prop · G903123 · 1985-12-31 00:00:00 — tror för sin del alt utredningen träffar rätl,när den inte föreslår begränsning av lösensrälten till vissa situationer. Varjesådan begränsning får ell drag av godtycke, som i praktiken kan leda lilltillämpningssvårigheter och slumpartade resultat. som ansluter sig till exstinktionsprincipen med vissamodifikationer lill skydd för den ursprunglige ägarens intressen, anför: Den ursprunglige ägarens rätt att återfå godset mot lösen ulgören sådan modifikation. Liksom utredningen anser förbundet att denna rätt bör bevaras.Det är visseriigen inte bekant för förbundel i vilken omfattning rätten tilllösen utnyttjas i praktiken. Utredningen lämnar inga upplysningar härom.Sannolikt sker det endast i ett begränsat anlal fall, framför allt i fråga omföremål med ett värde utöver det rent ekonomiska. Del torde vara främst isädana fall som lösenrätlen har nägon betydelse. Nägon olägenhet med denhittillsvarande oinskränkta lösenrätten har dock inte försports. För attundvika komplikationer i regelsystemet bör man därför som utredningenföreslår behälla den nuvarande regeln. Det avsteg frän exstinktionsrätten som lösenrätten innebärär välmotiverat. Föreningen tillstyrker därför en generell lösenrätt,innebärande alt den rätte ägaren alllid skall ha rätt att kunna få tillbaka sinegendom. Lagstiftaren har föreslagk lösenrätt för den rätte ägaren.Det kan tänkas förekomma fall då utmätning skett efler anvisning av gäldenärenav gods som denne inte äger råda över och denna egendom sedan sålts på exekutivauktion vilket presumeras medföra godtrosförvärv. Rätte ägaren skulle vidsådant förhällande äga atl lösa egendomen äter enligt värdeprincipen underförutsättning atl köparen går att spåra. Situationen är dock sä pass ovanlig atlden knappast kan medföra några menliga konsekvenser för allmänhetens intresseför exekutiva auktioner, Förslagel om lösenrätt inger därför inte någrabetänkligheter i vad avser "omsättningens intressen", LRF Prop, 1985/86: 123 Ansluter sig till förslaget, 4.2 Lösenbeloppet Hovrätten över och Hovrätten ser positivt på alt regler om beräkning avvederlag införs samt tillstyrker förslaget härom. Hovrätten vill därvid anmärkaatt bruket av ordel "förbättring" i lagtexten torde innebära atl endaslnödiga och nyttiga koslnader skall ersättas. Har inget att erinra mot förslaget. När det gäller att fastställa efler vilken principvederlaget skall bestämmas förordar uiredningen den s. k. vederlagsprincipenframför den s, k, värdeprincipen. Som skäl härför anger utredningen att detför "de allra flesta ter sig nog ganska naturligt atl den som t, ex,blivit bestulen pä sin sak skall kunna fä tillbaka saken från godtroendeinnehavare utan att behöva ersätta denne för utebliven vinst", Ianslutning härtill påpekar utredningen att den hos vilken godset påträffas intesällan torde ha köpt det billigt. Vidare framhåller utredningen atl del ärlättare att fastställa lösenbeloppet med tillämpning av vederlagsprincipen. Enligt tingsrättens mening har dessa skäl inte någonnämnvärd styrka. För det första torde det vara sällsynt att C har gjort ett godtrosförvärv,om han har köpt godset till lågt pris. För det andra torde allmänhetens påståddasvårighet att acceptera värdeprincipen bottna i vanföreställningen atl C kangöra etl godtrosförvärv blott genom atl påslå god tro. Utredningens förslagsyftar ju bl, a, till att undanröja den vanföreställningen. När så sker torde aUmänhetenha lättare att acceptera värdeprincipen eller t. o. m. anse den principen somriktigast. För det tredje kan vederlagsprincipen anses vara någol enklare atttillämpa, men värdeprincipen är ändå en princip som tillämpas med gott resultati nästan alla försäkringsfall. Enligt tingsrättens mening är det i stället andraomständigheter som måste beaktas vid valet av värderingsprincip. A:s förlust avegendomen täcks av en försäkring. A kommer därför att uppbära enförsäkringsersättning, som motsvarar värdet på den förlorade egendomen. Denersättningen kan A