prop · G90330 · 1985-12-31 00:00:00 — Brottsutredningarna blir ofta myckelomfattande och tidskrävande. Inte sällan är det nödvändigt att gå igenom ochrekonstruera komplicerade ekonomiska transaktioner som sträcker sig över fleraär. En rad olika juridiska och fysiska personer kan vara inblandade itransaktionerna. Utredningsmaterialet blir ofta omfattande ochsvåröverskådligt. Bevisproblemen är mycket besvärliga inle baranär det gäller att klarlägga det faktiska händelseförioppet och den misstänktesekonomiska ställning , utan också i fräga om vad denmisstänkte insett eller bort inse i olika skeden. Delta påverkar inte endastpolisens och åklagarnas arbete. Också rättegångarna blir ofta långvariga ochkomplicerade. Redani mitten av . således före de senaste årens kraftiga ökning avantalet anmälningar, beräknade riksåklagaren () att avarbetstiden för länsåklagarna - som dä i princip skulle utföra åklagaruppgifternavid gäldenärsbrotl - användes för handläggning av förundersökningar om sådanbrottslighet. Det var bl. a. mot den bakgrunden som vissa ändringar iregleringen av gäldenärsbrotten genomfördes är 1976 (prop. 1975/76; 82, JuU 20,rskr 150, SFS 1976: 56). ändringarna var att sökata till vara rättsväsendets resurser pä elt effektiva- '' re sätt och koncentreradem på mer allvariiga fall. 1985/86: 30 Ändringarnainnebar bl. a. att en gäldenär kan dömas för oredlighet mol borgenärerredan om han har framkallat allvarlig fara för att han skall komma på obestånd,att åtal för vårdslöshet mol borgenärer endast skall ske när ett åtal ärpåkallat frän allmän synpunkt saml alt straffansvaret för mannamån motborgenärer har inskränkts i fräga om betalning av föifallna skulder med vanligabetalningsmedel. Ocksåde ändringar i bestämmelsen om bokföringsbrott som genomfördes (prop.1981/82:85. JuU 31, rskr 159, SFS 1982; 150) hade sin bakgrund i bl. a. deutredningssvårigheter som gäldenärsbrotten är förenade med. Bevisproblemen harofta berott på all bokföringsskyldigheten åsidosatts eller atträkenskapsmaterialet inte har bevarats. Det har då i praktiken ibland varitnästan omöjligt all rekonstruera en rörelses föriopp, ekonomiska resultat ellerställning . Ändringarna innebar bl, a. att de bokföringsplikiigavid straffansvar blev skyldiga att förvara sina bokföringshandlingar pä ettbetryggande sätt. Straffet för bokförings-brott skärptes också genom att ensärskild straffskala för grovt brott infördes. Deändringar av bestämmelserna om gäldenärsbrotl som jag nu berört har utan tvekaninneburit en viss lättnad när det gäller den praktiska handläggningen. De hardock visat sig vara otillräckliga för att kompensera den myckel kraftigauppgången i antalet anmälda ärenden. Trots lagändringarna och trots dekraftigt ökade resurserna hos polis och åklagare har balanserna vuxit efterhand. Dessutom bör nämnas all en avslutad undersökning avföretagskonkurser (BRÅ Forskning 1985:1) lyder pä att det fortfarande finns enomfattande dold brottslighet. Destora balanserna påverkar självfallet den tid som förflyter innan ärendena blirslutförda. Del lar ofta läng tid från del att anmälan görs till dessärendet slutiigt avgörs. Denna tidsutdräkt har naturligtvis en rad negativakonsekvenser. Ett snabbt förfarande är allmänt sett av stor betydelse förtilltron till rättsväsendet. Det går inle all bortse från att det, om detförflutit läng tid mellan den brottsliga gärningen och lagföringen, kan varasvårare att döma ut den sanktion som svarar mot brottets grovhet. Om mångaärenden drar ul , kan detta därför innebära problem när det gäller allupprätthålla en enhetlig och konsekvent påföljdspraxis. Förden enskilde kan vetskapen om att det föreligger en brottsmisstanke som utredsinnebära en personlig påfrestning. Inte heller med hänsyn till den misstänkteär det därför acceptabelt att del lar alltför från det att ett ärendeanmäls till dess att det slutligt avgörs. Det är också av detta skäl angelägetatt lagstiftning och myndighetsinsatser anpassas så all onödiga tidsutdräkterundviks. Enav