mot · G8021505 · 1985-01-24 00:00:00 — Inom pågår ett arbete på att analysera kyrkans eget medlemskapsbegrepp i förhållande till dopet. Förslag kan förväntas föreligga till kyrkomöte. Vi vill gärna tro att utredningsarbetet leder fram till ett reformerat medlemskapsbegrepp som tar bort tvistigheten mellan religionsfrihetslagen och regeringsformen. Kyrkan bör också själv successivt få ta över ansvaret för den kyrkliga organisationsstrukturen lokalt, inom stiften och på riksplanet. Tillsättningen av biskopar, domprostar och kyrkoherdar måste föras över från staten till kyrkan. Varje församling måste själv få avgöra hur många präster den har behov av och kunna inrätta dessa tjänster på samma sätt som man kan med andra församlingsanställdas tjänster. måste själv få avgöra i vilken utsträckning man behöver använda kyrkans egna medel, bl. a. de församlingsmedel som samlas i kyrkofonden. Det skall inte vara regeringen som avgör hur mycket av kyrkofondens medel som stiftelse för rikskyrklig verksamhet skall få ta i anspråk. Folkbokföringen bör övertas av statliga organ. I första hand bör de fiskala uppgifterna avlyftas från kyrkan. får å andra sidan själv överväga på vilket sätt och i vilken takt som kyrkan är beredd att ta ett eget ansvar för sin ekonomiska situation. Nya samtal må&e föras mellan staten och om hur kyrkan skall kunna ges den ovan beskrivna friheten utan att de positiva värden som ligger i förhållandet att kyrkan har en rikstäckande verksamhet går förlorad. Kraven på motprestation får inte drivas därhän att kyrkan inte kan finnas tillgänglig över hela landet och där, utöver sin religiösa funktion, också kunna vidmakthålla sin kulturella gärning. I denna dialog bör olika meningsriktningar vara företrädda både på den statliga och den kyrkliga sidan. Regeringen bör ta initiativ till sådana överläggningar med det uttalade syftet att nå fram till en överenskommelse om en tidsplan för åtgärder i syfte att ge en fri ställning gentemot staten. Detta bör ges regeringen till känna. Datatekniken kan genom datorernas förmåga att lagra och hantera stora mängder information bli ett hot mot den enskildes integritet. Varje svensk finns vid det här laget utan att veta om det med i minst ett hundratal myndighetsregister, de flesta relativt harmlösa och begränsade, men åtskilliga av mer känsligt slag. Men det är inte bara myndigheterna som för personregister. I företagen finns en mängd register, t. ex. kundregister och kreditregister. I företagen förs också personalregister. Det finns troligen 40 000 50 000 personregister i landet. Ett standardsystem för enkel personaladministration kan innehålla mer än hundra personuppgifter. Företagen har dessutom inget myndighetsansvar och är utom räckhåll för JO:s och JK:s övervakning. Det huvudsakliga skälet till att vänder sig mot ett alltför omfattande datainsamlande är rent principiellt och utgår från en liberal grundsyn. All information representerar en potentiell makt. Att samla mycket information är därför att bygga upp stor maktpotential. Dessutom är det ofta inte så enkelt att bedöma kvaliteten. Datorn registrerar okritiskt allt som den matas med. En aldrig så enkel och neutral uppgift kan bli feltolkad och felanvänd om den som läser av datorn inte förstår eller vet när, hur, från vem och varför uppgiften samlats in. I syfte att öka skyddet för den enskilde föreslår följande åtgärder. Vi kräver att användningen av personnummer starkt begränsas. Datainspektionen måste ha långtgående befogenheter. Regeringens möjligheter att ge dispens för olika samkörningar måste begränsas och användas mera restriktivt. När myndigheter litar mer till datans uppgifter om en enskild än till den enskilde själv, måste den enskilde plötsligt bevisa sin oskuld. Detta system med omvänd bevisföring är inte acceptabelt i ett rättssamhälle. Vissa personregister innehåller uppgifter som är känsliga från integritetssynpunkt. Ändringar av betydelse i sådana register skall meddelas den som berörs. Registerinnehavare bör vara skyldig att korrigera felaktig uppgift om en person i sitt register på den enskildes egen begäran. Regler måste upprättas för regelbunden rensning av personregister. En geografisk uppdelning av stora register bör genomföras för att motverka att alltför mycket uppgifter samlas på ett ställe. 