använda till ett ersättningsköp. som sedan kommer attundergå samma värdeutveckling som den föriorade egendomen. En lillämpning avvärdeprincipen leder alltså inte lill någon föriust för A,' medan en värderingenligt vederlagsprincipen kan ge honom dubbel vinst eller överföra vinsten lillförsäkringsbolaget. En lösenrätl med tillämpning av vederlagsprincipen kandärför utnyttjas av A i spekulativa syften och 6 1985/86. alltsåinte enbart för att tillgodose hans inlresse av att återfå föremål med Prop.1985/86: 123 affektions- eller samlarvärde. För C. som vid förvärvet kan ha varit lika inriktad som Apä att göra en värdesaker investering, är det däremot inte möjligt att försäkrasig mot den förlust som vederlagsprincipen innebär för honom.Sammanfattningsvis anser därför tingsrätten att skälen för atl tillämpavärdeprincipen klart överväger de skäl som talar för vederlagsprincipen. Chefsrådmannen är skiljaktig i fräga om valet avprincip för fastställande av lösenbeloppets storlek och ansluter sig tillutredningens förslag att vederlagsprincipen bör gälla, Lösenbeloppel skall enligt utredarens förslag bestämmasefter vederlagsprincipen under förutsättning att godsets värde i allmännahandeln inte är lägre än del pris som innehavaren betalt. Därmed harvärdeprincipen som belänkande ansågs bäst lämpad i sammanhanget fåttträda i bakgrunden. De skäl som utredaren anfört för sitt förslag i dettahänseende synes mig övertygande. Särskilt skulle det enligt min mening te sigstötande om den som blivit fränstulen värdefull egendom skulle tvingas ersättainnehavaren för utebliven vinst, Förslagel att innehavaren i förekommande fallskall ha rätt till ersättning för nedlagda kostnader synes väl ägnat atlunderlätta uppgörelsen mellan ägaren och innehavaren. Tillstyrker tillämpningen av vederlagsprincipen vid bestämmandelav lösenbeloppet. Nämnden är tveksam till ett godtagande avvederlagsprincipen. Utredning ens motiv härför har framförallt varit atl en rätt för ägaren att fä återlösa egendomen genom att utge det vederlag, som godtrosförvärvaren tidigare måst betala, innebär en kompromiss mellan exstinklions- och vindikations- principerna. I den mån godtrosförvärvet skett för ett vederlag som under stigit godsets värde, ger vederlagsprincipen ägaren en viss möjlighet att återfå egendomen på förmånliga villkor trots godtrosförvärvet, som godtrosförvärvaren åtminstone skyddas mot föriust, Godtrosförvär vet ger då emellertid inte innehavaren trygghet alt få behålla det fulla ekonomiska värdet av sitt förvärv. Denna nackdel för godtrosförvärvaren motsvaras av fördelen för egendomens urspmnglige ägare, att kunna åt komma densamma på någorlunda hyggliga villkor trots godtrosförvärvet. Lösensrätt enligt vederlagsprincipen innebär med andra ord en kompro miss mellan de inblandade parternas intressen. Om vederiagsprincipen skulle lagfästas, bör regeln, trots den föreslagna preskriptionstiden, utfor mas på sådant sätt, atl den i likhet med förslaget lagrådsremiss kan ge innehavaren kompensation ocksä för penningvärdets fall efter den 70 tidpunkt, dä godtrosförvärvetskett, - är emellertid Prop. 1985/86: 123 tveksam lillvederlagsprincipen bl.a. av rättstekniska skäl. Huvudregeln enligt förslaget ärju att lösen skall motsvara vad egendomens innehavare utgivit vid sitl förvärv(3 §). Vid successiva förvärv kan emellertid uppkomma situationer där vederiagsprincipenblir svårtillämpad. Antag t. ex, atl godtrosförvärvaren C (som av B förvärvat A:segendom) överlåtit egendomen vidare till D, och att detla skett efter entidpunkt dä bakgrunden till C:s förvärv blivit utredd; D har med andra ordkunnat vara medveten om att C grundat silt innehav på ett godtrosförvärv. Ävenom D följdaktligen är i ond tro äger han enligt huvudprinciperna förlagstiftningen behålla egendomen - han kan med andra ord åberopa C:s godtrosförvärv- om han inte erhåller lösen av den ursprunglige ägaren A, Om emellertid Dskulle ha betalt ett betydligt högre belopp för egendomen än vad C gjortförefaller