mot · G8022818 · 1985-01-25 00:00:00 — När hemspråksundervisningen sker på för klassen gemensam schemalagd tid går invandrareleverna miste om värdefull undervisning tillsammans med sina klasskamrater. Vi föreslår därför att hemspråksundervisningen förläggs till tid utanför ordinarie schema. Det ger också möjlighet att samla barn från flera skolor till större och framför allt mer homogena grupper, vilket ur pedagogisk synvinkel är fördelaktigt. bör besluta i enlighet härmed. I samband med omorganisationen av hemspråksundervisningen bör prövas hur en begränsning av antalet undervisningstimmar kan göras utöver vad regeringen föreslagit. Följande fyra typer av begränsningar bör undersökas: o Vilka språk bör berättiga till hemspråksundervisning? o Vilket bör vara det minsta antalet elever för att hemspråksundervisning skall kunna startas? o Hur många eller vilka i hemmet skall tala språket i fråga för att hemspråksundervisning skall erbjudas? o Vilka krav skall ställas i fråga om tillgången på kompetenta lärare? Föräldrarnas roll för hemspråksträningen kan inte nog understrykas. I exempelvis den del av hemspråksundervisningen som handlar om kulturyttringarna och sedvänjor borde dessutom invandrarorganisationerna kunna medverka. Lämpliga former härför bör utredas. Nya regler för intagning till gymnasieskolan I en skola som sätter kunskapsmålet främst är det naturligt att olika utbildningars krav på förkunskaper, både vad gäller bredd och djup, klart anges. Bestämda förkunskapskrav bör uppställas för gymnasieskolans olika linjer. Det ger eleven rätt information om linjens karaktärsämnen och om vad som krävs för att denne skall ha en rimlig chans att klara studierna. Att sådana förkunskapskrav uppställs är särskilt viktigt när gymnasieskolan öppnas för alla elever. De elever som av ett eller flera skäl behöver komplettera sina kunskaper före inträdet i gymnasieskolan skall erbjudas en möjlighet till detta. Kompletteringsstudierna skall anordnas inom ram efter årskurs 9. Möjligheterna till detta underlättas om skolstarten sker redan vid När regeringen i budgetpropositionen påpekar att ökade resurser till specialundervisning i gymnasieskolan behövs på grund av det föreslagna vidgade tillträdet är det uttryck för en grundläggande felsyn. Specialundervisning i gymnasieskolan behövs inte, annat än i mycket speciella fall, om eleverna tidigare mött bestämda förkunskapskrav och erbjudits kompletteringsmöjligheter för att göra det möjligt att klara den kommande utbildningen. Behörighets- och urvalsreglerna skall ge eleven en rättvisande bild av vad som krävs för de tänkta studierna. F. n. görs urvalet till gymnasieskolan på betyg från höstterminen i årskurs 9, men också på grundval av poäng för intresse för sökt utbildning, underrepresenterat kön och arbetslivserfarenhet/avslutad utbildning. Regeringen föreslår att gymnasieintagningen fr. o. m. /86 skall ske på vårterminsbetyget i årskurs 9. Som vi framhöll redan då höstbetygsintagningen infördes har denna avgörande nackdelar för skolarbetet och för elevernas motivation. Vi välkomnar att också regeringen nu insett detta. Vi anser att enbart betygen skall användas som urvalsgrund till gymnasieskolan. Betygen ger en bra bild av de kunskaper eleven har och dessutom en bra prognos för de fortsatta studierna. Avgångsbetyget skall redovisa de kunskaper och färdigheter man faktiskt har vid utgången av årskurs 9. Hur mycket de sammanfattar måste tillåtas variera från ämne till ämne. Andra urvalsgrunder än betyg bör inte finnas. utbildning är ingen yrkesutbildning. De flesta elever fortsätter att utbilda sig för att kunna skaffa sig ett arbete. går av dem som fullföljt grundskoleutbildningen vidare till gymnasieskolan. Inom denna finns ca 25 linjer/studievägar att välja på. Eleverna fördelar sig på 3-4-åriga resp. 2-åriga linjer enligt följande: Intagna elever i gymnasieskolan 1983/84 Källa: SCB Råtabeller /84 För de 16-17-åringar som inte går vidare till gymnasieskolan och för dem som av olika skäl lämnar gymnasieskolan - med eller utan fullständig gymnasiekompetens - har kommunerna ett uppföljningsansvar. 