prop · G903123 · 1985-12-31 00:00:00 — Av 14 kap. 1 § utsökningsbalken följer att bestämmelsernaom godtrosförvärv gäller även vid exekutiv försäljning. Detta gäller oavsettom försäljningen sker under hand eller pä exekutiv auktion (se prop. 1980/81:8s. Ytterligare en förutsättning för godtrosförvärv är atlöverlåtaren hade egendomen i sin besittning när han överlät den. Motivet fördetta krav är att besittningen - det faktiska innehavet - rent allmäntlegitimerar innehavaren alt disponera över egendomen. Även andra förhållandenän del rent faktiska innehavet bör kunna medföra att besillningskravet ansesuppfyllt. Medelbar besittning kan sålunda räcka. Det betyder alt godtrosförvärvkan ske av egendom som rent fysiskt finns hos någon annan än den som disponeraregendomen. Besittningen överförs då till förvärvaren genom en underrättelse (denunliation)till den som faktiskt besitter egendomen. Godtrosförvärv kan alltså skeexempelvis av en båt som överlåtaren har låtit lägga upp pä ett varv. I dettafall överförs besittningen till förvärvaren genom att varvsinnehavarenunderrättas om överlåtelsen. För att godtrosförvärv skall uppkomma torde detdock enligt allmänna principer fordras att den som faktiskt har båten i sinbesittning, dvs. varvsinnehavaren, ocksä är i god tro. Del saknar betydelse hur överlåtaren har fått godset i sinbesittning. Godtrosförvärv kan alltså uppkomma av föremål som överlåtaren innehar på grund av lån eller hyresavtal eller som han innehar för förvaring, reparation eller liknande. Godtrosförvärv kan vidare ske i fråga om före mål som överlåtaren har kommit åt genom brott, t.ex. stöld, rån, häleri eller bedrägeri. Bestämmelserna i lagen är tillämpliga också i fall när den som disponerar över egendomen har kommit över den genom en rättshand ling som av elt eller annal skäl är ogiltig, t.ex. om han har förvärvat egendomen från en omyndig eller en konkursgäldenär eller om hans för värv är ogiltigt enligt 3 kap. avtalslagen. För att elt godtrosförvärv skall kunna uppstå krävs detatt förvärvaren Prop. 1985/86: 123 har fåll egendomen i sin besittning.Besittningen skall alltså ha överförts från överlålaren (eller nägon som hadeföremålet för Hans räkning) till förvärvaren (eller nägon som innehar föremåletför hans räkning). Besittningsöverföringen brukar på juridiskt språk kallastradition. Tradilionskravet är alltså inte uppfyllt förrän egendomenhar kommit i förvärvarens besittning. Skall egendomen transporteras frånöverlåtaren till förvärvaren av en självständig fraktförare, anses egendomeninte ha kommit i förvärvarens besittning så länge den innehas av fraktföraren,såvida inte förvärvaren har fått konossement eller därmed likställd handling isin hand. Sädana publicitetsåtgärder som avses i lösöreköpslagen anses intevara jämställda med faktisk tradition (se NJA 1958 s. 117). Däremot kan tradilionskravetuppfyllas genom att förvärvaren skaffar sig medelbar besittning till godsetexempelvis genom ett ombud. Den avgörande förutsättningen för godtrosförvärv är attförvärvaren var i god tro. Vad som skall förstås med god tro framgår av 3 §.Det bör observeras atl god tro måste föreligga både vid överlåtelsen och närförvärvaren får egendomen i sin besittning. En köpare kan således inte göra ettgodtrosförvärv om han efter köpeavtalet men före besittningstagandet kommereller borde komma till insikt om att hans avlalspartner inte är behörig attöverlåta egendomen. En köpare kan inte heller göra ett godtrosförvärv avegendom som han i god tro har fått i sin besittning exempelvis på grund av etthyresavtal, om han före själva köpeavtalet kommer eller borde komma till insiktom sin avtalsparlners bristande behörighet. 