del knappasl självklart att lösen till den i viss mening ondtroende Dbör bestämmas med ledning av det vederlag, som han utgivit. Även defamiljerättsliga fången kan orsaka bekymmer. Utredningens förslag tilllösensregel (3 §) har kopierats lagrådsremiss. Enligt förslagetskall, om innehavaren förvärvat egendomen genom gåva. arv, testamente ellerbodelning, även kostnad som ägarens fångesman haft för förvärv av egendomen ochdess förbättring inräknas i lösenbeloppet under förutsättning, att fångesmannenskulle haft rätt att betinga sig lösen, om återkrav hade framställts mot honom.Den bakomliggande tanken måste väl vara, att den innehavare som fått egendomeni gåva, dvs, utan vederlag, bör erhålla åtminstone det vederiag som hansfångesman kan ha erhållit i etl lidigare förvärvsled. testamente ochbodelning är emellertid saken mera komplicerad. Vid ett vanligt arvskifteliksom vid en bodelning åsätts ju den skiftade egendomen etl värde: 1 denna rneninghar förvärvaren behövt utge ell vederlag för att åtkomma egendomen genom arveller bodelning. Förhällandet kan vara detsamma vid förvärv pä grund avtestamente, nämligen om förvärvaren är universell lestamentslagare som vidarvskifte tillagts viss egendom, som testator innehaft på grund av godtrosförvärv.Om testamentet däremot innefattar ett legat beträffande den godtrosförvärvadeegendomen blir väl däremot förhållandet alldeles likartat med situationen vidgåva. Med tanke på de familjeräiisliga och successionsrättsliga förvärven kanman nog konstatera, att det inte är självklart vilken reglering som bör väljasmed utgångspunkt i vederiagsprincipen, och atl den föreslagna lagtextenknappast kan vara den lämpligaste, (Den enklaste justeringen skulle kanskevara att i 3 § andra meningen ändra verbet "skall" till"kan",) Påtal om valet mellan vederiagsprincip och värdeprincip bör dét också påpekas, att möjligheten tillsa kallat kvalificerat godtrosförvärv (dvs. utan lösensrätt) av löpande skuldebrev enligt 14 § SkbrL torde förutsätta, atl värdeprincipen är härskande. Enligt värdeprincipen finns ju inte någon anledning atl tillåta återkrav av ett skuldebrev (lika litet som av pengar), eftersom skuldebrevet representerar den summa pengar för vilken del gäller. Inför man vederlagsprincipen, kan det tänkas uppkomma fall där en lösensrätt motsvarande vad godtrosförvärvaren gett i vederlag, skulle ha betydelse. Men 6 § i förslaget torde väl betyda, alt värdeprincipen alltjämt 71 skulle bli gällandebeträffande skuldebrev. Frågan borde emellertid disku- Prop. 1985/86: 123 lerasuttryckligen. Vilkenlösning som än väljes får väl lösensrälten dock sannolikt ganska litenbetydelse, främst därför att en ägare i allmänhet är skyddad mol förlust genomförsäkring. Justdelta förhållande talar för att också godtrosförvärvaren skyddas genomvärdeprincipen. Hela tanken på vederlagsprincipen som en kompromiss mellan exstinklions-och vindikationsprinciperna försvagas genom vanligheten av försäkring mot denursprunglige ägarens förlust. Till stöd för värdeprincipen kan ocksä anförasatt, om kraven för godtrosförvärv ställs högt, lämpligheten ökar av att ge godtrosförvärvarenetl skydd till egendomens värde. Genom den omkastade bevisbördan beträffandeden goda tron och de höga aktsamhetskraven pä förvärvaren går förslagetfaktiskt i sådan riktning. Alltvägt och mätt har fakullelsnämnden närmasl uppfattningen, att det är enklastoch lämpligast att på grundval av exstinktionsprincipen visserligen å enasidan bibehålla en generell lösensräll men å andra sidan att härvid tillämpavärdeprincipen. Tillämpningen skulle kunna ytterligare underlättas, om man ienlighet med förslag (2 §) lagfäste en regel om all lösensbeloppel förgodtrosförvärvad egendom, anskaffad genom köp, skall motsvara köpeskillingen,såvida inte denna i märklig män avviker från handelsvärdet. Deregler som föreslås i 3 § angående lösenbeloppets beräkning är enligt förbundetsmening alltför stelbenta. Det finns anledning befara alt dessa regler kan fåorimliga