ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · G90257 · 1985-10-15 00:00:00 — Motion till 1985/86:57 skollag m. m. 1985/86:10) I skolförfattningsutredningen, som har utgjort underlag för proposition 1985/86:10 om ny skollag m.m., föreslogs att skolstyrelsen skulle få befogenhet att förelägga vite. Utredningen skrev (Ds U 1981:4, s. 145): Kommunala nämnder, bl. a. hälsovårdsnämnd (miljö- och hälsoskyddsnämnd) och byggnadsnämnd, har i olika författningar getts möjlighet att förelägga vite. Föreläggande av vite bör enligt utredningens mening kunna anförtros åt skolstyrelsen. Det är angeläget att skolstyrelsen vid behov anlitar juridisk sakkunskap vid föreläggande av vite så att föreläggandet blir korrekt och begripligt utformat. Kommunerna torde i allmänhet ha någon jurist som vid behov kan hjälpa skolstyrelsen i de mycket sällsynta fall då vitesföreläggandet enligt skollagen aktualiseras. Frågor om utdömande av vite skall enligt skolförfattningsutredningen prövas av länsrätten, eftersom sådana frågor främst av rättssäkerhetsskäl redan i första instans bör vara föremål för domstolsprövning. Föredragande statsrådet föreslår att det även i fortsättningen skall ankomma på länsskolnämnden att både förelägga och utdöma vite. Enligt min uppfattning borde i stället skolförfattningsutredningens förslag ha framförts som regeringens förslag. Den nuvarande ordningen har som bakgrund de förhållanden som rådde vid tillkomsten av skollag. Det fanns då i landet något över 1 000 kommuner med en ofta svagt utvecklad skolledarorganisation. finns det 284 kommuner med en helt annan skolorganisation och organisation över huvud taget. Tillgången till juridisk expertis, även kvalificerad sådan, finns regelmässigt. fanns krav på juridisk skolning hos länsskolnämndernas förste byråsekreterare, sedermera byrådirektörer och avdelningsdirektörer. Den representant som utsåg i länsskolnämnderna skulle vara förvaltningsjurist. Några motsvarande krav finns . Bland nämndernas tjänstemän blir den juridiska sakkunskapen alltmer sällsynt. Sålunda finns det inte längre någon utbildad jurist på flera länsskolnämnder. Jag kan därför inte finna något som helst skäl längre till att inte låta skolstyrelsen få förelägga vite. Det är ju också skolstyrelsen som ofta i samråd med socialnämnden har att svara för den utredning som måste föreligga om fråga uppkommer om vitesföreläggande. Skolstyrelsen bör, i detta fall, kunna få samma ställning i kommunen som och miljö- och hälsoskyddsnämnden. De handlägger ju också i flertalet fall partsärenden. Vidare bör man också observera det starka skydd för den enskilde som det innebär att lagrådet har föreslagit att det är länsrätten som skall utdöma vitet. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställer jag att med ändring av 3 kap. 16 § i regeringens förslag till ny skollag beslutar att det skall vara skolstyrelsen som förelägger vite och länsrätten som utdömer det när skolpliktig elev inte fullgör sin skolgång.