de riktlinjer för det framtida arbetet mot ekonomisk brottslighet som har antagit (prop. 1984/85:32. JuU 28, rskr 270) gäller just vikten av åtgärder i syfte att främja ett snabbare förfarande. Betydelsen av ändringar i olika straffbestämmelser när det gäller att åstad komma ett effektivt och snabbt förfarande skall inte undervärderas. I propositionen (s. 35) anförde jag i anslutning lill denna riktlinje att snabb heten i förfarandet inte beror endast på själva förfarandets uppläggning och 12 tillgängliga resurser. Straffbestämmelsernasutformning är också av stor betydelse eftersom det är dessa som styr vilken utredningoch vilken Prop. 1985/86:30 bevisning som krävs i det enskilda fallet. Som kommissionen mot ekonomisk brottslighet har framhållitberor utredningsproblemen vid gäldenärsbrotl bl.a. på straffbestämmelsernasutformning. Straffansvarets omfattning är i vissa hänseenden oklar och ipraktiken starkt begränsat genom de krav på bevisning som följer av hur manvalt att utforma straffbuden. Huvudsyftet med promemorians lagförslag har varit attförenkla regelsystemet och därigenom göra det lättare att tillämpa reglerna ipraktiken. De förslag till ändrade brottsbeskrivningar som har lagts fram syftarbl. a. till att söka minska bevissvårigheterna. Ambitionen har varit alt uppnådetta utan att därför generellt utvidga det straffbara området. Remissinstanserna har i stort sett genomgående vitsordatalt gäldenärsbrotten är förenade med särskilda problem i utredningshänseendeoch att det finns ett klart behov av att se över och förenklastraffbestämmelserna i syfte att förenkla och effektivisera handläggningen. Det är också min uppfattning att det är angeläget attpröva förutsättningarna för att genom ändrade brottsbeskrivningar åstadkommaen effektivare och snabbare handläggning. Det är dock viktigt attframhålla att sådana ändringar inte får gä ul över anspråken pä attlagstiftningen blir sä klar och tydlig som möjligt. Självfallet gäller vidareatt kriminaliseringen inte bör få omfatta andra fall än sådana som framstår somstraffvärda. Den vägledande principen måste vara att kriminalisering endasttillgrips mot verkligt straffvärda förfaranden, dvs, handlingssätt som frånallmänna synpunkter framstår som sä allvarliga att man inte anser sig kunnaundvara en straffrättslig sanktion från samhällets sida. Också denna frägabelystes i propositionen om riktlinjer för det framtida arbetet mot ekonomiskbrottslighet (s. 30 f.). På samma sätt som när det gäller andra brott kanutredningsproblemen vid gäldenärsbrotl självfallet hänföra sig till fråganhuruvida den misstänk-le över huvud tagel har företagit de faktiska åtgärdersom misstanken avser. I det hänseendet är det enligt min mening uppenbart attdet saknas utrymme för att genom ändrade brottsbeskrivningar på något merapåtagligt sätt underlätta utredningsförfarandet. Vad som har förorsakat särskilda problem är emellertidinte i första hand bevisningen om åtgärderna som sådana. Problemen har snararevållats av den skyldighet för åklagarna som lagen i princip innebär att vidbrotten oredlighet och vårdslöshet mot borgenärer visa dels alt ett förfarandehar framkallat eller förvärrat gäldenärens obestånd, dels alt denna effekt haromfattats av den misstänktes uppsåt eller oaktsamhet. Det är framför allt pådessa punkter som utredningarna har fått en sädan omfattning ochtagit sådan tid i anspråk, att del ibland kan ha framstått som tveksamt ominsatserna stått i rimlig proportion till förfarandenas slraffvärde ochintresset av lagföring i det enskilda fallet. Begreppetobestånd är hämtat från konkursrätten och innebär att gäl denären inle rätteligen kan betala sina skulder och att denna oförmåga inte är endast tillfällig. Huruvida obestånd föreligger kan man inte avgöra endast genom att se till gäldenärens ekonomiska ställning vid en viss 13 Prop, 1985/86: 30 tidpunkt. Det är nödvändigt att dessutomgöra en prognos om den framtida utvecklingen. Exempelvis kan faktorer som gäldenärensmöjligheter att få lån