1 en särskild motion om datapolitiken preciseras våra krav. Det fattade beslutet att införa kollektiva löntagarfonder i är ett hot mot marknadsekonomins framtida fortbestånd och utveckling. Vi anser att de kollektiva fonderna kommer att leda till mindre konkurrens, större inflytande för producentintressena, en ineffektiv produktion och en koncentration av ägandet av företagen till dessa löntagarfonder. När fackliga organisationer blir stora ägare, kan också deras grundläggande uppgift att företräda de anställdas intressen urholkas. Därigenom skulle vårt ekonomiska system förändras och försämras. En viktig reform för att främja marknadsekonomin är att avskaffa de kollektiva löntagarfonderna. Förslag om detta Finns i en särskild gemensam partimotion från de tre icke-socialistiska partierna. Marknadsekonomin fungerar bättre om det existerar en långtgående maktspridning samt enskilt och decentraliserat ägande. Förslaget att avveckla de kollektiva löntagarfonderna innehåller förslag om en kraftig ägarspridning och ett ökat individuellt risksparande. Olika system för de anställdas andel-i-vinst medverkar också till en ökad makt- och ägandespridning. anser att sådana system bör stimuleras genom gynnsamma skattemässiga regler. T. ex. bör inte vinstandelarna beläggas med socialförsäkringsavgifter. I övrigt anser vi att det är värdefullt om det uppstår många olika slags system för andel-i-vinst. De konkreta förslagen presenteras i vår partimotion om näringspolitiken. Fri etableringsrätt är av avgörande betydelse. anser att förslag om näringstillstånd eller etableringskontroll måste avvisas. Det måste vara möjligt att få idéer testade på en marknad utan att först söka tillstånd hos någon offentlig myndighet. föreslår i ovan nämnda motion att näringsfriheten befästs i grundlagen. , har liksom många andra industrialiserade länder, infört kraftiga begränsningar i handeln med textil- och konfektionsvaror, framför allt med . Motivet har varit beredskapsskäl och sysselsättningsskäl. Flera utredningar har emellertid visat att importbegränsningarnas effekt i första hand är att minska import av billiga produkter från till förmån för annan teko-import från . De stora förlorarna är de svenska konsumenterna, som får ett mindre variationsrikt utbud till högre priser. Vi anser att i likhet med bör avskaffa handelsrestriktionerna på teko-området. Rätten att välja läkare slår vakt om patienternas valfrihet liksom om etableringsfriheten inom sjukvården. Fördelningen mellan offentlig och privat sjukvård är inte något som skall bestämmas av politiska organ. Det är de vårdbehövande människornas önskemål och värderingar som skall vara styrande. Det nya systemet för resursfördelning inom hälso- och sjukvården, som bygger på ett avtal mellan staten och , innebär bl. a. att ersättningen utgår schablonartat efter antalet invånare och inte efter den sjuk- och hälsovård som bedrivs. När det allmänna sjukvårdsbidraget utbetalas till landstingen frånräknas det belopp som utbetalats till privatpraktiserande läkare och sjukgymnaster. Dessa får endast anslutas till efter avtal med . Det finns således en total etableringskontroll för privatpraktiserande läkare och sjukgymnaster. Avtalet mellan staten och grundar sig på underlag från den s. k. Dagmar-gruppen. Någon vanlig remissbehandling av gruppens förslag har inte förekommit. I propositionen saknas en beskrivning av konsekvenserna för de människor som behöver sjukvård. Det finns ingen beskrivning av tillgången på sjukvård från landstingen och från privatläkare och hur denna kommer att förändras som en följd av det nya ersättningssystemet. Dagmar-systemet