mot · G802667 · 1985-01-17 00:00:00 — m. fl. Bidraget till skogsvård m. m. krävde i en motion till förra årets att skogsvårdsavgiften skulle tas bort och att de skogliga bidragen med undantag för dem som hade regionalpolitisk karaktär också skulle avskaffas. Motionen fick dock inte stöd från övriga partier. har det skett en bredare anslutning till de krav ställde i sin motion. Skogsvårdsavgiften har från att ha varit en skäligen betydelselös avgift kommit att framstå som en djupt orättvis och betungande skatt som alltmera fått karaktären av en oskälig punktskatt på skogsbruket. Den är också ett medel för en statlig byråkrati att transferera pengar mellan olika skogsägare på ett sätt som inte är till gagn för skogsnäringen som helhet. Uttaget av skogsvårdsavgift har varierat på nedanstående sätt: Belopp milj. kr. 6,5** * För var uttaget från enskilda och från övriga . ** Avgiftsuttaget höjdes till från . Uttaget av skogsvårdsavgift har således från till höjts med 3 . Ingen annan skatt torde ha höjts i tillnärmelsevis samma grad. Den kraftiga ökningen av avgifterna beror då dels på kraftigt ökad uttagsprocent, dels på stora höjningar av taxeringsvärdena. Reglerna för användningen av skogsvårdsavgiften har successivt ändrats. Genom skogspolitiska beslut lade fast att medlen som inflyter i huvudsak bör användas för sådana ändamål som är till nytta för skogsbruket som sådant eller på sådant sätt att alla skogsägare kan få del av dem. Detta beslut fick en principiell ändring genom beslut med anledning av proposition 1983/84:40, då avgiftsuttaget höjdes till . Då släpptes nämligen principen att skogsvårdsavgiften endast får användas för bidrag som är tillgängliga för alla skogsägare. används nämligen skogsvårdsavgiftsmedel för att finansiera alla bidrag inom det skogliga stödområdet, alltså även bidrag av rent regionalpolitisk karaktär. Skogsbruket är därmed den enda näringsgren som själv får betala de regionalpolitiska bidragen till näringen. En sådan särbehandling av skogsbruket är inte motiverad. reserverade sig också mot det nämnda riksdagsbeslutet. Genom detta riksdagsbeslut ändrades också indirekt vissa principer för avräkning av anslaget för byggande av skogsbilvägar. Det har ansetts att skogsbruket skall ha en kollektiv restitution av drivmedelsskatt för drivmedel som förbrukas på enskilda skogsbilvägar till vilka statsbidrag icke har utgått. Anslaget till byggande av skogsbilvägar har till väsentlig del finansierats genom en sådan informell avräkning av drivmedelsskatt. Den exakta användningen av skogsvårdsavgiftsmedlen redovisas inte för , men av tillgängliga uppgifter framgår att endast ca 25 milj. kr. används för sådana ändamål som kan anses vara till nytta för skogsbruket som sådant. Det är t. ex. anslag till forskning och skogsfröplantager. När skogsvårdsavgiften tas bort kan näringen själv svara för finansieringen av dessa kostnader genom avtal med staten enligt den modell som tillämpas för andra liknande ändamål. Vissa anslag finansieras med skogsvårdsavgiftsmedel trots att ändamålet knappast är en skogsnäringens angelägenhet, men i huvudsak används resterande skogsvårdsavgiftsmedel för finansiering av olika skogliga bidrag och för finansiering av den omfattande byråkrati som krävs för fördelning av medlen. En inte oväsentlig del av avgiftsuttaget förefaller också att som skatt gå direkt till statskassan. Finansiering av för samhället gemensam naturvård, såsom ädellövsskogsbruk, är inte en angelägenhet som skall belasta skogsbruket genom att avräknas av skogsvårdsavgiftsmedel. I proposition 1984/85:100 har föreslagits att under D6. Bidrag till skogsvård för /86 statsbidrag beviljas med sammanlagt högst 324 milj. kr. och att ett förslagsanslag anvisas av 320 milj. kr. Bidragen utgår för följande bidragsslag: Särskilda skogsvårdsåtgärder inom det skogliga stödområdet Skogsodling efter avverkning av lågproducerande bestånd Av dessa bidragsslag får Särskilda skogsvårdsåtgärder inom det skogliga stödområdet i huvudsak anses vara ett bidrag av rent regionalpolitisk karaktär och skall då enligt uppfattning finansieras genom statsmedel som inte speciellt belastar näringen. Ädellövskogsbruk syftar till att bevara ett landskap som höjer det rekreativa värdet för alla medborgare. Det är inte en angelägenhet av speciellt värde för skogsbruket, och bidrag för detta ändamål får därför ses som ett allmänt anslag för naturvårdande ändamål och bör följaktligen inte räknas av mot skogsvårdsavgiften. De övriga statsbidragen bör med synsätt kunna tas bort om skogsvårdsavgiften avskaffas. På en skatt måste man ställa vissa elementära krav såsom att den slår någorlunda rättvist och tas ut efter bärkraft. När skogsvårdsavgiften utgjorde av ett mycket lägre skogsbruksvärde hade dessa krav mindre betydelse, men med den höjd skogsvårdsavgiften nu har är den en pålaga av stor ekonomisk betydelse, och då måste kraven på ett