eller betalningsuppskov eller konjunkturläget i gäldenärensbransch påverka bedömningen av om obestånd skall anses föreligga. Obestånd är den allmänna konkursgrunden enligt svenskrätt. a. med hänsyn till att obestånd är ett sä komplext och svårbedömtbegrepp finns emellertid inom konkursrätten olika hjälpregler som medför att utrednings-ochbevisproblem i allmänhet undviks. Om gäldenären själv uppger att han är påobestånd, skall sålunda detta godtas, om inte särskilda skäl föranleder någotannat. Är del en borgenär som ansöker om att en gäldenär skall försättas ikonkurs, skall borgenären visseriigen i princip styrka obeståndet. 1 praktikenär del emellertid nästan undantagslöst sä alt obeståndet anses visat genomtillämpning av någon av de presumtionsregler som konkurslagsliftningeninnehåller. Dessa innebär att när borgenären kan visa att ett visst förhällandeföreligger, gäldenären skall anses vara pä obestånd, om han inle kan bevisamotsatsen. De problem som obeslåndsbegreppet medför i samband med gäldenärsbrottenhänför sig dock endast i begränsad utsträckning till frågan om obestånd förelågjust vid konkursutbrotlet eller i omedelbar anslutning till detta. Vad somvållar problem är bedömningen av i vad mån obestånd förelåg i samband medförfaranden som kan ha vidtagits åtskillig tid före själva konkursutbrottet.Problemen är i detta hänseende likartade med dem som gör sig gällande när frågauppkommer om återvinning i konkurs. Konkursrättens bestämmelser om återvinninginnebär att vissa i princip giltiga rättshandlingar kan bringas att återgå.Syftet med återvinningsinstitutet brukar sägas vara att i enobeståndssituation dels motverka en för boets avveckling skadlig kapplöpningmellan borgenärerna, dels förhindra att gäldenären undandrar borgenärernaegendom. Även den prövning som skall göras när återvinningaktualiseras är emellertid ofta mindre komplicerad än den straffrättsliga. Detär sålunda inte en genomgående förutsättning för återvinning all det kan visasatt gäldenären för rättshandlingen var på obestånd eller att hangenom denna försattes på obestånd. Beträffande en rad olika transaktioner ärdet tillräckligt för återvinning att rättshandlingen fullbordats före den s. k. fristdagen, vilken normalt är den dag dä konkursansökningenkom in lill domstol. Fullbordades rättshandlingen tidigare än så, äråtervinningssvaranden lör att undvika återvinning i vissa fall tvungen attvisa att gäldenären vid rättshandlingen varken var på obestånd eller genomdenna försatte sig på obestånd. Såväl beträffande konkursgrunden som i fråga omförutsättningarna för återvinning använder man sig således inom konkursrätlen av olika former av hjälpregler som på väsentliga punkter underlättar förfarandet och mins kar behovet av mer omfattande utredningar i det enskilda fallet. Nägon motsvarighet lill dessa bestämmelser finns inte i fräga om straffansvaret. I det sammanhanget har åklagaren i princip den fulla bevisbördan för alt gäldenären genom sitt förfarande har framkallat eller förvärrat sitt obe stånd. Att det vid oredlighet mot borgenärer efter 1976 ärs lagändringar är 14 tillräckligt all gäldenären harframkallat allvarlig fara för att han skall komma på obestånd har ipraktiken visat sig vara av begränsad betydelse Prop. 1985/86: 30 för attunderlätta utredningarna. Problemenvid det straffrättsliga förfarandet inskränker sig dock inte till att åklagareninte kan stöda sig på hjälpregler när det gäller att styrka den faktiskaekonomiska situationen och den inverkan som elt visstförfarande har haft pä denna. Härtill kommer såsom redan nämnts att han måstevisa att gäldenären genom sina åtgärder uppsåtligen eller, vid vårdslöshet motborgenärer, i vart fall av grov oaktsamhet har framkallat eller förvärrat sittobestånd. Ofta är del just bevisningen angående denna s. k. subjektiva täckningsom leder till att utredningarna får en sä stor omfattning och blir säkomplicerade. Föratt åstadkomma enklare och effektivare bestämmelser mot gäldenärsbrotl är det enliglmin mening