gäller inte bara läkare utan också sjukgymnaster, men det finns inga fakta, ingen konsekvensbeskrivning, ingen beskrivning av hur de vårdbehövandes tillgång till sjukgymnastik eller sjukgymnasternas framtida arbetssituation påverkas. Konsekvenserna för patienterna blir enligt vår uppfattning bl. a. följande: o Patienternas valfrihet försämras. Möjligheten att gå till en annan läkare än den landstingsanställde begränsas, o Man fjärmar sig alltmer från synen på sjukförsäkringen som ett försäkringssystem. Socialförsäkringsavgifterna för sjukvården betraktas som en allmän skatt, som staten och landstingen har att fördela efter eget gottfinnande. o Landstingen får i praktiken monopol på sjukvård och ges vetorätt mot etablering av privata konkurrenter. Etableringsfriheten för privatpraktiserande läkare och sjukgymnaster försvinner, o Landstingen får ett ekonomiskt intresse av att hålla tillbaka den privata sjukvården, eftersom deras egna budgetmedel annars minskar, o Utrymmet för förnyelse av svensk sjukvård minskar. De fördelar för patienterna som t. ex. eller privatpraktikernas hembesök utgör skulle aldrig ha uppstått om det föreslagna systemet redan hade varit infört. Utrymmet för nytänkande beskärs, o Den regionala fördelningen av läkare blir inte bättre av att vissa läkare hindras från att etablera sig eller ha praktik i t. ex. storstadsområdena. Effekten blir att sjukvården där minskar utan att det blir någon ökning i glesbygden. o kommer troligen antalet privatläkare att kraftigt sjunka. Fritidspraktik är för många en inkörsport till senare heltidspraktik, och den vägen stängs . o För tillgången till öppen psykiatri liksom till sjukgymnastik blir konsekvenserna förödande, o Fortsatt genomförande av husläkarsystemet riskerar att försvåras. Erfarenheterna av , som trädde i kraft den , visar redan nu att valfriheten minskar genom att privatpraktiserande läkare inte ges möjlighet att fortsätta med sin verksamhet. kommer av allt att döma inte heller att innebära någon förbättring för de regioner som har låg läkartäthet. I har , i stället för att låta alla privatpraktiserande läkare få fortsätta med sin verksamhet, beslutat att anställa ytterligare 30 läkare. Detta leder inte till en jämnare regional fördelning av läkare över landet, vilket påstods vara ett av motiven för . Det finns andra exempel som visar att fritidspraktiserande läkare på små orter tvingats upphöra med sin verksamhet därför att vägrat att träffa avtal med dem. Patienterna går då miste om möjligheten att få sjukvård på den egna orten. avvisar det nya ersättningssystemet. Ersättning bör, liksom tidigare, utgå i relation till den sjukvård som bedrivs. Det bör finnas en fri etableringsrätt för privatläkare med anslutning till . Antalet läkare kommer att öka snabbt. Det kan dock övergångsvis finnas anledning för ett tilläggsbidrag till landsting med låg läkartäthet. Privatläkare som etablerar sig i glesbygd bör få högre ersättning från sjukförsäkringen. Sådana stimulansbidrag skulle i motsats till Dagmarsystemet verkligen öka antalet läkare i glesbygd och andra områden med låg läkartäthet. Friheten att själv kunna välja läkare gör det möjligt för den enskilde att få träffa samma läkare vid olika tillfällen. Det ökar tryggheten i vården. Detta syfte ligger bakom vårt krav på husläkare. Samma skäl för läkarkontinuitet finns inom den slutna vården. Rätten att välja tandläkare Fritt val av tandläkare bör vara en vägledande princip för utformningen av tandvården i landet. Det önskar patienterna, och det är bäst för dem. Den enskilda tandvården måste därför kunna utvecklas vid sidan av folktandvården. Privattandvården och folktandvården bör byggas ut gemensamt så att alla kan erbjudas fullgod tandvård. Ett huvudmål för kvoteringen till förmån för folktandvården var att tillförsäkra barn och unga en viss grundservice. Detta kan nu anses uppnått. Privattandvården ligger på samma nivå 1980 som 1975. Den regionala