konsekvenser i enskilda fall. Förbundet förordar därför att man genomen kompletterande regel öppnar möjlighet till viss skälighetsbedömning. Påav utredningen anförda grunder bör den s, k, vederlagsprincipen gälla vidbestämmande av lösen. Det mäste anses vara tillräckligt om förvärvaren fårlösen motsvarande vad han själv utgelt jämte i förekommande fall ersättning förkostnader. En sådan regel är, enligt föreningens mening, enklare att tillämpaän den s, k, värdeprincipen, som går ut på att förvar- ' våren skall försältasi ett läge som om han fått behålla saken. Föreningen tillstyrker ocksåutredningens förslag att i gåvofallen och då egendomen förvärvals genom arv,testamente och bodelning vederlagsprincipen modifieras på det sättet att ävende kostnader fångesmannen haft beaktas. Likaså tillstyrker föreningen förslagetatl lösen skall bestämmas efter värdeprincipen i de fall då godsets värde i denallmänna handeln är lägre vid lösenlillfället än det vederlag som annars skall ulgåefter vederlagsprincipen, Prop, 1985/86:123 Anslutersig till utredningens förslag atl lösen utges i enlighet med vederlagsprincipen, Hovrättendelar utredningens uppfattning alt en absolut preskriptionstid bör införas. Detär i viss mån oklart huruvida utredningens förslag om absolut preskriptionstidinnefattar en rätt för den (D) som förvärvat egendomen av den person (C) somgjort ett godtrosförvärv därtill, äger tillgodoräkna sig tid som C innehaftegendomen. Hovrätten tolkar utredningsförslaget så, att den absolutapreskriptionstiden på nylt skall börja löpa vid varje förvärv av ägande- ellerpanträtt lill egendomen. Av en sädan regel följer att den ursprunglige ägarens(A) lösningsrätt utsläckts i förhållande till C om denne innehaft egendomen iexempelvis , men uppstår i förhållande lill en annan person (D) somdärefter, genom exempelvis köp eller arv, förvärvar äganderätten tillegendomen. Lösningsrätten till viss egendom kan pä delta sätl ömsom utsläckas,ömsom uppkomma . Den kan vidare, sådan den utformats iförslaget, både föreligga och inte föreligga, nämligen i det fall Di exemplet ovan, i stället för äganderätt, förvärvat panträtt i egendomen. Hovrättenställer sig avvisande lill den föreslagna konstruktionen. Hovrätten förordaratt den absoluta preskriptionstiden skall löpa oberoende av nya äganderätlsförvärveller panirättsupplåtelser. Detta kan i lagtexten anges genom ätt orden"innehavaren fick egendomen i sin besittning" i 2 § 2 st ersätts med "godtrosförvärvägde rum". Hovrättenfinner den föreslagna preskriptionstiden, . Beträffandeviss typ av egendom kan ifrågasättas om inte preskriptionstiden bör göraslängre än vad som sagts. Detta gäller bl. a. föremål som ingår i offenlligakonstsamlingar, kyrksilver samt andra kulturföremål. Enligt hovrättens meningbör konsekvenserna av preskriptionsregler i fräga om nu antydd typ av egendomövervägas i del fortsatta lagstiftningsarbetet. Vaddärefter gäller den föreslagna korta preskriptionstiden , kandenna förutses orsaka betydande komplikationer i den praktiska tillämpningen.Regeln är, i fråga om utgångspunkten för tidsberäkningen, vag. Hovrättenställer sig vidare i någon mån frågande till möjligheterna att nå klarhet ifrågan när tidigare ägaren (A) erhållit sådan grad av kännedom om egendomensbelägenhet att preskriptionstiden skall börja löpa. Regeln tycks kunnaföranleda en renl av onödig utvidgning av processen. De bärande skälen förinförandet av preskriptionstid, att minska de ölägenheter som lösningsrättenfrån omsältningslivets och förvärvarens synpunkter kan befaras medföra, talar riämligeninte med särskild styrka för alt en kort preskriptionstid skall gälla vid sidanav den absoluta, 1 själva verket torde värdet av denkorta preskriptionstiden bli starkt begränsat, Prop. 1985/86: 123 Härvid mähänvisas till alt den likartade regeln i 6 kap, 5 § giftermälsbalken synesmindre frekvent tillämpad. Hovrättenförordar atl den föreslagna regeln om kort preskriptionstid inte lagfästs. Vadgäller frågan om hos vem egendomen