nödvändigt att ändra på de krav som gäller beträffande gäldenärensobestånd och den inverkan hans ålgärder skall ha haft på detta. stårdet emellertid klart att den form av hjälpregler som används i konkursrätten isyfte att bl. a. förenkla förfaran-del av principiella skäl inte kan komma i fråganär det gäller del straffrättsliga ansvaret. Fråganom en ändring beträffande obeslåndsrekvisitel blir därmed en huvudpunkt i deförslag jag här avser all anmäla. Dessutom aktualiseras emellertid ett parandra spörsmål. Innan jag gär in pä de konkreta lagstiftningsfrågorna vill jagdock något uppehålla mig vid frågan om vilka allmänna principer som lämpligenbör vara vägledande vid en ändrad lagstiftning på området. 2.2 Allmänna principer för en ny lagstiftning Gäldenärsbrottenhör systematiskt lill beslämmelser om förmögenhetsbrott.Förmögenhetsbrotten var de brott som först blev föremål för lagstiftning i detsuccessiva reformarbete som avslutades med att trädde i kraft år1965, Bestämmelserna om förmögenheisbrott fick, som jag tidigare nämnde, ihuvudsak sin nuvarande utformning genom lagstiftning . Ibetänkandet (SOU 1983:50) Översyn av lagstiftningen om förmögenheisbrott utom gäldenärsbrotlhar förmögenhetsbrottsulredningen lämnat förslag till delvis mycket ingripandeförändringar i regleringen av förmögenhetsbrotten. Förslagen avser bl.a.bestämmelsernas systematiska uppbyggnad och lagstiftningens tekniskautformning. Utredningens förslag omfattar dock inte gäldenärsbrotten. Dessa hari stället behandlats i den inledningsvis nämnda promemorian (Ds Ju 1983; 17) Gäldenärsbrotl.Också promemorians förslag är av principiellt genomgripande slag och innebär attbrotlsbeskrivningarna ges en helt ny systematisk utformning. Sedanbestämmelserna om förmögenhetsbrott infördes har samhällsutvecklingenlett till betydande förändringar när det gäller denna brottslighets strukturoch inriktning. Såväl den tekniska som den ekonomiska utvecklingen harinneburit att risker uppkommit för olika former av missbruk som inte kundeförutses när lagstiftningen utarbetades. Samhällsutvecklingen har också inneburit att del kriminalpolitiska 15 1985/86:30 intresset har förskjutils. Bl.a. gälleratt vid sidan av insatserna mot den traditionella brottsligheten samhälletsåtgärder mot brott i allt högre grad har inriktats också mot olika former avekonomisk brottslighet. De gärningar som faller in under begreppet ekonomiskbrottslighet med den definition som är vedertagen (se prop. 1984/85; 32 s.5) kan ibland utgöra förmögenheisbrott enligt den traditionella systematiken,men detta är långt ifrån alltid eller ens oftast förhållandet. Så till vidapåminner dock den ekonomiska brottsligheten och förmögenhetsbrottsligheten meragenerellt om varandra att brotten i båda fallen normall syftar till ekonomiskavinster för gärningsmännen. Det slår helt klart att såväl förmögenhetsbroltsutredningensbetänkande som promemorian om gäldenärsbrotl ger värdefullt underlag för att taställning till om bestämmelserna om förmögenheisbrott bör ändras pä något meravgörande sätt. 1 bägge fallen har också elt betydande antal remissinstanseruttalat ett positivt intresse för ett mera genomgripande reformarbete.Samtidigt har emellertid en klar majoritet ställt sig avvisande till altgenomföra mer omfattande reformer pä del underlag som föreligger. Också enligt min mening bör frågan om en meragenomgripande generell revision av bestämmelserna om förmögenhetsbrott anståtills vidare. Däremot är det min avsikt alt i annat sammanhang föreslå vissapartiella lagändringar på grundval av bl.a. förmögenhetsbroltsutredningensbetänkande. Inte heller beträffande gäldenärsbrotten anser jag att någon mer omfattandeändring bör göras . Såsom framhållits av flera remissinstanser bör en sådanreform, om den skall genomföras, föregås av fördjupade överväganden därförslagen också sätts in i elt större sammanhang. Däremot anser jag all del ärangeläget att redan nu genomföra ändringar inom ramen för det gällanderegelsystemet i syfte att i görlig