balansen har i stort konserverats på den nivå som gällde då försäkringen genomfördes. De generella etableringsreglerna kan sägas ha hindrat en bättre regional balans. Nuvarande etableringsbegränsningar som är riktade mot privata praktiker bör därför genast avvecklas. föreligger ett akut läge där landstingen inte kan bereda nyutexaminerade sysselsättning, och har etableringskontrollen förlängts och skärpts. Det förefaller orealistiskt att tro att tandläkare i gemen skulle försöka etablera sig i storstadsregionerna, där tandläkartätheten redan är stor. Vi borde framför allt kunna ge de tandläkare som vill och som varit ute i tjänst t. ex. inom folktandvården en chans till att etablera egen praktik samt att därmed också ge plats för de nyutexaminerade inom folktandvården. En reell bedömning av sysselsättningsläget talar mer för att nyetableringar kommer att ske där behovet är störst. Det är sådana principer som gäller för alla andra egna företagare. Kvoteringen av tandläkare tillkom då det rådde brist på tandläkare och barn- och ungdomstandvården var under utbyggnad. Den ökade examinationen i kombination med att folktandvårdssektorns expansion avtagit har medfört en radikalt förändrad arbetsmarknadssituation för tandläkare. Kvoteringen av tandläkare är sålunda numera ett verkningslöst instrument eftersom det är tillgången på tandläkare utan bristen på ekonomiska resurser som utgör hindren för en fortsatt utbyggnad av folktandvården. Etableringsbegränsningen bär därför upphöra att gälla. Rätten att välja barnomsorg Det kommunala monopolet på barnomsorg måste brytas. Statens stöd till barnomsorgen måste utgå på samma villkor även om den drivs i föräldrakooperativ eller annan enskild regi. är statsbidragen högre om barnomsorgen drivs av kommunen jämfört med om föräldrarna driver den eller om den drivs av en ideell förening. Statsbidrag utgår över huvud taget inte om barnomsorgen drivs av ett privat företag. Detta innebär ett slöseri med ekonomiska resurser. Fler platser skulle kunna skapas inom barnomsorgen om alternativa former behandlades på samma villkor. Köerna till barnomsorgen är fortfarande långa. Det är därför naturligt att tillvarata de möjligheter som finns att minska kostnaderna för barnomsorgen. Om inte nya alternativ prövas riskerar man att en social orättvisa bevaras. Regeringens politik präglas av en misstro mot kommunernas förmåga att själva ta ansvar för barnomsorgen och föräldrarnas att själva bedöma vad som är bra för deras barn. har i sin familjepolitiska motion krävt ett nytt statsbidragssystem för barnomsorgen. Samhället har huvudansvaret för sjukvården. Detta bör dock inte innebära att man avstår från att tillvarata den resurs som privata vårdhem utgör. De är viktiga komplement till den vård som bedrivs av landstingen i egen regi. De privata vårdhemmen är ofta små och hemtrevliga. Där finns ofta en mänsklig vårdmiljö som uppskattas av patienterna. Personalomsättningen är låg, och småskaligheten ger möjlighet till personlig omvårdnad. Det är dessutom ekonomiskt fördelaktigt att anlita enskilda vårdhem. Genom mindre administration och bättre dimensionerad personalstyrka är den privata vården väsentligt billigare. I vissa landsting har man i stället valt att minska den enskilda vården. 1 ett socialdemokratiskt styrt landsting planerar man att flytta över samtliga patienter från enskilda vårdhem till den offentliga vården. Detta anser vi vara fel. Det avgörande måste vara att patienterna ges en god vård till så låg kostnad som möjligt och inte att verksamheten till varje pris skall drivas i offentlig regi. Socialdemokraternas politik minskar valfriheten för patienterna. Fristående skolor skall få finnas som alternativ till det allmänna skolväsendet. Det är enligt uppfattning angeläget att det i större utsträckning än vad som är fallet finns möjligheter för människor som av olika anledningar vill det att påverka sina barns utbildning utöver vad som är möjligt inom det