1 * * 1984/85.3sami. a. kan s. k. ungdomsplatser erbjudas. De 18-19-åringar som inte lyckas få arbete kan sysselsättas i ungdomslag. En andrahandsmarknad för unga människor vid sidan av den ordinarie håller som en konsekvens härav på att skapas, vilket tabell 2 visar. Öppet arbetslösa I ungdomslag Gymnasieskolans teoretiska linjer förbereder för högskoleutbildning. På högskolans linjer finns ca 38 000 nybörjarplatser. Härtill kommer ca 32 000 årsstudieplatser på enstaka kurser. Konkurrensen om platserna är ofta hård, särskilt till de mest attraktiva utbildningarna. De mest ihärdiga eleverna - de som har möjlighet att vänta på den sista, lokala antagningsomgången och är beredda att flytta - kan emellertid komma in på ganska låga intagningspoäng. Mot denna bakgrund kan konstateras att 16-åringen ofta går en osäker framtid till mötes. Den som vill ha arbete , har liten chans att få jobb. En yrkesinriktad gymnasieutbildning bättrar på förutsättningarna, men är långt ifrån någon garanti. Den som vill vidareutbilda sig på högskolenivå vet att gymnasieutbildningen på intet sätt garanterar en plats på den önskade utbildningen. Dagens gymnasieskola kännetecknas av två huvudproblem. Kapaciteten är - totalt och med hänsyn till önskad linje - uppenbarligen inte tillräcklig för att tillgodose elevernas önskemål. Gymnasieskolans olika utbildningsvägar leder inte heller till resultat som är acceptabla. De yrkesinriktade utbildningarna är inte tillräckligt arbetsmarknadsinriktade. De studieförberedande utbildningsvägarna ger inte de nödvändiga förkunskaperna för högre utbildning. Vi är beredda att tillstyrka regeringens förslag till totaldimensionering av gymnasieskolan för budgetåren 1985/86, 1986/87 och 1987/88. Vi kan dock inte acceptera fördelningen av intagningsplatserna på sektorer i direktramama. I en särskild motion föreslår vi att elevernas egna val skall tillmätas större betydelse när det gäller dimensioneringen av gymnasieskolans olika utbildningsvägar. Det innebär konkret att de humanistisk-samhällsvetenskapliga utbildningarna bör ges ett större antal platser än vad regeringen föreslår. Det bör ske i huvudsak på vårdområdets bekostnad. De nytillkommande platserna bör enligt vår mening tillföras de 3-åriga utbildningslinjerna inom resp. sektor. För detta talar framför allt att det då blir lättare att tillgodose förstahandsval, såväl från de teoretiskt inriktade eleverna som från de elever som är inställda på en yrkesutbildning. riskerar annars att trängas undan av sådana elever som är inriktade på högre utbildning men som inte får sina förstahandsval tillgodosedda. Som vi framhöll när förslagen om försöks- och utvecklingsverksamheten med en ny gymnasieskola presenterades för (motion 1983/84:2743) riskerar inriktningen av försöken att ytterligare försvåra elevernas förberedelse för yrkesliv eller vidare studier. Vi anser att den inriktning av gymnasieskolans arbete och organisation som vi beskriver i det följande är mera ändamålsenlig än regeringens ambition att utjämna de nödvändiga skillnaderna mellan gymnasieskolans olika utbildningsvägar. Gymnasieskolan skall inte vara en förlängning av , vilken med nödvändighet måste ge en relativt allmän utbildning. Gymnasieskolans uppgift är att förbereda eleverna för yrkesarbete, fortsatt yrkesutbildning eller fortsatta studier. Dess möjligheter att fullgöra dessa uppgifter måste förbättras. Gymnasieskolan skall ge eleverna en bättre yrkesutbildning som kan ge dem ett fotfäste på arbetsmarknaden. Med ett nytt tillträdessystem till högskolan stimuleras teoretiskt inriktade elever till en gymnasieutbildning som ger nödvändiga kunskaper för universitets- eller högskolestudier. Den nu pågående försöksverksamheten med en ny gymnasieskola bör förändras i enlighet härmed. Den mest angelägna förändringen av yrkesutbildningen är att skapa en bättre anknytning