mot · G802429 · 1985-01-15 00:00:00 — och i Villkoren för obduktion Hur människorf behandlas i livets slutskede är föremål för oerhört mycket debatt, och detta med all rätt. En döende människa är den maktlösaste av alla, och om samhället ignorerar hennes krav på skydd är det inget rättssamhälle. Det kan gälla definitioner av dödsbegreppet som är till för att hjälpa de levande, inte dem som dör, och det kan gälla rätten att få tillgång till en uppmärksam personlig vård så att man inte känner sig övergiven av alla - så som en kvinna, döende i cancer, beskrev den svenska sjukvården. Vi önskar emellertid ta upp en annan fråga i detta sammanhang, som rör behandlingen av den döda kroppen, sedan livet enligt alla kriterier flytt. Vad som då händer är i av fallen att liket obduceras. Det sker dels för att läkarna anser sig behöva den kunskap som obduktionen kan tänkas ge, dels av rättsmedicinska skäl när det inte är en naturlig död. Det kan vid ett dödsfall vara så, att ingen läkare anser sig kunna utfärda dödsbevis utan förordar en fullständigare undersökning - han kanske anser sig veta för litet om den dödes sjukdom etc. eller dödsfallet hör under de många olika typer av dödsfall där en obduktion enligt föreliggande föreskrifter måste ske, innan dödsbevis kan utfärdas. I båda fallen överlämnas ärendet till polismyndigheten, som har att föranstalta om en undersökning av rättsläkare. Den döde forslas då - långa vägar - till en rättsläkarstation för obduktion. Det finns sex rättsläkarstationer i landet. Den totala öppning och genomgång av den döda kroppen, inkl. kraniet, som en obduktion innebär, medför ju vanligtvis att flertalet organ efteråt är demolerade (sönderskurna). Kroppen och huvudet sys ihop, och i detta skick får de anhöriga tillbaka den avlidne. Det är lätt att förstå om människor på alla sätt värjer sig för en sådan behandling av en kär anhörig; sitt barn, sin make, mor, bror etc. Mycket talar för att människorna i stort inte vet vad obduktion egentligen innebär, och vi tror att det är en känslig sak för såväl sjukvårdspersonal som polis att förklara detta närmare för ovetande, sörjande anförvanter. Visste alla vad det här är fråga om, skulle man säkert möta många fler motreaktioner beträffande detta förfaringssätt. Vad händer om en människa här vädjar om att obduktion ej skall ske. Enligt obduktionslagen kan samhället under vissa betingelser beakta en sådan vädjan, men obduktionslagen gäller inte de fall som berörts. Här är den enskilde maktlös. Läkare och/eller polis är så uppbundna av de regler som gäller för dödsbevis m. m. att man, även när allt talar för en naturlig död eller död genom rent olycksfall, känner sig nödsakad 1 1984/85. att föreslå resp. föranstalta om en fullständigare undersökning av den avlidne (obduktion) med allt vad det innebär för anhöriga m. fl. Det är en märklig och dyr - trafik som ständigt pågår från sjukhus och bårhus etc. till olika rättsläkarstationer. Åtskilliga tusen döda forslas på detta sätt fram och åter . Säkert endast ett fåtal av dessa transporter behövs ur rättssäkerhetssynpunkt. Hur många fall är mord? Det händer att polisen, där de tvingande föreskrifterna inte lägger hinder i vägen, försöker begränsa dessa transporter. Man vill ta etiska hänsyn, man vill hålla utredningen inom rimliga gränser och man vill undvika stora och onödiga kostnader för statsverket. Men om man ej kan erhålla dödsbevis, måste man begära en dödsorsaksundersökning med de konsekvenser som vi här har redogjort för. Det bör påpekas att den obduktion av rättsmedicinsk karaktär som betecknas enkel dödsorsaksundersökning kan i vissa fall ske på sjukhus. I vilken utsträckning detta sker i landet som helhet är okänt. Beträffande den kliniska obduktionen (obduktion på sjukhus) har den avlidne och de anhöriga genom obduktionslagen tillförsäkrats ett visst skydd. Av lagens 3 § framgår bl. a.: Är dödsorsaken känd får dock obduktion ej äga rum, om den avlidne eller nära anhöriga till honom uttalat sig emot det etc. Man frågar sig gärna, varför man inte direkt här har angivit, att de anhörigas tillstånd skall inhämtas innan obduktion sker. Av lagtexten i 4 § framgår att det ändå skall vara så. torde det emellertid i praktiken ofta fungera på det sättet, att det är den anhörige som får vara aktiv. När döden har inträtt på grund av sjukdom eller olycksfall, får de anhöriga skynda sig till första bästa läkare - eller kanske till polisen - med en vädjan: Det blir väl ingen obduktion. Vidare måste man fråga sig vad kriteriet är på känd dödsorsak. Gränserna för detta kriterium bestämmer ju när obduktion får ske mot den avlidnes eller de anhörigas vilja. Såvitt vi förstår rör det sig här i stor utsträckning om en ren bedömningssak. Det bör i detta sammanhang nämnas, att en klinisk obduktion enligt vad som inhämtats, ibland