mot · G8022676 · 1985-01-23 00:00:00 — och för uttag av gatukostnader 1982 antogs nya lagregler för uttag av gatukostnader. Syftet med reglerna var att underlätta s. k. förnyelse av äldre villa- och fritidshusområden. Förnyelsen hade eftersatts dels på grund av kommunernas prioritering av råmark i exploateringsområden, dels därför att finansieringen av investeringar av gator m. m. skapade problem, eftersom då gällande regler inte gav möjligheter att ta ut fulla gatukostnadsersättningar av fastighetsägarna. Detta ledde till att kommunerna i växande utsträckning belade områden med nybyggnadsförbud. Detta var den egentliga orsaken till ändringarna i byggnadslagens 56 och 57 §§ om ersättning för gatukostnader. Den ändrade lagstiftningen har ofta fått en mycket olämplig tillämpning, i vissa fall en rent stötande, ute i kommunerna. Fastighetsägare vars fastighet varit belägen i förnyelseområden men endast marginellt varit berörd av förändringar av gator m. m. har fått krav om ersättning på gatukostnader på . och i vissa fall ännu mer. Den enskilde har inte så sällan råkat in i en helt omöjlig situation och kan komma att tvingas att sälja sitt hem, som han eller hon kanske bott i under många decennier. personliga tragedier kan uppkomma. Enskilda har tvingats in i rättsliga processer som blivit långdragna och ekonomiskt betungande. Lagen har kritiserats hårt och en arbetsgrupp inom har haft i uppgift att utreda och komma med ändrade förslag om gatukostnadsbestämmelser. Dessa har redovisats i Ds Bo 1984:9. Det framlagda förslaget har därefter bearbetats inom och förslag till ändringar återfinns i en PM. En del av dessa måste uppfattas som försämringar. Kommunfullmäktige fattar numera det slutliga beslutet om gatukostnader. skulle beslut om nya taxor gällande gatukostnader underställas . Underställningsförfarandet hade till syfte att garantera laglighet och skälighet hos det kommunala beslutet. Borttagandet av prövning var ett led i att minska byråkratisk handläggning. I princip kan kommunfullmäktige bevaka att rättssäkerheten för den enskilde och särskilt likställighetsfrågor beaktas. I det senaste förslaget föreslås däremot att beslutanderätten i gatukostnadsärenden skall delegeras till nämnd. Detta är betänkligt. Gatukostnadsärenden berör enskilda i mycket stor utsträckning. Likställig1 1984/85. hetsprincipen blir utomordentligt svår att upprätthålla vid en delegation. Den framförda motiveringen har byggt på att byggnadsnämnd och kommunstyrelse inte har motstående partsintressen i förhållande till den enskilde fastighetsägaren. Detta påstående måste ifrågasättas. I praktiken har inte så sällan partsintressen av detta slag kunnat fastställas. Kommunerna skall enligt det senaste förslaget från departementet ha samrådsskyldighet beträffande utredningar om gatukostnadsersättningar. Om samrådsförfarandet verkligen skall få reell betydelse bör det bygga på följande förfarande: Om fastighetsägare motsätter sig föreslagen standard bör frågan hänskjutas till alla fastighetsägare som berörs. Kommunen bör i sådana fall inte kunna fatta beslut mot en majoritet av de berörda fastighetsägarna. Stark kritik har riktats mot en alltför hög gatustandard m. m., som lett till höga anläggningskostnader för fastighetsägarna. Det måste av de framtida lagbestämmelserna klart framgå att fördelningen av kostnader för gator och andra anläggningar endast skall omfatta fastigheter som får särskild nytta av åtgärderna. Fördelningen av kostnaderna skall också ske med hänsyn till att befintliga fastigheter som regel har betalat ersättning för de äldre gatorna. Därför bör endast fastigheter som ligger i anslutning till nya gator drabbas av avgifter. Om anläggningsarbetena utförs enbart för att möjliggöra delning av ett antal fastigheter skall kostnaderna endast bäras av dessa. Jämkningsreglerna i lagstiftningen bör utformas generöst och det skall framgå av lagtext eller motiveringar att befintlig bebyggelse alltid skall erhålla en kraftig jämkning om kostnaderna huvudsakligen föranletts av tillkommande bebyggelse eller om förändringarna allmänt gagnar kommunens invånare. Detta gäller exempelvis anläggningar av gågator, parker m. m. Vidare bör föreskrivas att kommunerna obligatoriskt skall infordra anbud på de aktuella anläggningsobjekten. Det är väsentligt att denna typ av arbete utförs till priser som satts under konkurrens. Finansieringsproblemen torde vara begränsade, när gatukostnadsersättningar drabbar avstyckade tomter. Vid avstyckning finns möjligheter för fastighetsägaren att beakta tillkommande kostnader i kalkylen. Fastighetsägare som däremot bebott sin fastighet och inte vidtagit några ändringar bör inte drabbas av tillkommande kostnader, förrän fastigheten säljs eller avstyckning sker. Gatukostnaderna i sådana fall skall först utlösas vid ägarbyte etc. På så vis undviks de mest graverande konsekvenserna av nuvarande ordning. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående byggnadslagens 56 och 57 §§ om ersättning för gatukostnader. () () 1* 1984185.3sami.