prop · G903118 · 1985-12-31 00:00:00 — skalldäremol arbetsplan upprättas även för förbättringsarbeten (15§), låt vara alt förfarandetfår förenklas (16 § tredje siycket) och att utställning och fastslällelse avarbetsplanen ej behöver ske (17 § Iredje slyckel och 18 § andra styckel). Ocksåi andra avseenden får den föreslagna ändringen vissa följder. Således kommerinte längre regeln i 11 § om samråd med länsslyrelsen atl bli tillämplig vidförbättringsarbeten. Delsamma gäller beslämmelsen i 13 § där det föreskrivs,att man vid byggande av väg skall tillse att vägen får sådanl läge ochutförande alt ändamålet med vägen nås ulan oskälig kostnad och med minstaintrång och olägenhet för annan. Praktiskt mer betydelsefullt kan del bli allkommunerna inte längre lorde kunna lämna bidrag till förbättringsarbeten förvägar där staten är väghållare. Bestämmelsema i 9§ ger nämligen möjlighel tillkommunala bidrag endast för byggande av väg men däremol inte för drift av väg.Förslagel lill ändring av 10 § har inte föregåtts av någon remissbehandling.Lagrådet saknar underlag för alt bedöma om de av lagrådet påpekade konsekvensernaav ändringen inverkar på frågan om förbättringsarbeten skall räknas som driftav väg. Enligt 1 kap. 2 § NRL-förslaget skallhushållningsbestämmelserna i 2 och 3 kap. NRL tillämpas i mål och ärendenenligt de författningar i vilka detta särskilt föreskrivs. Bland de i lagmmmetangivna författningarna är väglagen. Stadgandet i väglagen om tillämpning avNRL:s föreskrifter har i del remitterade förslaget lagils upp i en ny andramening i 13 §. skall enligt remissen tillämpas när en vägsläge och utförande bestäms. Med denna utformning av anknytningen mellan NRL ochväglagen är det naturligt alt la in beslämmelsen i elt lagmm som återfinnsunder mbriken Byggande av väg. Den föreslagna ordalydelsen kan emellertid ledatanken till att NRL skall fillämpas endasl vid själva det faktiska arbetet medatl bygga en väg. Avsikten är självfallel, såsom också framgår avspecialmoliveringen, all skall beaktas vid upprättandel avarbetsplaner som är del rättsliga inslmment som reglerar ett vägbyggande.Enligt lagrådels mening kan del vara lämpligt att också i andra ärenden enligtväglagen kunna tillämpa NRL. Det bör därför övervä- gasatt låta kopplingen mellan NRL och väglagen ske genom en generellt Prop.1985/86:118 hållen, inledningsvis placerad bestämmelse. En sådan teknik synesbättre överensstämma med den metod som valts i andra lagar (se 2 kap. 2§PBL-förslaget och 4a§ miljöskyddslagen samt också vad lagrådel ovan yttratbeträffande 3 § naturvärdslagen, el-lagen och rörledningslagen). Lagrådelförordar därför att anknytningen sker genom en ny paragraf, betecknad 3a§,intagen under mbriken Allmänna bestämmelser. Paragrafen kan ges följandeuiformning. Vidprövning av ärenden enligt denna lag skall lagen (0000:000) om hushållning mednaturresurser m. m. lillämpas. Paragrafenreglerar väglagens följsamhet dels lill detaljplaner och områdesbestämmelseroch dels lill särskilda bestämmelser för marks bebyggande eller användning.Vad gäller undantag från sådana särskilda bestämmelser - varvid främst åsyftasnalurvårdsföreskrifler - har i remissen föreslagils att undantag skall kunnamedges enligt bestämmelserna i naturvärdslagen. Mot denna teknik finns i ochför sig ingen erinran. Tvärtom talar mycket för atl ärenden om undantag frånnaturvårdslagens föreskrifter skall prövas enligt den lagens bestämmelserbeträffande både avgörandet i sak och förfarandet. Emellertid har inte sammametod tillämpats i annan följdlagstiftning varöver lagrådet nu avgeryttrande. Lagrådet syftar på 3 kap. 2 § FBL, 9 § anläggningslagen och 8 §ledningsrättslagen. Alt i väglagen nu använda en avvikande teknik bör komma ifråga endast om starka skäl kan åberopas härför. Något sådant skäl synesemellertid knappast föreligga. Enligt lagrådet bör man därför i väglagenalltjämt välja en lagieknisk lösning som i huvudsak ansluter till den regleringsom skall finnas i nyssnämnda lagmm i