mot · G8021825 · 1985-01-25 00:00:00 — Motion 1984/85:1825 Fördelning av kostnaderna för samhällsservice på fjällturismens område Den svenska turistnäringen turisthotell och stugbyar svarar för drygt 3 000 årsverken i sysselsättningssvaga regioner där förutsättningar att finna annan verksamhet vid sidan av jord- och skogsbruk är mycket små. Turistnäringen i fjällregionerna har alltid hävdat att grundprincipen bör vara att denna näring likställs med och i princip behandlas som andra näringar. Samhällets intresse att engagera sig på det turistiska området har lett till en överbetoning och således även inriktning av offentlig aktivitet mot det rekreationspolitiska området. Samhällsresurserna har splittrats upp på mängder av aktiviteter av tveksamt värde. Kommuner och landsting i län som saknar förutsättningar för en lönsam turistnäring har med statsanslag i botten och utan tillgång till önskvärd kompetens, engagerat sig på det turistiska området. är kommuner med en väl utbyggd turistverksamhet, där möjligheterna för expansion är stora, fått stå tillbaka. Turismföretagarna i fjällkedjan har i otaliga sammanhang hävdat att fördelningsgrunderna är jämförelsevis orättvisa när det gäller uppbyggnaden av infrastruktur i ett industrisamhälle och i ett attraktivt turistområde. Industrietableringar har generellt sett medfört att behovet av vägar, kommunikationer, bostäder, vatten och avlopp har blivit tillgodosedda från kommunalt håll. I turistområden däremot har turistanläggningarna själva tvingats investera i samhällsservice. Företagen har gjort förhållandevis stora investeringar av vatten- och avloppsanläggningar, vägar, parkeringsplatser och spår- och ledservice. Det här är en service som utnyttjas gratis och överbelastas av stugägare och andra tillfälliga besökare, trots att de i första hand är iordningställda för anläggningarnas egna gäster. Ett annat stort bekymmer som turistanläggningarna har, men som industrierna i kommunernas centralorter slipper, är investeringar i personalbostäder. Säsongpersonalen vill helst bo vid företaget, dels på grund av att hyrorna i de kommunägda lägenheterna är mycket dyra. dels för att det är svårt att komma till arbetet utan egen bil och dels därför att bostadshyra också i regel betalas på annan ort. Vidare är det inte alltför ovanligt att huvudmannen för länstrafiken huvudsakligen bygger upp kommunikationerna utifrån kommunmedlemmarnas behov av arbetsresor och därmed inte tar tillräcklig hänsyn till det transportbehov som turistnäringen genererar. En ökad samordning av näroch Q ärrtransporter är påkallad. En undersökning som turismföretagare själva gjort ger vid handen att av årsomsättningen, dvs. kr., av företagens resurser tas i anspråk för att anläggningar och åtgärder som i huvudsak samhället borde ha bekostat och som - som tidigare påpekats - industriföretagen i centralorterna kommer ifrån. Ansvarsfördelningen mellan å ena sidan samhället (stat, kommun och landsting) och å andra sidan turistnäringen är oklar. Det inträffar allt som oftast att kommunerna tar på sig uppgifter som egentligen borde hanteras av företagen och vice versa. Det kan också vara värt att i anslutning till detta notera, att de glesbygdskommuner som själva engagerat sig i turistanläggningar har större förståelse för användning av kommunala medel för ovannämnda infrastruktur i turismområdena. Det är ett från näringen starkt uttalat önskemål att en klarare ansvarsfördelning kommer till stånd. Det är dessutom motiverat att klarare definiera skillnaderna mellan å ena sidan samhällets turismpolitik (företagsaspekten) och å andra sidan rekreationspolitiken dvs. den sociala aspekten. Ett bra exempel på riktigheten i det som ovan påtalats, har varit de statliga insatserna att utveckla Åre till en internationell sportort. De statliga medlen har i huvudsak använts för att bygga ut och komplettera de grundläggande behoven av samhällsservice. Turistnäringen i Åre har således också fått gynnsamma förutsättningar och man kan konstatera att hela Åreområdet är under stark expansion. Trots uppsvinget har turistanläggningarna problem med personalbostäder. Storlienområdet är ett utmärkt exempel på motsatsen. , som varit något av fjällturismens flaggskepp, klarar inte med dagens krav på service av att både utveckla sin anläggning och dessutom investera i vatten och avlopp, elektricitet och personalbostäder. är dock en av de större arbetsplatserna i . är infrastrukturen underutvecklad. Samhällets resurser och engagemang har varit otillräckliga. är ett annat fjällområde med en mycket omfattande och spridd turismnäring. Näringen har uppenbara svårigheter att inom ramen för sina resurser tillgodose behoven av samhällsservice för många av de närmare 350000 turister som besöker området . Företagen måste ges med andra företag likvärdiga spelregler. Resurserna som frigörs i konkurrens med kontinentens resmål, bör nämligen förbehållas marknadsföring, eftersom beläggningstalen visar på en stor outnyttjad kapacitet i fjällregionens turistanläggningar. Det finns naturligtvis anledning att fundera över hur de vanligtvis fattiga glesbygdskommunerna skall ha råd att stå för denna ökande andel av samhällsservicen. För det första kan konstateras att turistföretagen använder mycket säsongpersonal, som är mantalsskriven i andra delar av Kommunalskatterna tillfaller således inte turistkommunen. För det andra är inte turistföretagen en nyttighet som bara står till kommuninnevånarnas förfogande, utan som är av intresse för hela och många utländska turister. Enligt min mening finns det därför anledning överväga, om inte den för turistföretagen utgående mervärdeskatten på till hälften bör överföras till speciella kommunala fonder för att av kommunerna användas för komplettering av den samhällsservice, för vilka turistföretagen enligt gjorda utredningar avsätter av sin årsomsättning. Med åberopande av det ovan anförda hemställs att hos regeringen begär förslag till åtgärder för att komma till rätta med gränsdragningsproblemen mellan turismföretag och stat/kommun.