mån undanröja de mera påtagliga problem sombestämmelsernas nuvarande utformning medför. Promemorian och vad som anförtsvid remissbehandlingen ger enligt min mening elt gott underlag för en sådanreform. Liksom vid lidigare reformer av gäldenärsbrotten harförslagen i promemorian utformats i syfte att förbehålla straffansvaret förverkligt straffvärda förfaranden som lagtextens utformning anpassatstill önskemålet att i möjlig män eliminera de bevissvärigheter som finns.Behovet och önskvärdheten av en sädan reforminriktning har allmänt vitsordatsav remissinstanserna. Det är främst två av promemorians förslag som framstår somcentrala när det gäller att förverkliga de nu angivna syftena. Bägge hänför sigtill det nuvarande obeståndsrekvisitet. Det ena innebär alt straffansvaretanknyts till att gärningsmannen har handlat i ett visst ekonomiskt läge istället för lill att han, såsom förutsätts enligt gällande rätt, har orsakatett visst sådant läge. Del andra innebär att det ekonomiska läge som äravgörande för frågan om straffansvar ändras från obestånd - insolvens - tillatt gäldenärens skulder uppenbart överstiger hans för utmätning åtkomligatillgångar (s. k. insufficiens). Vad som enligt min uppfattning måste tillmätas avgörandebetydelse vid 16 bedömningen om ändringar av detslag som förordats i promemorian i nu aktuella hänseenden bör genomföras är i vad män obeständskraveli sin Prop. 1985/86:30 nuvarande utformning dels är ett från utredningssynpunklhanterligt begrepp, dels innebär en från straffvärdesynpunkt lämplig avgränsningav del straffbara området. ärs reform var det en föiutsätlning förstraffansvar att gäldenären gått i konkurs eller fält lill stånd offentligackordsförhandling utan konkurs. Bakgrunden till denna ordning var bl.a. attbrotten ansågs riktade mot borgenärskollektivet men att detta i princip kundesägas lida skada först i samband med gäldenärens konkurs. Alt konkurs avskaffades som ansvarsförutsättning hade sinbakgrund i bl. a. att det ansågs svårt att rationellt förklara ordningen.Åtgärder genom vilka en gäldenär försämrar sin förmögenhetsställning sä attborgenärerna blir lidande syntes vara lika straffvärda vare sig det blevkonkurs eller inte (SOU 1940:20 s. 211). Del ansågs önskvärt att en gäldenärsom grovt åsidosätter de hänsyn han bör visa sina borgenärer skulle kunnafällas till ansvar oberoende av om nägon exekutiv förrättning kommit tillstånd. På samma sätt som vid andra förmögenheisbrott bibehöllsemellertid det principiella kravet att åtgärden skulle ha inneburit skada somen förutsättning för ansvar. Skaderekvisitel har beträffande de centrala gäldenärsbrotten- oredlighet och vårdslöshet mot borgenärer - kommit lill uttryck just i kravetpä att gäldenären genom sitt handlande orsakat obestånd eller förvärrat sillobestånd. Som jag har berört under avsnitt 2.1 är det krav somsålunda har ställts upp på ett direkt orsakssamband mellan gäldenärenshandlande och obeståndet en av de omständigheter som har medfört svårigheter iden praktiska tillämpningen. Beträffande oredlighet mol borgenärer gjordes enviss uppmjukning av skaderekvisitel i samband med den reform som genomfördesår . Som jag redan varit inne på kan straffansvar komma i frågaredan om gäldenären framkallat allvariig fara för all han skall komma päobestånd. Flertalet remissinstanser hade också ställt sig positiva till ellerlämnat utan erinran att lagen ändrades i denna riktning. Ändringen synes emellertid, som jag tidigareantytt, inte ha inneburit den lättnad i bevissituationen som då eftersträvades.En av orsakerna torde vara att det också enligt den nya lagstiftningenförutsätts elt orsakssamband mellan gäldenärens handlande och i vart fall enfara för obestånd. Det kan påpekas att flera remissinstanser, däribland RÅ ochGöta hovrätt, i del lidigare lagstiftningsärendet av just den orsaken ifrågasatteom den nya lagstiftningen skulle innebära nägon mer påtaglig förändring iförhällande till äldre rätt. Från principiell synpunkt var emellertid ändringenbetydelsefull genom att kravet på skada i del enskilda fallet övergavs. Dendåvarande departementschefen förklarade också uttryckligen att del borde varatillräckligt för straffansvar alt gäldenären handlat med insikt att åtgärdenmedfört fara alt han skulle komma på obestånd, oavsett om andra omständighetersedan bidrog till att realisera faran eller inte. Förslaget i departementspromemorian att helt avskaffakravet på kausa litet för att i stället straffbelägga handlande i ett visst ekonomiskt läge kan ses som ett ytterligare steg i den här antydda utvecklingen. 