FBL. Lagrådel förordar därför att 14 §väglagen ges följande lydelse. Inomområde med detaljplan eller områdesbestämmelser fär väg inte byggas i slrid molplanen eller bestämmelsema. Om syftet med planen eller beslämmelserna intemolverkas, får dock mindre avvikelser göras. Gällereljesl naturvårdsföreskrifter eller andra särskilda bestämmelser för marksbebyggande eller användning skall väg byggas så, atl syftet med bestämmelsernainte motverkas. Omdet finns särskilda skäl, får regeringen eller myndighet som regeringenbestämmer medge undantag från bestämmelser som avses i andra siycket. Iparagrafens tredje stycke finns bestämmelser om giltigheten hos fast ställda arbetsplaner. Den tid under vilken fastställelsebeslutel gäller kan enligt sista meningen i stycket förlängas, varje gång med högsl tre är, om det föreligger synneriiga skäl för en föriängning. I remissen föreslås nu alt det skall räcka med särskilda skäl. Som tillräckligt skäl för att överväga en 70 förlängningav faslställelsetiden bör enligt departementschefen gälla alt Prop. 1985/86:118 objektet ingår i gällande flerårsplaner eller fördelningsplan eller alt deteljesl kan anses sannolikt att objektet kan anlas komma dll utförande inom entreårstid. Inför en föriängning av giltighetstiden måste självfallet hänsyn taslill fastighetsägarnas olägenheter av alt frågan om ianspråktagande av hans markhålls öppen. Den så att säga "döda hand" som under ytteriigare lidkommer all vila över berörda markområden medför atl fastighetsägaren fårsvårigheter alt planera underhålls- och förbättringsarbeten eller atl görainvesteringar som har betydelse för framtida lönsamhet. Å andra sidan är detnaturligtvis, som departementschefen framhåller, angeläget att vägbyggnadsprocessenkan ges en effektiv och ekonomisk utformning. Lagrådet, som inte har någonkännedom om den praxis som kan ha utbildats vid prövning avförlängningsärenden, finner det för sin del svårt att bedöma om den"uppmjukning" av förutsättningarna för en förlängning av giltighetstidensom den föreslagna ändringen av paragrafens lydelse syftar till kommer atlförsämra fastighetsägarnas silualion. Konsekvenserna av den föreslagnaändringen hade enligt lagrådels mening bort belysas genom en remissbehandling. Paragrafenger bestämmelser om fömtsättningarna för atl gata skall förkla ras fillika vara allmän väg och om förfarandet i sådana ärenden. Enligt huvudregeln i 6 kap. 26 § första stycket första meningen PBL skall kom munen inom områden med detaljplan vara huvudman för allmänna platser. Inom en sådan detaljplan är gala beteckningen på alla områden för for dons- och gångtrafik, se prop. 1985/86:1 s. 561. Här kan det finnas behov av att bestämma att en gala tillika- skall förklaras vara allmän väg. Etl praktiskt fall är att en gala har kommit att bli en del av en viktigare förbindelseled mellan två orter. Den rättsliga betydelsen av en i 23 § avsedd förklaring är att staten därigenom blir väghållare och att statens rättigheter och skyldigheter kommer alt regleras av väglagen. Det blir således väglagens föreskrifter om drift av väg - med den inskränkning som följer av 6 kap. 30 § andra siycket PBL - som bestämmer vad väghållaren har atl göra. Också vissa frågor om ordnings- och säkerhetsföreskrifter kommer att avgöras enligt väglagen (se 43 och 44§§). All gala förklaras tillika vara allmän väg för att slalen skall bli väghållare inverkar däremol inte på huvudmannaskapet för de allmänna platserna inom planområdei. Kommunen blir alltjämt huvudman med därav följande rättigheter och skyldigheter. Vad huvudmannaskapet innebär regleras främst av 6 kap. 17 § försia slyckel PBL, som behandlar kommunens rätt alt lösa mark som skall användas för allmänna platser, och 7§ väglagen, som anger att kommunen skall tillhandahålla slalen i dess egenskap av väghållare den mark som behövs för väg. Det bör anmärkas att kommunens huvudmanna skap självfallet beslår om statens väghällaransvar upphör, därför att vägen dras in, eller om kommunen