till det praktiska arbetslivet. Elevens förutsättningar att få arbete efter avslutad yrkesutbildning skulle öka markant med införandet av en ny typ av lärlingsutbildning hos företag och hantverkare. I likhet med den ursprungliga lärlingsutbildningen skall eleven vara anställd hos ett företag. Det ger eleven en direkt inblick i arbetslivet och skapar ett ömsesidigt ansvarsförhållande mellan lärling och arbetsgivare. Verklighetsanknytningen av yrkesskolningen bidrar till engagemang och inlevelse hos lärlingen. Härtill kommer att eleverna i företagen kommer att utbildas på en modern maskinpark. Inom vissa områden sker den tekniska utvecklingen så snabbt att gymnasieskolans resurser inte på långt när räcker till för att anskaffa aktuell materiel. Till skillnad från den ursprungliga lärlingsutbildningen skall lärlingarna i vårt system få ämnesteoretisk utbildning i gymnasieskolan i allmänna ämnen, viss fackteori och arbetsteknik. Huvuddragen i vårt förslag till lärlingsutbildning är: o Lärlingstiden varierar mellan två och beroende på utbildningsinriktning. Största delen av utbildningstiden förläggs till företag. I skolan undervisas eleven framför allt i allmänna ämnen, men också t. ex. i fackteori och arbetsteknik. o Särskilda utbildningsplaner upprättas för varje yrke. fastställer de allmänna riktlinjerna. Stor lokal frihet att utforma lärlingsutbildningen medges. o Eleverna erhåller betyg och bevis över genomgången utbildning, o Företag och andra arbetsgivare som engageras i lärlingsutbildningen har arbetsgivaransvar för lärlingarna , o Lärlingarnas lön sätts med utgångspunkt från att de befinner sig under utbildning: lönen höjs successivt i takt med att den produktiva arbetsinsatsen ökar. o Arbetsgivaren betalar lönen och de sociala kostnaderna. Det offentliga står först och främst för de utbildningskostnader som belastar gymnasieskolan. o som vill inrätta lärlingsplatser måste ha möjlighet att klara utbildningsåtagandet. En kortare handledarutbildning skall erbjudas. Huruvida lärlingsutbildning bör anordnas i stället för mer traditionell yrkesutbildning i gymnasieskolan måste alltid avgöras lokalt, bl. a. med hänsyn till tillgången på lämpliga lärlingsarbetsplatser. På staten ankommer det att öppna möjligheter som inte finns. I avvaktan på att det av oss skisserade förslaget kan genomföras föreslår vi att regeln att lärlingsutbildning i dess nuvarande utformning inte får omfatta utbildning som erbjuds inom gymnasieskolan tas bort och att statsbidrag bör utgå även för färdigutbildning. Antalet årselevplatser bör dessutom höjas till 10 000, dvs. med 4 085 platser i förhållande till regeringens förslag. Gymnasieskolans teoretiska studievägar skall i första hand förbereda eleverna för vidare studier. Att detta lyckas är avgörande såväl för den enskildes framgång som för den högre utbildningens och ytterst forskningens kvalitet. Kritik riktas mot den kunskapsnivå eleverna uppnår på de teoretiska gymnasieutbildningarna. Det största problemet har emellertid inte med dessas uppläggning eller innehåll att göra utan med utformningen av tillträdessystemet till högskolan. Systemet uppmuntrar inte eleverna att välja studieväg efter intresse och de fortsatta studiernas kunskapskrav. Vi förordar att ett nytt tillträdessystem, som premierar kunskap, införs. Det skall bygga på bestämda förkunskapskrav, och vara enkelt att överblicka. För en elev som i gymnasieskolan har valt fel studieväg eller behöver bättra på något betyg skall möjligheter till kompletteringsstudier erbjudas efter gymnasieskolan. Förslaget presenteras detaljerat under . I avvaktan på att ett nytt tillträdessystem genomförs bör garantin för direktövergång höjas till fr. o. m. . Liksom på grundskolenivån bör gymnasieskolans olika utbildningsvägar kunna anpassas till elevernas speciella anlag och intressen. De nuvarande hindren mot intresseval av andra ämnen än idrott och estetiska ämnen bör avskaffas. Möjligheterna till specialisering i språk, matematik