1 det fall förvärvaren företräds av ett ombud eller någonannan representant gäller att både huvudmannen och fullmäktigen ellerställföreträdaren måste vara i god tro. I fråga om godtrosförvärv föraktiebolag och andra juridiska personer kan det vara tveksamt i vad månexempelvis anställdas onda tro skall tillmätas betydelse. Detsamma gäller nären förhandlare, som saknar fullmakt alt sluta avtal för sin godtroendehuvudman, har varit i ond tro. Dessa frågor får liksom överlämnas åträttstillämpningen. En förvärvare skall inte anses ha varit i god tro om haninsåg atl överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen. Även om haninte insåg detta skall han anses ha varit i god tro endast om det är sannoliktatt egendomens beskaffenhet, de förhållanden under vilka den utbjöds ochomständigheterna i övrigt var sådana att han inte heller borde ha insett attöverlåtaren saknade rätt alt förfoga över egendomen, (Jfr 1 § andra styckel i utredningens förslag) I denna paragraf klargörs innebörden av kravet pä god tro.Lika litet som skall en förvärvare anses ha varit i god tro, om haninsåg att överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen. Men även omförvärvaren inte insåg detta, kan förhållandena ibland vara sådana att haninte kan sägas vara i god tro. Det måsle nämligen liksom krävas att en ' Paragrafen har ändrats något i propositionsförslaget. förvärvareiakttar en rimlig grad av aktsamhet beträffande överlåtarens Prop. 1985/86:123 rätt atl förfoga över egendomen. På denna punkt innebär bestämmelserna i förevarandelag en viss skärpning av de krav söm slälls på en förvärvare för att denneskall anses vara i god tro. Bestämmelsernai förevarande paragraf är så utformade alt bevisbördan för att förvärvareninsåg att överlåtaren saknade rätl atl förfoga över egendomen åvilar egendomensursprunglige ägare. Delta torde vara i överensstämmelse med gällande rätl. Närdet däremot gäller frågan om förvärvaren borde ha insett att överlåtarensaknade rätt att förfoga över egendomen har bevisbördan placerats någotannorlunda. För att eh förvärvare skall anses ha varit i god tro måste , hanåtminstone göra sannolikt att sådana omständigheter förelåg vid förvärvet atthan inte borde ha insett alt överlåtaren saknade rätt att förfoga överegendomen. Bedömningenav om förvärvaren har varit tillräckligt aklsam skall alltså göras i två led.Förvärvaren skall försl göra sannolikt att vissa omständigheter förelåg vidförvärvet. Därefter skall det konstateras att dessa omständigheter är sådanaatt förvärvaren uppfyllt kraven pä aktsamhet vid förvärvet. Förvärvarensaktsamhet skall anpassas efter egendomens beskaffenhet, de förhåUanden undervilka den utbjöds samt omständigheterna i övrigt. Lagen ansluter sig härmed tillden utveckling av godtrosbegreppet som har ägt rum i rättspraxis. Enav de omständigheter som tillmäts betydelse är alltså den berörda egendomensbeskaffenhet. Särskilt hög grad av aktsamhet krävs vid förvärv av egendom somerfarenhetsmässigt är känslig. Del kan gälla t.ex. förvärv av sådana saker somofta säljs på kredit med förbehåll om ålertaganderätt, t.ex. lelevisionsapparaler,videoutrustning och motorfordon. Den som köper motorfordon av en privatpersonanses för övrigt ha en långtgående plikt all undersöka om överlåtaren har rättatt förfoga över fordonet. I regel krävs det att han har tagit reda på omsäljaren är upptagen i bilregistret som ägare till fordonet och att han genomgranskning av säljarens förvärvshandlingar eller genom kontakt med den som haröverlåtit fordonet till säljaren har förvissat sig om att fordonet inte ärbehäftat med förbehåll om återtaganderätt. Ävenom godset inte är av sådant slag att det ofta säljs på kredit kan dessbeskaffenhet vara sådan att den bör mana till försiktighet. Renl allmänt bör detvara rimligt atl kräva ett större mått av aktsamhet vid förvärv av särskiltvärdefull egendom. Vid förvärv av t.ex. smycken, konst- och prydnadsföremål,pälsverk, antikviteter och olika slag av samlingar från en privatperson kan deldärför finnas särskild anledning att beakta möjligheten att det kan röra sigom egendom som har ätkommils på ell obehörigt sätt. Det är ett rimligt krav atlförvärvaren i dessa fall begär att säljaren legitimerar sig samt förhör signärmare om överlätarens rätl till godset. Särskildförsiktighet torde böra iakttas