rättvist uttag skärpas. Skogsbruksvärdena liksom fastighetstaxeringen som helhet bygger på en marknadsvärdenivå och inte på ett avkastningsvärde. Vid förarbetet till fastighetstaxeringen delades landet in i ett antal geografiska områden där värdet skulle relateras till köpeskillingsnivån. Eftersom efterfrågan på fastigheter varierade i olika delar av landet kom också köpeskillingsnivån att variera mycket. När man beräknar relationen mellan marknadsvärde och avkastningsvärde för de olika delområdena finner man att kvoten mellan dessa värden varierar mellan 1,64 och 0,61 då man jämför skog med för resp. område genomsnittlig godhets- och kostnadsklass. En hög kvot anger då att det genomsnittliga taxeringsvärdet är högt i förhållande till avkastningsvärdet. Det angivna förhållandet kan exemplifieras med att i , där skogsbruksvärdena är högst, är marknadsvärdet i förhållande till avkastningsvärdet dubbelt så högt som i , där detta förhållande är lägst. Mellan enskilda fastigheter varierar skogsbruksvärdena mycket även vid likartat skogstillstånd. En orsak till detta är att underlaget för bestämmande av skogsbruksvärde är bristfälligt. Det bästa underlaget finns på de fastigheter som har en relativt ny skogsbruksplan. Enligt virkesförsörjningsutredningen fanns då skogsbruksplan på av antalet fastigheter och hälften av planerna var mer än . När de nuvarande skogsbruksvärdena sattes fanns det ännu färre planer. Finns det inte en någorlunda aktuell plan får åsättandet av skogsbruksvärdet anses vara en ren gissning. Även med en skogsbruksplan är felmarginalen betydande. Skogsbruksvärdet är heller inte direkt relaterat till avverkningsmöjligheten utan är i stället beroende av virkesförråd och grovskogsprocenten. undersökte på uppdrag skogsbruksvärdets relation till avverkningsmöjligheten. konstaterar i sin PM att precisionen när det gäller fastställande av ett rättvisande taxeringsvärde i många fall är mycket låg. Skogsvårdsavgiften slår, som framgått av ovanstående, mycket olika mellan olika delar av landet och mellan olika fastigheter. Det är inte svårt att finna exempel där ett uttag av 0,8 promilles skogsvårdsavgift betyder att mellan hälften och en tredjedel av nettot från den lämpliga årliga avverkningen går åt för att betala skogsvårdsavgiften. Nettot är då beräknat före kapitalkostnader och skogsvårdskostnader. speciellt höga i Smålandslänen är det där särskilt ogynnsamma exempel är vanligast. Om man bortser från bidragen för särskilda åtgärder inom stödområdet, där förhållandena kan vara annorlunda, kan bidragen utnyttjas främst av den skogsägare som har ett dåligt skogstillstånd och inte har skött sin fastighet på ett sätt som överensstämmer med intentionerna i skogsvårdslagen. Den som har en välskött fastighet har små möjligheter att få några bidrag. får den skogsägare som har skött sin skog väl betala högre skogsvårdsavgift eftersom han har ett högre skogsbruksvärde. Bidragssystemet innebär alltså en överföring av pengar från den skötsamme till den som inte har skött sin skog, om man ser till samma geografiska område. Ett sådant förhållande måste anses mycket betänkligt ur principiell synpunkt. Så som det skogliga bidragssystemet nu visat sig fungera är det för skogsbruket bättre att skogsvårdsavgiften och samtliga bidragsformer med undantag av sådana som är av regionalpolitisk karaktär avvecklas. Skogsbruket bör liksom tidigare kollektivt erhålla restitution av drivmedelsskatt för den del som förbrukas på vägar till vilka det inte har utgått statsbidrag. Skogsbruket skall i princip vara självfinansierat. I detta bör då också ligga att skogsbruket inte skall svara för andra kostnader än andra näringar gör. Skogsbruket i övre inland behöver av regionalpolitiska skäl ett stöd, men detta stöd skall finansieras av budgetmedel som annat regionalpolitiskt stöd och inte belasta skogsägarkollektivet i andra delar av landet. Anslagen för det regionalpolitiska stödet till skogsbruket förutsättes därför i sin helhet finansieras av budgetmedel. Med stöd av vad som ovan anförts hemställer vi* 1. att beslutar att bidragsformerna 2, 3 och 5 under D 6 i proposition 1984/85:100 avvecklas fr. o. m. , 2. att beslutar att i proposition 1984/85:100 föreslaget anslag till bidrag till skogsvård minskas med 200 milj. kr. och att anvisar ett förslagsanslag om 120 milj. 3. att beslutar hos regeringen begära att får i uppdrag att göra en översyn av möjligheterna till personalminskning vid styrelsen och skogsvårdsstyrelserna när det skogliga bidragssystemet tas bort, 4. att beslutar att det regionalpolitiska stödet till skogsbruket skall utgå i huvudsak i enlighet med tidigare ordning, 5. att beslutar att begära att regeringen upptar förhandlingar med representanter för skogsägarna och skogsindustrin hur för skogsbruket gemensamma angelägenheter fortsättningsvis skall finansieras. * Se även motion 1984/85:668. . ÅSLING (c) . () ()