efler beslut av regeringen eller skall överta väghållningen. Del bör också nämnas alt om en detaljplan med kommunen som huvudman för allmänna platser läggs över etl område där 71 enallmän väg redan går fram så påverkar planbeslutet inte det ansvar för Prop.1985/86:118 hållandet av vägen som staten redan har enligt väglagen. Det ärinte alldeles enkelt att förstå innebörden av och hålla i sär de båda begreppenhuvudman för allmänna platser och väghållare. Inte heller är samordningenmellan PBL och väglagen lättillgänglig. Några praktiska olägenheter av deantydda svårigheterna torde dock knappast vara att befara. Lagrådet har ejerinran mot den föreslagna lydelsen av förevarande 23 § men vill förorda all 6kap. 30 § andra stycket PBL ändras så alt det tydligt framgår att del ärväglagens bestämmelser som reglerar statens ansvar för underhållet av den gatasom förklarats tillika vara allmän väg. I samband därmed kan det finnasanledning att korrigera vissa uttalanden på s. 566 i prop. 1985/86:1. 43,45, 47 och 48§§ 143§finns bestämmelser om vilka åtgärder inom ett vägområde som inte far vidtasutan tillslånd. Förslaget till ändrad lydelse av paragrafen innebär att tillslåndspliktenskall omfatta byggnader, andra anläggningar eller anordningar (första styckelpunkt 1) samt andra åtgärder som kan försämra trafiksäkerheten eller vara tillolägenhel för vägens bestånd, drift eller bmkande (första stycket punkt 2). Ispecialmodveringen säger sig departementschefen med den ändrade lydelsen avseatt anpassa terminologin till PBL och göra klart alt dllståndsplikt skall gällagenerellt inom vägområdet för säväl byggnader, andra anläggningar elleranordningar som för åtgärder. Lagrådet vill peka på att anpassningen iförslaget inte gjorts fullt ut. Om en anpassning skall ske vilket i och försig inte är nödvändigt bör den göras så alt använda begrepp hellöverensstämmer. Eljesl löper man risk att de som skall tillämpa lagama drarfelaktiga slutsatser om bestämmelsernas innebörd. Lagrådet föreslår med hänsyntill det anförda att första styckel punkt I ges följande lydelse. "1.uppföras byggnader, göras tillbyggnader eller utföras andra anläggningar elleranordningar,". Med en sådan lydelse av punkten kommer alla åtgärder somanges i 8 kap. 1 § försia stycket I och 2 samt 2§ första stycket 1-8 PBL attomfattas av tillståndsplikten. En anpassning till PBL:s terminologi kräverockså att uttrycket "försämra trafiksäkerheten" i punkt 2 eftermönster av 3 kap. 2 § PBL byts ul mot uttrycket "inverka menligt påtrafiksäkerheten". Påskäl som närmare utvecklas i specialmotiveringen har i paragrafen vidaretillagts en bestämmelse som ger väghållningsmyndigheten möjlighet att vidtaåtgärder för att omgående få bort otillåtna anläggningar eller anordningar, t.ex. skyltar, som har satts upp inom ett vägområde utan tillstånd och som utgören trafikfara. Såsom bestämmelsen utformats kan rättelse av en felaktigtvidtagen åtgärd inte ske besvärsvägen, eftersom åtgärden inte föregås av ettbeslut som kan överklagas. I45, 47 och 48 §§ bör i de delar som syftar till en anpassning till terminologini PBL göras ändringar och fillägg som motsvarar dem som föreslagits beträffande43 §. I45 har beträffande byggnader, andra anläggningar eller anordningar eller åtgärder utanför elt område med detaljplan och för vilka bygglov inte 72 erfordrasgenom nya bestämmelser införts en skyldighet att söka tillstånd Prop. 1985/86:118 hos för sådant som kan äventyra vägens bestånd, drifl ellerbmkande. Förslaget har i denna del inte remissbehandlats. Lagrådet har svårtatt inse behovet av bestämmelsen. Det är också oklart varför departementschefenvall uttrycket "vägens bestånd, drift eller bmkande" i dettasammanhang, jfr 43 §. Reglernaom verkställighet för att åstadkomma rättelse när någon överträtt enbestämmelse i 45 § har blivit alltför krångliga. Enligt förslaget anvisas olikavägar beroende på vad som skall rättas. Gäller del byggnad torde avsikten varaatt väghållningsmyndigheten enligt 72 § första stycket skall vända sig tilltingsrätten. Är det åter en anläggning, som inte är byggnad, eller en anordningskall enligt det nya fjärde siycket i 45 § besluta om avlägsnandegenom väghållningsmyndighetens försorg. Hur man skall kunna vinna rättelsebeträffande övriga otillåtna ålgärder som avses i 45 § första styckel punkt 1framgår inte av lagrådsremissen. År del slutligen en ljusanordning, som behöverlas bort, är kronofogdemyndigheten rätl instans enligt 72 § andra slyckel.Enligt lagrådets mening borde beslul om verkställighet i alla dessa situationerkunna anförtros åt . Någon hänvisning till 45 § bör då ej ske i 72§ försia eller andra styckena och sista stycket i 45 § kan ges följandelydelse. Omtillstånd saknas (eller har återkallats, jfr 43 §) får länsslyrelsen meddelabeslut om alt rättelse skall ske genom väghållningsmyndighetens försorg. Isamband med ett sådant beslut fär meddela de föreskrifter sombehövs. Paragrafen,som innehåller bestämmelser om byggnadsförbud i fråga om mark som kan antaskomma alt ingå i vägområde för en planerad väg, föreslås bh upphävd. Ispecialmoliveringen har som skäl härför hänvisats fill alt det nuvarande systemetmed omfattande nybyggnadsförbud enligt PBL-förslagel skall avskaffas. Vidareframhålls att det i PBL-förslaget fömtsälts alt framlida sträckning av vägarskall redovisas i kommunemas översiktsplaner. Lagrådelhar intet atl invända mol att paragrafen upphävs. Eftersom förslaget i denna del inte har remissbehandlats vill lagrådel dock påpeka följande. Argumentet atl framlida vägsträckningar skall tas upp i översikts planen slår i viss motsättning fill vad som anförs i den allmänna motive ringen under 2.1.1 om behandlingen av vägfrägor i översiktsplanen. Del sägs där alt del naturligtvis kan förekomma all vägfrågorna inte har kunnat lösas i översiktsplanen l.ex. av del skälet alt man inte har kommit överens om en gemensam ståndpunkt. I sådana fall skulle förbud enligt 49 § kunna fylla en funktion. Det bör vidare framhållas att, även om en framtida vägslräckning redovisats i översiktsplanen, väghållningsmyndigheten inte kan vara hell säker på alt vägsträckningen förblir obebyggd. Översikts planen är ju enligt departementschefen inte bindande och del kan därför länkas alt tillslånd lämnas lill byggnadsförelag inom områden där vägen _- skall gå fram. Paragrafenger både i sin nuvarande och i föreslagen lydelse möjlighetatt ingripa beträffande byggnader, anläggningar och anordningar när det krävsför att tillgodose trafiksäkerheten. De föreslagna ändringarna avser delsvillkoren för ingripanden, första siycket i paragrafen, och dels attingripande från sida inte längre skall få ske inom område meddetaljplan, andra styckel. Inom sådanl område har enligt 10 kap. 17 § motsvarande befogenheter. Slutligen föreslås att den inuvarande andra stycket intagna bestämmelsen om vite flyttas till 64 §. Förnärvarande kan ingripande ske endasl belräffande byggnad, anläggning elleranordning inom del i 4547§§ angivna förbudsområdet dvs. i praktiken intelängre bort från vägområdet än . Denna begränsning har i förslagetfallit bort. En annan ändring är att ingripande skall få företas endasl omförhållandena ändrats sedan byggnaden, anläggningen eller anordningen kom till.För närvarande är del möjligt atl ingripa även i andra fall. I motiven till dennuvarande bestämmelsen (prop. 1971:123 s. 191) talas om del fall atl enlagligen tillkommen anordning ligger inom elt senare genom särskilt beslut avlänsstyrelsen tillskapat förbudsområde. Genomde föreslagna ändringama har paragrafen anpassats till 10 kap. 17 § PBL. Någotannal skäl för ändringarna har inte angivits än önskan alt få överensslämmelsemed PBL. De föreslagna ändringarna har utarbetats inom ochhar lagts fram utan remissbehandling. Lagrådet har svårt atl bedöma om denutvidgning av del område där ingripande kan ske som blir följden av förslagetär sakligt motiverad. Lagrådet sätter vidare i fråga om det är välbetänkt atlta bort möjligheten atl ingripa