eller fysik skall inte vara mindre än de möjligheter som redan finns för att stimulera t. ex. idrottsutövare. Behov av en ny, kortare teknisk utbildning Gymnasieskolan erbjuder en 2-årig och en 4-årig teknisk linje. Tillströmningen till den senare linjen har ökat. Ett stort antal elever går emellertid från den tekniska linjens årskurs 3 direkt till civilingenjörsutbildning. Antalet elever som utexamineras från de tekniska gymnasieutbildningarna är alltså lägre än det antal som tas in. Den kompetens dagens tekniska gymnasieutbildningar ger motsvarar inte vad arbetsmarknaden säger sig vilja ha. Efterfrågan på kunnig arbetskraft inom data och elektronik är särskilt påtaglig. Den stora ökningen av lokala 1å 2-åriga högskoleutbildningar inom dessa båda områden är också ett uttryck för det behov av tekniker som just nu tycks finnas. I budgetpropositionen föreslår regeringen att en ny 2-årig teknisk utbildning inrättas inom högskolan. Linjen tar emellertid knappast sikte på det behov av mera kvalificerade tekniker som här har beskrivits. I stället rör det sig om en vidareutbildning av de elever som genomgått gymnasieskolans yrkesinriktade utbildningar. Vi har i och för sig ingenting att invända mot att en mer kvalificerad utbildning erbjuds de direkt yrkesinriktade gymnasieeleverna. Däremot anser vi det lämpligare att denna erbjuds i första hand inom ramen för gymnasieskolans påbyggnadsutbildningar eller möjligen inom den yrkestekniska högskolan (YTH). Regeringen bör återkomma till med förslag i denna riktning. I samband därmed bör en utvärdering av all YTH-utbildning göras. I avvaktan härpå bör ingen ytterligare utbyggnad av YTH - utöver möjligen de nu diskuterade påbyggnadsutbildningarna aktualiseras. Det största utbildningsbehovet på det tekniska området gäller en mera kvalificerad utbildning än den regeringen föreslår. En sådan utbildning, med möjlighet till specialisering, bör enligt vår mening inrättas. Flera alternativ kan tänkas i fråga om utbildningens organisation. Utbildningen bör åtminstone delvis kunna finansieras genom att det fjärde året på den nuvarande 4-åriga tekniska linjen avskaffas och de nuvarande lokala tekniska högskoleutbildningarna integreras i den nya utbildningsformen. I arbetet för att sanera statens finanser är det ofrånkomligt att olika delar av utbildningsområdet vägs mot varandra. Enligt vår mening måste en sådan prioritering utfalla till ungdomsskolans förmån. En omdisponering av vuxenutbildningens resurser blir därmed nödvändig. I ett samhälle med kontinuerliga och snabba förändringar är det emellertid av vikt att möjligheter finns till fortsatt utbildning även efter ungdomsskolan. gjorda under tonårens skolgång, vilka påverkar resten av ens yrkesverksamma liv, måste kunna korrigeras i efterhand. Vuxenutbildningens uppgift måste även vara att erbjuda denna möjlighet till vidareutbildning. Det är likaså självklart att vuxenutbildningen kan bidra till att utjämna skillnader i utbildning mellan olika generationer. De som i sin ungdom inte fått möjlighet att tillägna sig kunskaper och färdigheter motsvarande dagens obligatoriska skola skall ha den möjligheten i vuxen ålder. Inom studieförbundens ram erbjuds en utbildning och en bildningsverksamhet av varierande slag som är värdefull och berikande för den enskildes personlighetsutveckling. Studieförbundens verksamhet bidrar också till att stärka människors förmåga att överblicka och delta i samhällslivet. Det är därför naturligt att de får statens och kommunens stöd för sin verksamhet. I dagens statsfinansiella läge är det emellertid nödvändigt att spara på snart sagt alla områden. Även studieförbundens anslag måste omprövas och begränsas. Inom utbildning för vuxna utgör grundutbildning för vuxna (grundvux) det viktigaste inslaget. Grundvux bör därför undantas från neddragningar. Inom vuxenutbildning (komvux) erbjuds dels grundskolekurser, dels gymnasieskolekurser. Grundskolekursema bör ges de resurser som krävs för att utbildningsefterfrågan