skall återkrävas, är del oklart vadutredningen avser med uttrycket "innehavaren" i 2 § 2 st. Om ägare ochinnehavare är skilda personer bör preskriplionsavbrott kunna ske hos endera avdem. Se även avsnitt 6. Godaskäl talar för atl anspråk på att återfå egendom skall preskriberas om ägarenförhåller sig passiv trots atl han vet vem som innehar egendomen eller börkunna skaffa sig kännedom därom. Preskriptionstiden bör i sådana fall varaförhållandevis kort. Tingsrätten godtar utredningens förslag . -Mer tveksamt kan vara om lagen dessutom bör innehålla en absolutpreskriptionsbestämmelse som anknyter till tidpunkten då innehavaren fickegendomen i sin besittning. En dylik regel innebär att rätten till lösen kanpreskriberas utan atl ägaren fått kännedom om var egendomen finns, vilket kanmedföra resultat som är mindre tillfredsställande t.ex. belräffande museiföremåleller kyrksilver. Å andra sidan kan en till tiden obegränsad lösningsrätt tesig obillig mot den som i god tro innehaft egendomen. Med hänsynhärtill och då - som utredningen anför - en obegränsad lösningsrätt kan vållapraktiska komplikationer godtar tingsrätten förslaget om en absolutpreskriptionstid. Den föreslagna preskriptionstiden är dock enligttingsrättens mening alltför kort och bör bestämmas till förslagsvis . Enligtmin mening talar övervägande skäl för att preskriptionsregler bör införas i fråga om lösenrätten. Främst gör sig här omsättningsintresset gällande. Sådana regler bör med hänsyn till såväl den ursprunglige ägaren som innehavaren av godset vara så enkla som möjligt. De bör ej heller ge anledning till från bevissynpunkt komplicerade prövningar i domstolarna. Den föreslagna regeln i 2 § 2 st, som ålägger den som vill utöva lösenrätten att återkräva egendomen från det han fick eller bort skaffa sig kännedom om vem som innehar denna, synes enligt min mening kunna medföra icke önskvärda konsekvenser. Sålunda torde regeln fram stå som oklar för ägaren när det gäller frågan om i vilket läge det krävs av honom att han tar reda på egendomens innehavare. Den senare skulle, för övrigt sakna kännedom om denna preskriptionstid löper. Även frågan om återkrav framställs och i så fall kan bli föremål förtvist, 74 Somtidigare anförts utnyttjas lösenrätten sällan. Den torde även fortsätt- Prop.1985/86: 123 ningsvis bara bli aktuell i fall som rör för ursprunglige ägarensärskilt värdefull egendom, 1 dessa fall kan man förutsätta att denne är mycketaktiv när det gäller att återfå sin egendom. Att lagstiftningsvis sätta särskildpress på denne i berört hänseende kan inte anses vara nödvändigt. Om utredarensförslag om en absolut tidsgräns inom vilken lösenrätt skall göras gällande gårigenom torde tillräckligt stränga krav på den ursprunglige ägaren enligt minmening vara uppställda. Förslaget i denna del avstyrks således från min sida. Utredarenhar som en absolut gräns efter vilken lösenrätt inte kan göras gällande efter del att innehavaren fått egendomen i sin besittning.Preskriptionstidens längd har bestämts efter en avvägning mellan ägarensintresse av att inte alltför drastiskt bli beskuren möjligheterna alt återlösavissa värdefulla föremål och innehavarens önskan att inte under alltför lång tidriskera återkrav. En liknande frist förekommer i fransk och holländsklagstiftning på ifrågavarande område och gäller även beträffande vissafordringar! svensk rätl, t,ex, 2 § 2 st, preskriplionslagen (1981: 130) och 25§ lagen (1936:81) om skuldebrev. Enligt min uppfattning talar emellertidhänsynen till den ursprunglige ägaren för att en förlängning av den föreslagnafristen i vissa fall kan framstå som motiverad. Detta gäller särskilt sådanegendom som omnämns i betänkandet, nämligen konst- och kulturföremål. Ävenannan egendom som för ursprunglige ägaren har etl betydande affektionsvärde börnämnas. En preskriptionsfrist på exempelvis synes därför finnas skäl atlöverväga. Tillstyrkerförslaget att införa preskriptionstider för lösenrätt. Den korta absolutapreskriptionstiden inger