna finns de bästa möjligheterna att bedöma behovet av räddningsinsatseroch vilka resurser som dessa insatser fordrar.