även i andra fall än när förhållandena harändrats. Med hänsyn till del anförda synes det tillrådligt att behållaparagrafens första stycke oförändrat. Lagrådet ser inget avgörande hinder motatt fömtsättningarna för ingripanden blir något olika inom och utom område meddetaljplan. Iparagrafen ges bestämmelse om ersällning för skada som uppkommer genom inskränkningari dispositionsrätt lill mark på grund av atl allmän väg har dragits eller skalldras fram. Enligt försia stycket skall således ersättning utgå om vägran avtillstånd enligt 47 § medför att pågående markanvändning avsevärt försvåras.Tillämpningsområdet för 47 § inskränks emellertid enligt remissens förslag.Krav på tillstånd skall endast gälla utanför områdenmed detaljplan och endasl för ålgärder som inte kräver bygglov. Avsikten är altbeträffande åtgärder utanför vägområdet minska den nuvarande dubbelprövningen.Lagrådet vill anmärka att ändringen av 47 § kan få betydelse för den enskildefastighetsägarens rätt till ersättning. När prövning inte längre skall skeenligt väglagen utan endast enligt blir ju PBL:sersättningsregler ensamt avgörande. PBL ger emellertid inte rätt till ersättning för vägratbygglov i den i 47 § angivna situationen. nämligenenligt PBL-förslaget ett förhållande som fastighetsägaren får Prop.1985/86:118 finna sig i utan rätt till kompensafion. Idessa paragrafer behandlas besvärsordningen vid överklagande av beslul enligtväglagen. De ändringar som här föreslås skall ses mol bakgmnden av de samtidigtframlagda förslagen att väghållningsmyndighet skall överta vissabeslutsbefogenheter som ankommer på länsstyrelse. Dessa förslag, motvilka lagrådet inte har något att invända, avser rätt att besluta som förstainstans i frågor som rör ordning och säkerhel inom vägområdet. Hit hör bl. a.frågor om tillslånd att ansluta enskild körväg till allmän väg, 39§, och attvidta åtgärder och ha anordningar inom vägområdet, 43§. beslul idessa frågor kan enligt nuvarande ordning överklagas lill regeringen. Enligtdet remitterade förslaget får väghållningsmyndighetens beslut överklagas lillvägverket, 73 §. Vägverkels beslut får inte överklagas, 75 § första styckel.Det blir alltså väghållningsmyndighetema och förbehållet att prövaoch avgöra här avsedda ordnings- och säkerhetsfrågor. Länsstyrelsernas ochregeringens befattning med frågoma upphör. Deföreslagna ändringarna i besvärsordningen stämmer i huvudsak överens med vadvägverket föreslagit i sin framställning lill regeringen. Av elvaremissinstanser som yttrat sig över ändringsförslagen har nio ställt sigtveksamma eller avvisande. Man har framhållit atl besvär bör föras till eninstans utanför vägmyndigheterna, detta för atl garantera en allsidig bedömningoch en bedömning som tillgodoser rättssäkerheten. Lagrådel delar detta synsätt.I den allmänna motiveringen framhåller departementschefen alt hartillräcklig kompetens på området varför rättssäkerheten inte sätts i fara.Från rättssäkerhetssynpunkt är det emellertid väsentligt atl prövningenankommer på en instans som - fömlom att den har saklig kompelens på området -tillika är opartisk. De ärenden varom här är fråga är typiskt sett sådana därdet krävs en avvägning mellan olika iniressen, en avvägning som faller signaturlig för en länsstyrelse men mindre självfallen för en sektorsinrikladmyndighet som . Man kan enligt lagrådels mening inte bortse från altvägverket kan komma all se ordnings- och säkerhetsfrågorna ensidigt från desynpunkter verket har att främst företräda och att det inte tillräckligtbeaktar andra intressen. I likhet med flertalet av de remissinstanser somuttalat sig i frågan föreslår lagrådet atl länsstyrelse blir besvärsinslans istället för vid överklagande av väghållningsmyndighets beslut. Etlalternativ vore all låta kammarrätt pröva besvär över väghållningsmyndighelsbeslul. Kammarrätt är besvärsinstans vid överklagande av vissalänsslyrelsebeslul (37 och 38§§, 45-47§§, 48§ andra stycket saml 52 och 53§§)och härufinnan föreslås ingen ändring. Med