dock vissa betänkligheter. Som utredningen framhållitär det angeläget att inte alltför hårt beskära möjligheterna att lösa tillbaka t.ex.stulna konst- och kulturföremål. Den absoluta preskriptionstiden borde därtörvara längre än den föreslagna. Detsynes ofrånkomligt att förse lagregleringen med preskriptionsregler. Valet avtidernas längd får ske på skönsmässiga grunder. Den här föreslagnatreårsgränsen är väl avvägd och har den fördelen att den överensstämmer medpreskriptionstiden för konsumentfordringar, Tremånadersgrän-sen överensstämmerockså med andra lagstadgade fatalielider (lagfart, bouppteckning). Anföratt lösningsrätten - med en bevisbörderegel konstruerad på det sätt uiredningen föreslagit - bör upphöra en viss, ganska efler det att rätte ägaren frånhänts godset; förslagsvis (preskriptionsla gen). Denna tid bör gälla oavsett om egendomen är anförtrodd eller icke 75 anförtrodd. 1985/86: 123 Vidare finner förbundet del välbetänkt att utredningenföreslår regler om preskription av rätten att lösa godtrosförvärvad egendom.Beträffande de föreslagna reglerna härom vill förbundel dock göra följandepåpekanden. Med tanke på de skiftande förhållanden det kan vara frägaom bör preskriptionstiden vara längre än vad utredningen har föreslagit.Särskilt om situationen är sådan att den ursprunglige ägaren endast "bortskaffa sig kännedom om vem som innehar egendomen", förefaller tre månadervara en alltför kort lid, Förbundel förordar att liden sätts . Regeln om en yttersta treårsgräns synes ha fält en mindretillfredsställande utformning. Utgångspunkten för beräkningen av Ireårstidenskall enligt den föreslagna lagtexten vara den tidpunkt då innehavaren fickegendomen i sin besittning, Uppenbariigen avses här den aktuelle innehavaren.Det torde då inte vara möjligt att ta hänsyn till den lid en föregåendeinnehavare varit i besittning av egendomen, kanske inte ens om denna lidöverstiger , I fall av en längre fångeskedja kan därmed preskriptionstideni praktiken bli mycket lång. Utredningen uttalar (s, 206) atl tidpunkten för äganderättsförvärvetbör bilda utgångspunkt för tidsberäkningen i situationer då innehavaren försthyr eller förvarar en sak och därefter förvärvar äganderätten till sammasak. En sädan regel kan inte läsas in i den föreslagna lagtexten och lorde intekunna införas endast genom motivullalanden. Anser atl föreslagen preskriptionstid borde varalängre beträffande särskilt värdefulla föremål. Till skillnad från vad som f. n. gäller föreslår uiredningenpreskriptionsregler i fråga om lösenrätlen. Som ovan anförts (se avsnitt 3)anser föreningen att de föreslagna preskriptionsreglerna är nödvändiga, om manskall införa en omkastad bevisbörda. De föreslagna tidsfristerna - tre månaderfrån det ägaren fick eller bort skaffa sig kännedom om vem som inneharegendomen och en absolut preskriptionstid - anser föreningen vara välavvägda. Ansluter sig till förslaget. 5 Lagens tillämpningsområde Prop-1985/86:123 Ansluler sig lill utredningens förslag, se även avsnitt 2. Har inget alt erinra mot förslaget, Ansluler sig till förslaget, se även avsnitt 1, Ifråga om slag av egendom som skall kunna göras tillföremål för godtrosförvärv överensstämmer förslagel med gällande rätt. På avutredningen anförda grunder bör lagen endast omfatta lösöre, del vill säga lösasaker men däremot inte fast egendom eller annan lös egendom. Enligt föreningens rnening hänför sig de flesta problemenkring godtrosförvärven till sådanl gods som frånhänts annan genom stöld . Förden som med framgång vill hävda god tro vid förvärv av anförtrott gods krävsredan idag en långtgående undersökning av överlätarens rätt att förfoga överegendomen. Man kan t.ex, säga atl bevisbördan i princip redan nu åvilar den sominvänder godfro vid förvärv av en bil. som överlåtaren köpt på avbetalning medäganderättsförbehåll för säljaren. Enligt föreningens mening skulle denföreslagna lagens bevisregel i sak inte innebära någon ändring av vad som redangäller vid förvärv av anförtrott gods.