när del gäller förvärv från en person som uppger sig handla som fullmäktig eller ställföreträdare för annan. Det bör då som regel fordras av förvärvaren att han har begärt att få se behörighetshandlingar, t. ex. fullmakt, registreringsbevis för aktiebolag 21 eller förordnande somboutredningsman. Närförvärvaren är en privatperson som gör sitt förvärv i den reguljära Prop. 1985/86:123 handeln bör någon undersökningsplikt normalt inte åvila honom, om det intekan anses föreligga särskild anledning till misstanke. Detsamma bör gälla vidoffentlig auktion och marknader som organiseras av auktionsföretag ochliknande. Ett exempel på när det finns särskild anledning till misstanke är attdet efter en uppmärksammad stöld av en viss konstnärs verk finns verk av dennei handeln. Även de förhållanden under vilka egendomen utbjöds kan,som nämnts, vara av betydelse vid bedömningen av om förvärvaren borde ha insettatt överlåtaren saknade rätt att förfoga över egendomen. Det gäller särskilttid och plals för överiåtelsen. Vid försäljning som sker "på gatan"bör del normalt krävas att en förvärvare förvissar sig om alt överlätaren har rätlalt förfoga över egendomen. Av denna anledning kan den som har köpt en sak pågatan, till skillnad från den som gjort sitt inköp i en etablerad butik, merasällan med framgång hävda god tro (jfr även NJA 1951 s, 305, där en lastbil utbjödstill salu långt frän den plats där den var inköpt och alltjämt registrerad). Överiåtarensperson kan också vara av betydelse, t.ex. att det är frågan om en ung person(se SvJT 1954 rf. s. 37). Vid köp från en okänd person som inte sker i enetablerad butik bör det i allmänhet ställas myckel höga krav på köparens aktsamhet(jfr NJA 1955 s. 114). En annan faktor som kan ha betydelse för den goda tronär den utbjudna varans pris. Är detta osedvanligt lågt har köparen naturligtvisall anledning alt vara försiktig. Som framgår av lagtexten skall del ske en helhetsbedömningav omsländighelema i del enskilda fallel. Omfattningen av denundersökningsplikt som skäligen kan fordras av en förvärvare måsle bedömas frånfall till fall. Avviker situationen från vad som kan anses normall. När del gäller frågan om vilka krav på insikt och aktsamhetsom kan ställas på en förvärvare får givetvis hänsyn las till dennes person ochställning. Ofta torde man kunna ställa strängare krav på en yrkesman inom denaktuella branschen än på en privatperson. Den som på grund av någon annans godtrosförvärv harförlorat äganderätten till viss egendom har rätt atl få tillbaka egendomen mollösen motsvarande egendomens värde i den allmänna handeln. Den som vill lösa till sig egendomen skall kräva tillbakaden frän innehavaren från det att han fick eller borde hafått kännedom om dennes innehav. Gör han inte del, är rällen att kräva tillbakaegendomen förlorad. (Jfr 2 § samt 3 § första och andra stycket i utredningensförslag) ' Regeln i paragrafens första stycke om beräkning avlösenbeloppet återfinns i 5 § i propositionsförslaget och har fått ändrad innebörd. Även paragrafens andrastycke har ändrats. 1985/86: 123 Ibestänimelsen fastslås principen om rätl lill lösen när egendomen har gått förloradpå grund av godtrosförvärv. I enlighet med gällande rätt är lösningsrättengenerell, dvs. den omfattar säväl anförtrodd egendom som icke anförtroddegendom. I den allmänna motiveringen (avsnitt 2.4.1) har redovisats skälen föralt behålla en sädan generell lösningsrätt. Lösningsrättenutövas av den som har förioral sin äganderätt till egendomen. Det innebär altden som skulle ha varit ägare till egendomen, om den obehöriga dispositioneninte hade ägl rum, har rätt att framställa anspråk pä all få lösa till sigegendomen. Utredningenhar inte närmare beröri frågan huruvida lösningsrätten kan tillkomma annan änden ursprunglige ägaren. Klart är emellertid att om denne har avlidit säövergår hans rätt pä hans dödsbo. Huruvida rätten kan överlåtas är däremotoklart. Del framstår dock som rimligt att den som överlåter en samling eller eltföremål, varifrån