2 1985/86. innebäralt kriminaliseringen inte längre anknyts till ett i praktiken mycket kompliceratskaderekvisit utan i stället till huruvida en viss transaktion framstod somekonomiskt oförsvarlig med hänsyn till den situation som rådde då den företogs.Remissinstanserna har i stort sett genomgående ställt sig positiva till ellerförklarat sig inte ha någon erinran mot en sådan ändring. Inteheller jag anser att del från principiell synpunkt kan riktas någon avgörandeinvändning mot att straffbarheien anknyts till ett handlande i en viss situationi stället för till att gärningsmannen har orsakat ett visst ekonomiskt läge.Vad som i detta hänseende bör vara avgörande för straffvärdet hos en vissgärning är i princip de omständigheter som var kända och kunde förutses närgärningen företogs. Som framgår av departementspromemorian är det också ifrämmande rätt vanligt att straffansvaret vid brott av detta slag avserhandlande i ett visst ekonomiskt läge utan något krav på alt handlandet skallha medfört viss effekt. Jag återkommer i nästa avsnitt till frågan hur dettaekonomiska läge bör bestämmas. Ettannat problem som har tagits upp i promemorian och som det enligt min meningockså är angeläget att söka lösa i detta sammanhang består i all det vid decentrala gäldenärsbrotten inle anses vara möjligt att beakta andra skulder änsädana som har uppkommit vid gärningstillfällel. S.k. latenta skulder, dvsskulder som kan förutses men som formellt uppkommer förstsenare, kan alltså inte beaktas. Detta medför svårigheter när det gäller attbeivra transaktioner som syftar lill att göra gäldenären immun mot väntadefordringsanspråk. Slutligenavser jag att i det följande ta upp vissa frågor som rör själva del straffbaraförfarandet vid gäldenärsbrotl liksom ylterligare en del smärre spörsmål. Mitt förslag:Bestämmelserna om oredlighet och vårdslöshet mot borgenärer ändras pä detsättet att straffansvar skall kunna följa på vissa ekonomiskt oförsvarligagärningar som nägon företar när han är på obestånd eller när det föreligger enpåtaglig fara för att han skall komma pä obestånd. Beträffande mannamän motborgenärer görs inle någon ändring i här berört avseende. Promemorians förslag:Ansvar för oredlighet mot borgenärer och vårdslöshet mot borgenärer skallenligt promemorian kunna följa på gärningar som nägon företar dä hans skulderuppenbart överstiger hans för utmätning åtkomliga tillgångar. Dessutomstraffbeläggs enligt förslaget förfaranden som är ägnade att leda till attskuld inte blir betald i rätt lid. I en särskild bestämmelse anges alt ansvarinte skall ådömas den som genom att begagna sig av senare förvärv, ta ianspråk kredit eller utnyttja för utmätning oåtkomliga tillgångar eller eljestförmår alt betala sina skulder i rätt tid och även är villig att göra det.Straffansvaret för mannamån mot borgenärer förutsätterenligt förslaget inte alt gärningsmannen var på obestånd när Prop,1985/86:30 gärningen företogs. Remissinstanserna:Förslaget alt straffansvaret skall anknytas till handlande i ett visstekonomiskt läge och inte till orsakande av ett ekonomiskt läge har i allmänhettillstyrkts eller lämnats utan erinran. Däremot har majoriteten avremissinstanserna ställt sig avvisande eller tveksam till att straffbar-betenknyts lill att gärningsmannens skulder uppenbart överstiger hans för utmätningåtkomliga tillgångar (insufficiens) i stället för till att han saknar förmågaatt betala förtällna skulder (obestånd).