mot · G8022234 · 1985-01-25 00:00:00 — 1984/85 2234-2237 Motion 1984/85:2234 m. fl. Överförande av hyresrättsliga frågor till allmän domstol Hyresförhandlingslagen (1978:304) har i praktiken visat sig ge den etablerade hyresgäströrelsen med anslutna föreningar ett totalt förhandlingsmonopol på hela bostadsmarknaden. Detta är givetvis oacceptabelt i ett samhälle som gör anspråk på att vilja skydda grundläggande medborgerliga rättigheter såsom föreningsfriheten. På hela landets hyresmarknad finns endast en handfull undantag från den etablerade hyresgäströrelsens förhandlingsmonopol. I samtliga fall har beslutet att ge alternativa organisationer egen förhandlingsordning föregåtts av strid under uppmärksammade former. 1 två av fallen har ärendena avgjorts först i bostadsdomstolen, som högsta instans i mål rörande hyresförhandlingslagen. Denna utveckling har berott på att det enligt hyresförhandlingslagens förarbeten inte räcker med att hresgästerna bildar en förening och genom den vill förhandla. Föreningen måste också bevisa att den, som det heter, "förfogar över sådana resurser att den tillvaratar medlemmarnas intressen. Bedömningen av om detta krav är uppfyllt görs dock inte av medlemmarna själva utan i stället av hyresnämnd eller bostadsdomstol. Enligt lagen (1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder och lagen (1974:1082) om bostadsdomstol har särskilda intresseledamöter säte i nämnda instanser. 1 mål om förhandlingsordning enligt hyresförhandlingslagen kommer de enskilda hyresgästernas krav därför delvis att bedömas av representanter för motparterna (fastighetsägarsidan och den etablerade hyresgäströrelsen). Inom andra rättsområden betraktas ett sådant förhållande normalt som jäv. Den redovisade ordningen har givetvis också en starkt konserverande effekt på organisationsstrukturen inom bostadssektorn. Såväl principiella som sakliga skäl talar för att hyresnämnder och bostadsdomstol ges en annan, från parterna på bostadsmarknaden fristående, sammansättning genom att ärendena överförs till allmän domstol. I hyresförhandlingslagens förarbeten sägs vidare att företräde skall ges organisation som är "etablerad och som har en "långsiktig målsättning samt att det inte finns anledning att säga upp gällande förhandlingsordning med den etablerade organisationen "bara för att det i enstaka frågor råder ett missnöje, även om det omfattas av en majoritet. Vi anser det vara en fundamental rättighet att få organisera sig i valfri förening eller att helt stå utanför. Den enskilda hyresgästen måste myndigförklaras och själv få avgöra om han vill bli representerad av någon och I 1984/85. i så fall av vem. Konkurrerande föreningar måste kunna arbeta under lika villkor och vara likställda inför lagen. Organisationer som är uppbyggda av frivilligt anslutna, engagerade medlemmar och som arbetar under demokratiska former är bäst ägnade att tillvarata medlemmarnas intressen som hyresgäster. Ytterligare argument mot förhandlingsmonopolet för hyresgäströrelsen är också att denna endast organiserar en minoritet av hyresgästerna. Organisationen är således inte på något sätt representativ för hyresgästerna som grupp. Detta understryks också av organisationens totala uppslutning bakom det socialdemokratiska partiet. Nuvarande lagstiftning bygger således på de stora partsorganisationernas intressen snarare än på de enskilda medborgarnas/hyresgästernas. Med stöd av 20 § hyresförhandlingslagen kan hyresgäströrelsen vidare inkassera betydande belopp i form av s. k. förhandlingsersättning. Bara budgeterade exempelvis i enligt uppgift 13,4 milj. kr. i sådan ersättning. Denna ordning är av flera skäl stötande. För det första måste en rimlig princip i ett förhandlingssystem vara att varje förhandlande part bestrider sina egna förhandlingskostnader. Denna ordning är också gällande exempelvis på arbetsmarknaden. För det andra är förhandlingsersättningen inom det allmännyttiga beståndet utformat som viss andel av totalhyran. Denna konstruktion innebär att hyresgästföreningen får större inkomster ju sämre den förhandlar. Dessutom leder exempelvis höjda oljepriser, via höjda totalhyror, till större inkomster för hyresgäströrelsen utan att dess förhandlingsverksamhet på något sätt blivit dyrare. Förhandlingsersättningen enligt 20 § hyresförhandlingslagen uttas för samtliga bostadshyreshus i landet. Därutöver uttaxerar