någon del har stulits eller på annat sätt förkommit,ocksä kan överiåla sin rätt atllösa till sig den förkomna delen om den senareskulle återfinnas. Enförutsättning är att egendomen finns i behåll. Har den förstörts eller konsumeratsblir lösningsrätten utan betydelse. Detsamma gäller om egendomen har tillförtsfast egendom under sådana förhållanden att den är att anse som tillbehör tillden fasta egendomen eller förenats med annan lös egendom pä sådant sätl att denutgör en beståndsdel i ett större helt (jfr NJA 1960 s. 9), liksom om den harbearbetats sä att ett helt nytt föremål kan sägas ha uppstått. I de nu berördasituationerna har den ursprunglige ägaren i princip inte någon möjlighet att fåersällning för den förlorade lösningsrätten från den som har vidtagit deåtgärder som har lett till alt lösningsrätten förlorades. Lösenbeloppetskall erläggas kontant. Det skall motsvara egendomens värde i den allmännahandeln. Skälen för detta har redovisats i avsnitt 2.4.3 i den allmännamotiveringen. Medden allmänna handeln avses den normala handeln med föremål av ifrågavarandeart. I möjligaste mån bör man bortse från lokala och liknande variationer iegendomens värde. Det belopp som skall erläggas beräknas efter värdet vid dentidpunkt dä lösningsrätten utövas. Om saken är tvistig, är tidpunkten för domenavgörande för värdebestämningen. Nägon avräkning för den nytta innehavaren harhaft av egendomen eller för eventuell avkastning som kan ha uppburils skallinte göras. Egendomenskall återkrävas från innehavaren. Det kan ske muntligen eller skriftligen. I de flesta fall är innehavaren identisk med den som har gjort godtrosförvärvet, men det kan också vara någon som har förvärvat egen domen genom ett senare fång. Lösningsrätt föreligger även om någon i fångeskedjan skulle ha förvärvat egendomen genom exekutiv auktion. Rätten till lösen kan vidare göras gällande om innehavaren är försatt i konkurs och egendomen ingår i konkursboet, 23 Detär inte säkert att det alltid är innehavaren själv som är ägare till Prop.1985/86: 123 egendomen. Del kan t. ex, vara så alt innehavaren har tagit emotegendomen som pant eller innehar den för förvaring enligt överenskommelse med ägaren.Givetvis skall inte den som mer eller mindre tillfälligt disponerar en sakbetraktas som innehavare av denna. Med innehavare avses här endast den som påägarens uppdrag och i dennes ställe har fått en mera bestående besittning lillegendomen. Omden ursprunglige ägaren vill lösa till sig egendomen, måste han inom tremånader från det att han fick eller borde ha fått kännedom om alt någon inneharegendomen begära hos denne att få tillbaka den. Gör han inte det, har hanförlorat sin rätt att lösa till sig saken. I så fall har han inte heller rätl attlösa till sig saken från den som därefter förvärvar den. Denna preskriptionsregelär en nyhet. Enligt gällande rätt finns det ingen tidsbegränsning för rättenalt lösa till sig egendomen. Attkravet på alt få tillbaka egendomen skall framställas hos innehavaren innebärinte att denne har befogenhet att själv ta ställning till om egendomen skalllämnas ul till den ursprunglige ägaren. I stället fär det anses åliggainnehavaren att underrätta den aktuelle ägaren om kravet för att denne skall fåtillfälle atl ta kontakt med den ursprunglige ägaren angående frågan om lösen. Egendomensaktuelle ägare har bevisbördan för atl tremånaderspres-kriplionen har inträtt.Det torde ofta vara svårt atl styrka att den ursprunglige ägaren vid en visstidpunkt kände till vem som innehade egendomen. Något lättare bör det dock varaför den aktuelle ägaren alt visa atl omständigheterna var sådana att denursprunglige ägaren hade bort känna till innehavet, Preskriplionsavbrottsker genom att den lösningsberättigade begär att få tillbaka egendomen. En sädanbegäran kan framställas formlöst men mäste komma innehavaren till hända inom tremänadersfristenför att preskriplionsavbrott skall kunna anses ha ägt rum. Ett särskiltproblem är om preskriptionsavbrott kan ske genom