hänsyn till att ordnings- ochsäkerhetsfrågorna inom vägområdet övervägande avser lämplighetsbedömningar ochfill behovel av skyndsamhel i avgörandena är emellertid lösningen med länsstyrelsesom besvärsinslans alt föredra. Vadså angår frågan om besvär skall fä anföras mot beslut Prop.1985/86:118 i dit fullföljda ärenden delar lagrådet departementschefens meningatt ärendena inte är av den art att regeringens medverkan är påkallad och atten besvärsordning enligt tvåinstansprincipen är mest radonell. Slutsatsen bliratt länsslyrelsens beslul inte bör få överklagas. är redan i dagslutinstans i vissa frågor, se prop. 1983/84:120 s. 18. Lagrådet villemellertid understryka vikten av att inhämtar yttrande,särskilt i frågor där en samordning över länsgränsema är önskvärd. Beaktasvad lagrådet nu har anfört kan 73 § bibehållas i sak oförändrad. I 74 § bör iett nytt första stycke föreskrivas att beslut enligt 73 § intefår överklagas. I Iredje styckel av paragrafen, motsvarande andra stycketremitterade förslaget, bör anges att "andra beslut av enligtdenna lag än som avses i första och andra styckena får överklagas hosregeringen genom besvär". Slufligen kan 75 § bibehållas i sak oförändrad. Paragrafenbehandlar statlig myndighets rätl att föra talan mot annan stadig myndighetsbeslut. I andra stycket har i det remitterade förslaget dllagts en ny andramening varigenom kommun getts en uttrycklig rätt atl överklaga beslul enligtväglagen som meddelats av statlig väghållningsmyndighet, ellerlänsstyrelse. Förutsättning för kommunens rätt alt klaga anges vara attbeslutet skall beröra kommunens verksamhetsområde. Som motiv för beslämmelsenanför departementschefen att kommunerna enligt PBL ges ett övergripande ansvarför markplaneringen och därför bör få överklaga beslul frånväghållningsmyndighelerna. I sitt yttrande över PBL-förslaget uttaladelagrådet att en bestämmelse, som anger vilka som allmänt sett är behöriga attöverklaga ett beslut, inte behövs. Vem som får överklaga följer nämligen avallmänna gmndsatser (se prop. 1985/86:1 s. 822). Departementschefen haranslutit sig till lagrådets mening och i det dll överlämnadePBL-förslaget har föreskrifter om vem som har besvärsräit tagits bort. Också enkommuns rätt att klaga är beroende av om beslutet kan anses ha gått kommunenemot eller ej (se s. 816). Någon tvekan om alt kommun redan nu har den ilagrådsremissen avsedda klagorällen föreligger inte. Med hänsyn lill detanförda förordar lagrådet att det föreslagna tillägget i 76 § andra styckel fårutgå. Ipunkt 2 föreskrivs att beslul, tillstånd och föreskrifter som har meddelats enligt äldre bestämmelser fortfarande skall gälla. I 17 kap. PBL-förslagel har inte någon molsvarande övergångsbestämmelse tagils upp belräffande beslut i ärenden om byggnadslov. Om skälen lill alt PBL ej har övergångs bestämmelse om rättsverkningar av äldre beslut om byggnadslov hänvisar lagrådet till prop. 1985/86:1 s. 860. Inte heller för de ärenden som avgjorts enligt väglagen torde någon särskild övergångsreglering erfordras. anmärkasalt om befogenheten alt meddela elt lillslånd övergår från en Prop. 1985/86:118myndighei lill en annan, såsom föreslås beträffande tillstånd enligt 43 § därväghållningsmyndighelen och inte länsslyrelsen skall vara beslutande,sä inverkar inte detla på frågan om huruvida äldre beslut, tillstånd ellerföreskrift alltjämt gäller. Däremot blir läget annorlunda om en vissdllståndsprövning skall upphöra. Lagrådel syftar främst på all enligt 47 §någon dubbelprövning inte längre skall ske belräffande ålgärder inomdelaljplanelagl område och inte heller för bygglovsplikliga ålgärder. I dessafall kommer i fortsättningen frågan om en åtgärds tillåflighet endast atlprövas av enligt PBL medan någon prövning av länsstyrelsenenligt väglagen inte längre skall ske. Sådana beslut som fattats avlänsstyrelsen enligt väglagens äldre regler lorde - i motsats lill vad somsynes fömtsall i punkt 2 - inte ha någon rättsverkan efter nya lagensikraftträdande.