skall kunna tillgodoses. Däremot är vi beredda att under rådande ekonomiska omständigheter ge gymnasieskolekursema en lägre prioritet. Det måste emellertid understrykas att stor vikt alltjämt måste fästas vid komvux betydelse för komplettering till högre studier. Hur en sänkning av kostnaderna enligt här angivna riktlinjer skall utformas i detalj får det ankomma på regeringen att avgöra. Därvid bör regeringen också ha möjlighet att föreskriva viss avgiftsfinansiering. Ett sådant alternativ kan enligt vår mening vara attraktivt för att kunna erbjuda utbildning som annars inte skulle komma till stånd. Alla unga människor har - som vi tidigare framhållit - personliga anlag och intressen som kan och skall utvecklas. Bara om detta sker kan barn och ungdomar utvecklas till vuxna medborgare med starka och särpräglade personligheter. Det allmänna skolsystemets uppbyggnad måste utgå från övertygelsen att den enskildes särart är det mångfaldiga samhällets livsnerv. Detta är emellertid inte nog. Utbildningsmöjligheter som vidgar och fördjupar valmöjligheterna måste finnas också vid sidan av den allmänna skolan. Fristående skolor är en del av de förpliktelser åtagit sig inom ramen för internationella konventioner. Ju mera komplext samhället blir, desto viktigare framstår det att dessa konventioner efterlevs. Monopolistiska system kan inte erbjuda den variation och den flexibilitet som en dynamisk samhällsutveckling kräver. Olika sätt att tillgodose unga människors utbildningsbehov behövs sida vid sida. Förändringar av behoven kan härigenom snabbt omsättas i nya utbildningsinriktningar. Misstag av en skola kan lättare korrigeras genom erfarenheter från andra. Fristående skolor är dessutom ofta billigare än de offentliga. Staten skall enligt vår mening stödja fristående skolor på i princip samma sätt som stöd utgår till skolor i offentlig regi. Kommunerna skall stödja fristående skolor med ett belopp som motsvarar högst den rörliga kommunala elevkostnaden. Stöd uppbyggt efter dessa principer skulle göra det möjligt för de fristående skolorna att erbjuda sin undervisning till alla, inte bara till de elever vars föräldrar har en särskilt stark ekonomi eller som är beredda till stora uppoffringar. Enligt vår mening är det de enskilda elevernas behov och nytta av en fristående skola som skall vara avgörande för om statsbidrag skall utgå eller inte. Av det skälet vänder vi oss mot att det offentliga skall prova nyttan av en fristående skola på basis av dess originalitet och vad den därigenom kan tillföra det allmänna skolväsendet. Enligt vår mening är den enskilda eleven en bättre representant för det allmänna när det gäller behovet av en skola än den offentliga maktens styresmän. Statens prövning skall inskränkas till att gälla de grundläggande kvalitativa kraven. Vi är för vår del övertygade om att fristående skolor skulle verka vitaliserande på hela skolväsendet. Inte minst gäller detta i fråga om den pedagogiska utvecklingen. Med flera fristående skolor skulle dessutom ökad hänsyn komma att tas till viktiga föräldrakrav också inom den offentliga skolan. Hela samhället skulle vinna på en sådan utveckling. bör hos regeringen hemställa om förslag till riktlinjer för stöd till fristående skolor i enlighet med vad vi här har framfört. bör hemställa om anpassningar av statsbidragssystemen för att tillgodose glesbygdens behov. Nya regler behövs för såväl den offentliga skolan som för fristående skolor i syfte att underlätta för föräldrar att bestämma om utbildning i fristående former där kommunen inte anser sig kunna upprätthålla undervisningen. Fristående skolalternativ skulle kunna hjälpa föräldrar att ge sina barn den uppväxt som de finner lämpligast. och högskolor erbjuds den enskilde kvalificerad utbildning och möjlighet att delta i den vidareutveckling av vårt samlade kunnande som forskningen innebär. Att den högre utbildningen förmår ta till vara varje studerandes förutsättningar är av yttersta betydelse för henne eller