atl den ursprunglige ägarenbegär att få tillbaka egendomen utan att erbjuda lösen. En sådan situation kan inträffa,om denne anser atl något godtrosförvärv över huvud tagel inte har ägt rum. Avdet i lagtexten använda uttrycket "kräva tillbaka" framgår emellertidatt det för preskriplionsavbrott inte är nödvändigt att ett erbjudande omlösen framställs. En annan sak är att den aktuelle ägaren inte är skyldig altavslå från egendomen utan lösen, om elt godtrosförvärv verkligen föreligger. Lösenbeloppetskall betalas till egendomens ägare. Har någon lill säkerhet för en fordran en rätltill egendomen som är skyddad mol ägarens borgenärer, skall dock så mycket avlösenbeloppet betalas lill honom som svarar mot värdet av denna fordran. Harnågon i annat fall en rätt till egendomen som är skyddad .mot ägarensborgenärer, skall sä mycket av lösenbeloppet betalas till honom som svarar molvärdet av denna rätl, 'Paragrafen svarar mot 6 § i propositionsförslaget. (Jfr 3 § första siycket första meningen och Iredje stycketi utredningens Prop. 1985/86: 123 förslag) Lösen skall enligt huvudregeln utges till egendomensägare. Denne är oftast identisk med innehavaren. Det kan dock förekomma attegendomen innehas av någon annan än ägaren. Egendomen kan t.ex, ha lämnats tillinnehavaren som pant. Innehavaren kan också länkas ha köpt egendomen medförbehåll om återtaganderätt. I dessa och andra likartade fall, när fierapersoner har sakrättsligl skyddade anspråk pä egendomen, bör lösenbeloppetfördelas mellan de berättigade. Förevarande paragraf innehåller särskilda bestämmelser försådana fall då någon har en rätt till egendomen som är skyddad mot ägarensborgenärer. Ersättning skall då utges till rättighetsinnehavaren. För det fallatt denne innehar egendomen till säkerhet för en fordran skall ersättningenmotsvara värdet av denna fordran. I annat fall skall ersättningen motsvaravärdet av den särskilda rättigheten. Ersättningen kan dock inte i något fallbli högre än det värde egendomen har i den allmänna handeln. Den sålundautgivna ersättningen skall avräknas från den ersättning som tillkommer ägaren. I pantsättningsfallet skall alltså den som utövarlösningsrätt i försia hand utge ersättning till panthavaren. Ersättningen tilldenne kommer normalt alt motsvara pantfordringen. Om ersättningen understigerdet lösenbelopp som den aktuelle ägaren är berättigad lill, dvs, egendomensvärde, skall överskjutande belopp utges till denne. Skulle undantagsvispantfordringen motsvara eller vara högre än egendomens värde, får ägaren intenågon ersättning alls. Av allmänna regler följer att utgivande av lösen till panthavarenmedför en minskning av dennes fordran. Har egendomen sålts med ätertagandeförbehåll, skallersättningen i första hand utges till köparen. Ersättningen till denne bestämsi överensstämmelse med de avräkningsregler som gäller när säljaren har rättall återta egendomen. Det kan förekomma att innehavaren av egendomen inte harnågon sak-rättsligt skyddad rättighet till denna. Ett exempel är attinnehavaren har nyttjanderätl till egendomen, I elt sådant fall blirinnehavaren skyldig att lämna ut egendomen, om lösningsanspråk framställs. Hanhar dock inte rätt till någon ersättning från den ursprunglige ägaren. Däremotkan han på grund av nyttjanderättsupplåtelsen ha rätt till skadestånd av densom upplät nyltjanderätten, Vad som sägs i denna lag om godtrosförvärv av lösöregäller också godlrosförvärv av panträtt i lösöre. Med äganderätt, överlåtelseoch överlå-lare avses därvid panträtt, pantsättning och pantsättare. Har någon gjort ett godtrosförvärv av panträtt i lösöreoch vill nägon annan lösa till sig egendomen enligt 4 §, skall lösenbeloppetsvara mot värdet av den fordran för vilken egendomen är pantsatt, dock högslegendomens värde i den allmänna handeln. Paragrafen har jämkats någol och svarar mot 7 S ipropositionsförslaget. (Jfr4 § i utredningens förslag) Prop, 1985/86: 123 Liksomenligt gällande rätt kan det enligt paragrafen uppstå godtrosförvärv avpanträtt i