kan vara en partiell karaktär. I regel lär man dock även här genomföra en hel obduktion. Utfärdandet av dödsbevis och därmed sammanhängande frågor regleras i en rad olika författningar. Flertalet föreskrifter finns sammanfattade i SOSFS (M) 1980:1. Här finns sålunda regler för när dödsbevis får och inte (utan särskilda undersökningar) får utfärdas, när polisen skall kopplas in och föreskrifter om olika undersökningsformer m. m. Föreskrifter som utarbetats i samråd med och statens rättsläkarstationer, gäller i tillämpliga delar även för polisväsendet. Det framgår av inledningen till dessa föreskrifter att är medveten om en tilltagande svårighet i vissa fall när det gäller utfärdandet av dödsbevis. Man framhåller vikten av att det inom sjukvården skapas sådana rutiner att utan efter sättande av rättssäkerhetskraven dödsbevis kan utfärdas utan polismyndighets medverkan i alla de situationer, då det ej föreligger saklig grund att göra anmälan till polismyndighet. Det finns också polismyndigheter och företrädare för sjukvården som av såväl etiska som ekonomiska skäl försöker få till stånd en viss förenkling av rutinerna för utfärdandet av dödsbevis i enlighet med uttalande. De författningar det här gäller är emellertid så utformade, att man - inom ramen för dessa - endast i mycket begränsad omfattning kan komma ifrån de problem, som vi här aktualiserat, nämligen obduktion mot den avlidnes och/eller de anhörigas vilja. I föreskrifter exemplifieras t. ex. en rad olika dödsfallskategorier, där fullständig dödsorsaksundersökning (obduktion) alltid skall ske, även om sannolik dödsorsak skulle kunna fastställas utan obduktion. Detta är myndigheterna bundna av, ehuru det här som eljest kanske kan finnas olika tolkningar på vissa punkter. Lägg till detta sedan alla kliniska obduktioner som läkare, för att uppfylla en rigorös tolkning av begreppet känd dödsorsak, anser sig nödsakade att genomföra. För de efterlevande är det ofta en svår chock att vid avskedet från den avlidne få se i vilket skick obduktionen lämnat denne. Föräldrar har berättat om hur deras barns ansikte var så förändrat att de inte kunnat känna igen henne. Sådan erfarenhet kan sätta spår och göra en redan svår sorgetid ännu svårare. De ändringar i lagen som bör införas för att tillvarata både de avlidnas och deras anhörigas integritet, bör vara dels att de anhörigas tillstånd skall inhämtas före obduktion, såvida inte särskilda skäl finns. Därmed ligger bevisbördan hos den som vill obducera, inte hos de sörjande. Vidare bör det införas en möjlighet att underlåta obduktion vid dödsolycksfall, där dödsorsaken är uppenbar, t. ex. att ett barn fallit och slagit ihjäl sig. Att en innebränd måste obduceras för att se om vederbörande inte var död resp. dödad, innan branden bröt ut, är en helt annan sak. Slutligen förekommer en annan sorts olämplig behandling av avlidnas kroppar, som enligt nuvarande bestämmelser inte kan åtgärdas. Så länge en patient lever, kan han/hon eller de anhöriga anmäla till om de anser att vården har brustit i något avseende. Så snart patienten är död, upphör denna rätt. Det har emellertid förekommit att avlidnas kroppar av slarv eller missförstånd blivit vanskötta eller fel hanterade på olika sätt. Det mest drastiska var väl en kvinna, vars lik på grund av något organisatoriskt missförstånd förvarades i en alldeles för varm lokal, i stället för att ligga i fruset tillstånd. När begravningen skulle ske och de anhöriga infann sig, var liket i sådant tillstånd att man inte kunde genomföra en traditionell begravning sådan de anhöriga tänkt sig, utan måste hastigast få kistan i graven utan vidare ceremonier. De sörjande tog mycket hårt vid sig av detta och klagade hos , som dock inte kunde ta upp klagomålet av ovan angivna skäl. Här krävs också en ändring i bestämmelserna, dvs. så att också sjukvårdspersonalens hantering av en avlidens kropp kan höra till det som har 1 * 1984/85. att ta ställning till. En död kropp blir inte plötsligt ett föremål som man inte skall ha respekt för. Den respekt som läkare och annan sjukvårdspersonal enligt lagen skall visa patienten, bör i tillämpliga delar utsträckas också till den döde så länge sjukhuset har ansvar för honom. Med anledning av ovanstående hemställs 1. att hos regeringen begär sådana förändringar i föreskrifter som krävs för att obduktion ej skall ske utan de anhörigas tillstånd, om inte särskilda medicinska skäl kräver en sådan, 2. att hos regeringen begär sådana förändringar i föreskrifter att polisen skall ha möjlighet att avstå från obduktion även vid olyckshändelser, om händelseförloppet är alldeles klart, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförs om rätten att klaga till hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd i fråga om hantering av en avlidens kropp. HANS () i