allmänna skolväsendet. Statsmakten bör ha en generös och välvillig syn på förekomsten av fristående skolor. Vid prövning av statsbidrag till fristående skola bör också ett allmänt intresse för dess verksamhet beaktas. vill därvid stryka under att det i sig måste betraktas som ett allmänt intresse att tillgodose välgrundade önskemål från enskilda individer. Bedömningen av frågan huruvida statsbidrag skall utgå till en fristående skola skall alltså inte som f. n. gäller inskränkas till att endast avse vad skolan tillför det allmänna skolsystemet. Bostaden är ett område där det är särskilt lämpligt och naturligt att hävda en större valfrihet och makt för den enskilde. Alla människor är berörda. Reformer är särskilt angelägna för hyresrätten där inflytandet och valfriheten är minst. De hyresgäster som vill skall få omvandla sina lägenheter till bostadsrätt eller ägarlägenheter. Hyresgästerna bör återges förstahandsrätten till förköp av fastigheter. Kommunerna bör ta initiativ till omvandling av allmännyttiga bostäder. Rätten att sälja en bostadsrättslägenhet till vem man vill bör finnas kvar. Alla krav på s. k. hembud bör avvisas. Rätten att bestämma över underhållet i den egna lägenheten bör utökas. Hyresgästen bör själv, utan föregående förhandlingsuppgörelse mellan fastighetsägaren och hyresgästorganisation, få bestämma att avstå från underhåll och därmed få sänkt hyra. Många hyresgäster vänder sig mot en alltför kraftig ombyggnad av deras lägenheter med påföljd av att deras hyror stiger kraftigt. I många fall accepterar hyresgäströrelsen en högre nivå på åtgärderna än vad hyresgästerna själva vill ha. Hyresgästernas åsikt bör ges ett starkare inflytande vid utfärdande av s. k. hyresgästintyg. har vi i stort sett uppnått en balans mellan efterfrågan och tillgång på bostäder vilket också lett till ett kraftigt minskat bostadsbyggande. Många av de regler som tillkommit i en bristsituation till bl. a. skydd för de boende kan när marknaden är en annan tas bort. Exempel på sådana är markvillkoret som innebär att man måste ha köpt marken av kommunen för att få bygga. Ett upphävande av hyreslagens bestämmelser om bruksvärdeshyra bör prövas på orter med balans på bostadsmarknaden. Vissa byggnormer som styr bostädernas inre utformning bör tas bort. Den nya plan- och bygglagens intentioner att decentralisera ansvar till kommunerna måste kompletteras med en ytterligare decentralisering till de enskilda. T. ex. bör förbudet mot byggande utanför planlagt område avskaffas. Kommunen skall åläggas redovisa de sakliga skäl som kan finnas mot ett bygge. Finns inga sådana skäl skall den sökande få bygga. Vi har i en särskild bostadspolitisk motion vidareutvecklat vår syn på en liberal bostadspolitik. Offentligt företagande och offentliga monopol Konkurrens och fri etableringsrätt är de mäktiga medel som i en marknadsekonomi tvingar företagen att anpassa produktionen till konsumenternas önskemål. I liberalismens socialt styrda marknadsekonomi finns viktiga uppgifter för staten när det gäller att sätta upp ramar för företagens verksamhet, t. ex. vad gäller miljöpåverkan och medbestämmande för de anställda. En del verksamheter har därtill ansett detta utgöra s. k. naturliga monopol, t. ex. vid telefoni, postbefordran och järnvägstransporter. Gränserna för statlig affärsverksamhet bör ständigt granskas kritiskt. i ett historiskt och internationellt perspektiv har gränserna varierat betydligt. Även den tekniska utvecklingen påverkar vad som är naturligt för staten att sköta. 