lösöre. Förevarandeparagraf gäller när panlsättaren uppträder som ägare ulan att i själva verketha nägon behörighet att disponera över egendomen. Också när den som disponeraröver egendomen i stället hävdar att han är panthavare och utnyttjar sin rättatt återpantsätta panten (se 10 kap, 6 § handelsbalken), kan paragrafentillämpas och godtrosförvärv inträda för ålerpanthavaren. Om han i ställetuppträder som panthavare och säljer egendomen under påstående atl den harutgjort säkerhet för ett förfallel lån som inte har betalats, blir frågan om godtrosförvärvatt bedöma enligt 2 §, Vid återpanlsättning kan läget vara det att den somdisponerar över egendomen faktiskt är panthavare och alltså har rätt att undervissa förutsättningar återpantsätta panten men överträder de föreskrifter somgäller; han återpantsätter exempelvis panten för högre belopp än vad som gällerför den ursprungliga panlsättningen. Även i sådana fall kan godtrosförvärv uppkommaför ålerpanthavaren. Fråganom god tro föreligger får vid pantsättning bedömas på samma sätt som vidöverlåtelse. Del kan i detta sammanhang erinras om att enligt lagen (1949:722)om pantlånerörelse den som yrkesmässigt driver sådan rörelse får ta emot enpant bara frän den som är känd för rörelseidkaren eller hans personal eller somkan legitimera sig på tillfredsställande sätt. Har denna föreskrift inteiakttagits, kan god tro normall inte anses föreligga. Innanpanthavaren har fått panten i sin besittning kan han givetvis inte göra någol godtrosförvärv.Har ägaren både upplåtit panträtt och överlåtit egendomen, torde reglerna omdubbelöverlåtelse kunna lillämpas analogt, dvs. den som först har fältegendomen i sin besittning har företräde framför den andre om han var i god trovid besillningslagandel. Frågan om vilken rätt som har företräde innan någotbesittningstagande har skett behandlas däremot inte i lagen. Reglernaom rätt till lösen tillämpas ocksä på panträtt. Vid fastställande avlösenbeloppet får man då utgå från det belopp för vilket panten häftar. Dettamotsvarar som regel den fordran för vilken panten har lämnats som säkerhel. Omdenna fordran sedermera har minskat, t.ex. genom amorteringar, måste mangivetvis ta hänsyn till detta. 1sällsynta fall kan det tänkas att den pantsatta egendomen utgör säkerhet fören fordran som överstiger egendomens värde. Det kan vara fallet exempelvis omen låntagare har lämnat flera föremål däribland den egendom vartilllösningsrätt görs gällande - som säkerhel för elt större län. Lösen får då istället bestämmas efter egendomens marknadsvärde. Ompanthavaren i sin lur har återpantsatt egendomen hos någon annan, skall lösen iöverensslämmelse med 5 § i första hand utges till denne. Det erlagda beloppetfår sedan avräknas från den ersättning som tillkommer panthavaren själv. övergångsbestämmelser Prop, 1985/86: 123 Dennalag träder i kraft , Harnågon före ikraftträdandet förlorat äganderätten lill viss egendom pä grund avnågon annans godtrosförvärv och vill han efter ikraftträdandet lösa till sigegendomen enligt 4 § första stycket, skall den tid som anges i 4§ andra stycket räknas tidigast frän ikraftträdandet, övergångsbestämmelsernahar behandlats i avsnitt 2,5 i den allmänna motiveringen, 4.2 Förslaget till lag om ändring i handelsbalken Lagenom godtrosförvärv av lösöre ersätter bestämmelserna om godtrosförvärv i 11kap. 4 § och 12 kap, 4 § handelsbalken. Dessa paragrafer innehåller också vissaandra bestämmelser, I II kap, 4 § finns sålunda regler om skyldigheten förden som disponerar över egendomen att belala ersättning till den ursprungligeägaren, och i 12 kap, 4 § ges regler om ersättningsskyldighet för deposilariesom utan lov "nöter förtrott gods, eller sig till nytta det brukar",1 dessa delar ger paragraferna uttryck åt någol som även ulan lagregleringskulle gälla på grund av allmänna regler, 11 kap, 4 § innehåller också reglerom ersättningsskyldighet för det fall att nägon tar lån i annans namn och sedaninte kan visa atl det har skett med vederböriigt samtycke.