honom, men dessutom för hela samhället. För att bästa resultat skall kunna uppnås är en god utbildningsmiljö nödvändig. Kortsiktiga, nyttopräglade mål får inte tillåtas styra den enskildes studiealtemativ. Utbildningen skall ske i nära anslutning till forskningen. Det traditionella måste spela en huvudroll inom den högre utbildningen och forskningen. Bara härigenom kan kvaliteten värnas. Starka och självständiga universitet har emellertid ytterligare en viktig uppgift, nämligen som värnare av gentemot statsmakterna oberoende tänkande och kritik. Detta är av särskild betydelse när den offentliga makten nått en sådan omfattning som i vårt land. Dagens organisation av den högre utbildningen och forskningen utgår inte från en sådan syn. Universitet och högskolor har genom den s. k. högskolereformen 1977 givits en utpräglad karaktär av inrättningar för yrkesutbildning. En oproportionerligt stor andel av de statliga forskningsresurserna styrs också i detalj av politiskt/administrativa beslut. Kvaliteten kan i ett sådant system inte garanteras. I universitetens och högskolornas ledning dominerar administrativa och korporativa hänsyn på vetenskapens bekostnad. Sammansättningen av universitets- och högskoleorganen är viktiga exempel. Den i ett öppet samhälle nödvändiga oberoende kritiken riskerar att genom den tilltagande byråkratiseringen av universiteten förlora en viktig bas. Våra förslag i det följande koncentreras till först och främst tre områden, nämligen ämnesstudierna, antagningssystemet och byråkratin. Åtgärder på dessa områden har en nyckelroll för att stärka den högre utbildningens ställning. Dessa förslag måste kombineras med en dimensionering av den högre utbildningen som anpassar utbudet till den miljö i vilken de studerande skall verka. Den offentliga sektorn kommer inte att kunna expandera medan däremot den enskilda sektorn kommer att fortsätta efterfråga väl utbildad arbetskraft. Förändringar i högskolans dimensionering mellan olika sektorer är mot denna bakgrund nödvändiga. Vi presenterar förslag till detta i en särskild motion. Högskolereformen baserades på den s. k. Utredningens huvudsyfte var att i högre grad yrkesinrikta den högre utbildningen. Framför allt gällde U 68:s förslag de dåvarande filosofiska fakulteterna. Sedan den nya ordningen introducerades möts de studerande av ett stort utbud av allmänna och lokala linjer. De allmänna linjerna skall enligt högskoleförordningen svara mot ett mera bestående behov av allmän karaktär på arbetsmarknaden. De lokala linjerna skall vara anpassade till regionens tillfälliga och speciella behov. Linjesystemet har utarmat universitetsämnena. Inte minst gäller detta inom humaniora. Linjenämnderna beställer av institutionerna skräddarsydda kurser för de olika linjernas behov. Det medför bl. a. att omfattningen av de ingående ämnena styrs av linjens yrkesinriktning och inte av vetenskapliga kvalitetskrav. Allt färre fördjupar dessutom sina ämnesstudier. Svårigheter att rekrytera forskarstuderande har uppstått inom flera ämnesområden. Anslagssystemets konstruktion understryker institutionernas alltmera underordnade roll. Den stora resursströmmen, de s. k. sektorsanslagen, styrs via linjerna till institutionerna. För de ämnesinstitutioner som har mycket få kurser på de olika linjeutbildningarna återstår att hos ansöka om medel för s. k. enstaka kurser. Den översyn av anslagssystemet som regeringen anmäler i budgetpropositionen måste inbegripa också dessa aspekter. Vi anser att ämnesstudierna måste ges en renässans. Det är först med fördjupade ämneskunskaper som grund som de studerande kan få det metodkunnande som är redskapet för ett i egentlig mening kritiskt tänkande. Metodkunnandet anvisar ett sätt att angripa problem som ofta är generaliserbart och användbart i ett kommande yrkesliv. För en bibehållen standard på svensk forskning är det dessutom nödvändigt att rekryteringsbasen ökar genom att andelen studerande med tillräckliga ämneskunskaper blir större.