1 driver staten affärsverksamhet både i skydd av monopol och i branscher med konkurrens från enskilda företag. Verksamheten sker genom statligt ägda bolag, affärsdrivande verk och dotterbolag till affärsverken. Offentligt ägda institutioner tillhandahåller t.ex. tjänster som också finns inom det enskilda näringslivet. Försäljning av telefoner och kringutrustning är ett exempel. Det kan också ske genom att statliga verk utvidgar sin verksamhet på områden som ligger nära deras eget. Postens budverksamhet är ett sådant exempel. Staten har slutligen vid ett stort antal tillfällen övertagit enskilda företag. Skälen har varit varierande: det vanligaste har varit att upprätthålla sysselsättningen i en krisdrabbad bransch eller region. Socialiseringar motiverade med rent ideologiska skäl har varit få i stället har socialdemokraterna valt att gå omvägar genom löntagarfonder, statliga representanter i bolagsstyrelser och, nu senast, kontroll av styrelseordföranden i banker. Det sistnämnda har skapat en betydande gråzon av företag som är enskilt ägda men ändå kontrollerade av staten och ytterst regeringen. Det finns stora faror i offentlig affärsverksamhet. Monopol leder alltid till ineffektivitet, stelhet och ointresse för konsumenterna. Myndigheter som också driver affärer riskerar att bokföra utgifterna på myndighetsutövningen och inkomsterna på affärsverksamheten, och därigenom uppnå goda affärsresultat trots att verksamheten är mindre effektiv än den som enskilda företag bedriver i branschen. riskerar att slås ut. Motmedlet har varit att överföra konkurrensutsatt verksamhet till särskilda bolag. Detta har ingalunda skett systematiskt. Men där så skett, har möjligheterna till dolda subventioner minskat eller försvunnit. Faran är dock inte över i och med det. Kontrollen att statliga företag och myndigheters dotterföretag verkligen uppfyller rimliga vinstmål är f. n. helt otillräcklig. Ett enskilt företag som inte lämnar rimlig avkastning på insatt kapital måste förr eller senare rekonstrueras eller träda i likvidation. För statligt ägda företag finns ingen motsvarande garanti. Resultat med dålig eller negativ avkastning brukar regelmässigt läggas till handlingarna utan åtgärd. I slutändan är det konsumenterna som drabbas. Frånvaron av tvingande avkastningskrav blir en konkurrensfördel för den statligt ägda verksamheten gentemot enskilda företag. Denna snedvridna konkurrens leder till minskad effektivitet i samhällsekonomin och dyrare produkter eller tjänster. Offentligt monopol eller konkurrensbegränsningar utgör en allvarlig fara för samhällsekonomin. I utvecklade länder förskjuts ekonomierna alltmer mot tjänsteproduktion, medan varuproduktionen visar stagnerande eller minskad sysselsättning. Och det är i tjänstesektorn mycket av de offentliga företagen och monopolen finns. Införande av nya effektivare verksamhetsformer och nya tjänster hämmas allvarligt om möjligheter att starta eget inte finns. Småföretag och nya företag är en verksam drivkraft för effektivitet och konsumentanpassning i samhällsekonomin. Likaså riskerar det offentliga ägandet att bli ett hinder för att vinna exportmarknader för tjänsteproduktion. Följande principer bör vara vägledande för reformer inom den statliga affärsverksamheten: o All myndighetsutövning bör skiljas från affärsverksamhet. Det undanröjer tvivel att myndigheten inte är opartisk när den gör bedömningar och jämförelser mellan de egna produkterna och enskilda konkurrenters. Det tvingar också fram en boskillnad vid redovisning av myndighetsutövningens resp. affärsverksamhetens inkomster och utgifter. Affärsverksamheten bör drivas i bolagsform, o Kontrollen av de offentliga bolagens avkastningskrav bör stärkas. Om subventioner av skattemedel i enskilda fall blir nödvändiga, av exem pelvis regionalpolitiska eller sysselsättningsmässiga skäl, måste detta klart redovisas. måste det finnas med en bedömning om subventionerna kan ha negativa effekter på konkurrerande företag, utgöra handelshinder eller på annat sätt snedvrida konkurrensen i den berörda branschen, o som har till enda syfte att driva affärsverksamhet, dvs. där särskilda och starka skäl till ett statligt engagemang inte finns, bör säljas. För större företag är börsen en lämplig väg. Aktierna bör då spridas på både institutioner och enskilda personer. Exempel på företag där staten bör avveckla sitt ägarintresse är SARA-bolaget och .