hyresgäströrelsen andra ersättningar från hyresgästerna. Dessa ersättningar uttaxeras i det s. k. allmännyttiga bostadsbeståendet och avser ersättning till hyresgäströrelsen för fritidsverksamhet och boinflytandeverksamhet. Dessa ersättningar har sin grund i gemensamma rekommendationer från och () till anslutna föreningar resp. bolag. Enligt rekommendation om fritidsverksamhet bör SA BO-företagen ge hyresgästföreningarna anslag motsvarande av de totala hyrorna. Enligt rekommendation om boinflytandeverksamhet bör SABO-företagen ge hyresgästföreningarna årliga anslag motsvarande av de totala hyrorna. Dessa rekommendationer följs av flertalet SABO-företag. hade totalt 276 medlemsföretag med totala hyresintäkter uppgående till 11 345 milj. kr./år. Detta innebär en resursöverföring från allmännyttans hyresgäster till hyresgäströrelsen, som uppgick till över 100 milj. kr./år exkl. förhandlingsersättning. uppges i budgeterainkomster av boinflytandemedel med 13,5 milj. kr. och av fritidsmedel med 16,8 milj. kr., dvs. totalt över 30 milj. kr. Därmed täcks huvuddelen av föreningens verksamhet via influtna tvångsersättningar för förhandlingsverksamhet, boinflytandearbete och fritidsverksamhet. Tvångsuttaxeringen drabbar samtliga hyresgäster i det s. k. allmännyttiga bostadsbeståndet. Det går således inte att komma ifrån subventioner till rörelsen genom att att utträda. Inte heller kan den enskilde enkelt se hur stora belopp vederbörande tvingas betala. Den fritids- och boinflytandeverksamhet som hyresgästföreningen bedriver för anslagen är också en väl förborgad hemlighet för flertalet berörda hyresgäster. Föreningen () lät i novemberdecember 1983 göra en seriös intervjuundersökning om boinflytandeverksamheten i fem bostadsområden inom AB Svenska Bostäders fastighetsbestånd. SBI representerar ca 7000 hyresgäster i de kommunala bostadsföretagen, huvudsakligen inom . Föreningen har fått motta allt fler klagomål mot boinflytande- och fritidsverksamheten, vilket var den direkta anledningen till undersökningen. SBI:s undersökning visar att av de tillfrågade hyresgästerna över huvud taget inte hade någon aning om att deras bostadsområde omfattades av boinflytandeverksamhet. Detta är särskilt anmärkningsvärt eftersom samtliga områden var sådana där bolaget och hyresgästföreningen bedriver en särskild försöksverksamhet med fördjupat boinflytande. På frågan om verksamheten förbättrat de tillfrågades situation på något påtagligt sätt svarade nej och ja. Av de tillfrågade uppgav sig aldrig ha deltagit aktivt i verksamheten genom att gå på möten eller arbeta i kontaktkommitté eller dylikt. uppgav sig veta hur mycket deras hushåll betalar till hyresgäströrelsen för verksamheten. Om hyresgästerna hade haft klart för sig att de tvingades avstå till i för en verksamhet som de ofta inte märker något av skulle reaktionen säkerligen bli hård. Allvarlig kritik har också riktats mot innehållet i den verksamhet som bedrivs för de tvångsuttaxerade medlen. I har man kunnat konstatera att fritidsmedlen i stor utsträckning förs vidare till socialdemokratiska stödorganisationer som ABF och den politiska barnorganisationen örnar. Också användningen av boinflytandemedlen måste starkt ifrågasättas. i synes huvuddelen av medlen, enligt hyresgästföreningens egna redovisningar, ha gått till organisationsutveckling (centrala kostnader), till (kostnad för tre boinflytandeombudsmän!) 1 * 1984/85. administrativa kostnader, huvudsakligen anställning av ytterligare ombudsmän och kringpersonal. De angivna begreppen "tvångsersättningar" och tvångsuttaxering härrör från det faktum att ersättningarna inte är påverkbara för den enskilde. utgår de visserligen endast inom det allmännyttiga bostadsbeståndet men här utgör det ett direkt tvång. Det får inte att komma ifrån subventionerna till rörelsen genom att utträda ur . Den enskildes enda möjlighet att slippa undan är att säga upp sitt hyreskontrakt, vilket naturligtvis få är beredda att göra. Systemet för tvångsuttaxering är förkastligt. Tillspetsat kan det sägas att vi i landet fått fem instanser med beskattningsrätt; staten, , primärkommunen, kyrkan och hyresgäströrelsen. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs* att hos regeringen begär förslag om överförande av hyresrättsliga frågor till allmän domstol, i enlighet med vad som i motionen anförts. () () () () () () * Se även motion 1984/85:2235.