mot · G90260 · 1985-10-10 00:00:00 — Motion till 1985/86:60 och till lag om ändring i högskolelagen (1977:218) (prop. 1985/86:11) kommunisterna har i olika sammanhang påtalat och bekämpat den alltmer påtagliga sammanblandningen och sammanväxandet mellan högskolans utbildning-forskning och de privatekonomiska intressena. Vi har framhållit att det borde vara oförenligt att inneha och upprätthålla en forskartjänst inom högskolan och arbeta för det privata näringslivet. Den aktuella regeringspropositionen innebär ytterligare svängrum för de privatekonomiska intressena. Det blir i stort sett fritt fram för lärare inom högskolan att utöva s. k. bisysslor inom forskning och utvecklingsarbete. Riskerna ökar därmed än mer för att institutionernas forskning på ett otillbörligt sätt kommer att styras och inriktas av utomstående intressen. De studerades möjligheter att få handledning inom olika områden kommer att beskäras. Åtskillnaden mellan arbetet inom högskolan och bisysslan kommer säkert att bli illusorisk. Några enkla och praktiska frågor i sammanhanget: Var läser man sin post? Var svarar man i telefon? Utövas bisysslorna utanför tjänstetid? När skall en professor t. ex. var på institutionen? Den föreslagna lagändringen berör emellertid också stora och mycket viktiga principiella frågor, vilket bl. a. har påtalats av JK (justitiekanslern). Det gäller principen att saklighet och opartiskhet skall iakttas vid tillämpning av lagar och förordningar. Det gäller rättssäkerheten. Det gäller förtroendet för den forskning som bedrivs inom högskolan. JK framhåller också att den föreslagna ordningen skulle innebära ett genombrott i den reglering som avses skydda förtroendet för tjänstemännens opartiskhet och kunna leda till att även andra tjänstemannagrupper begär särreglering för sin del. Vi instämmer i JK:s och andra remissinstansers kritik. Med hänvisning till det anförda föreslås att avslår proposition 1985/86:11. (vpk) (vpk)
mot · G90261 · 1985-10-09 00:00:00 — Motion till 1985/86:61 m. fl. Förslag till lag om ändring i högskolelagen (1977:218) (prop. 1985/86:11) Det är bra att frågan om högskolelärares rätt att bedriva bisysslor nu får sin reglering i lag. Regeringen har valt att formulera den paragraf som skall reglera rätten till bisysslor på ett generellt sätt. I stället ges de enskilda högskolorna ansvaret att bevaka att inte bisysslorna får en sådan omfattning eller inriktning att högskolans verksamhet därmed skadas eller riskerar att rubba allmänhetens förtroende för den högre utbildningen och forskningen. Vi tror ätt detta är en praktiskt framkomlig väg och tillstyrker därför denna inriktning på förslaget. Till skillnad mot det bakomliggande utredningsförslaget följer emellertid inte av regeringens förslag att det inom ramen för bisysslor också skall vara tillåtet bedriva undervisning. Detta ser vi som en brist. Högskolans lärare har ofta tillfälle att ge kvalificerad undervisning i olika sammanhang också utanför högskolan. Det kan gälla som föreläsare vid studieförbund och folkhögskolor eller vid internutbildningar inom statlig och privat företagsverksamhet etc. är denna verksamhet av största folkbildande betydelse och ett viktigt led i ansträngningarna att ge forskningsinformation och skapa kontakter mellan högskolan och det omgivande samhället. Den föreslagna lydelsen av 36 b § högskolelagen bör därför kompletteras så att utbildning också innefattas i sådan verksamhet som högskolelärare får ha vid sidan av sin tjänst. Med anledning av vad vi i motionen anfört hemställer vi att beslutar att den föreslagna lydelsen av 36 b § högslolelagen kompletteras så att utbildning också kan ingå i sådan verksamhet som högskolelärare får ha vid sidan av sin tjänst. () () ()
mot · G90263 · 1985-10-15 00:00:00 — Motion till 1985/86:63 vice talman för nordiska socialavgifter (prop. 1985/86:12) I proposition 1985/86:12 föreslås en rätt till avdrag för obligatoriska socialavgifter som påförts i ett annat nordiskt land. Jag har inga invändningar mot detta förslag. Det är positivt att denna fråga löses. Personer som är bosatta i men arbetar i t. ex. har varit tvungna att betala obligatoriska socialförsäkringsavgifter i utan att kunna göra avdrag för dessa vid den svenska taxeringen. Det finns dock ytterligare ett problem som drabbar dem som bor i ett nordiskt land och arbetar i ett annat. En person som bor i och arbetar i och skall taxeras i båda länderna för sin arbetsinkomst har vid den svenska taxeringen rätt till avdrag för den norska skatten. Enligt förslaget i propositionen blir således även obligatoriska socialförsäkringasvgifter avdragsgilla. Genom att skatten är avdragsgill skall dubbelbeskattning undvikas. I vissa fall kan dock inte den norska skatten dras av helt. Om man har ett eget hem i innebär avdragsrätten för underskottet i villan att den beskattningsbara inkomsten i och dämed också skatten kan bli så låg att den inte räcker till avräkning av den norska skatten. Vid beräkningen av den norska skatten tas nämligen ingen hänsyn till underskott i förvärvskälla, för vilken taxering endast sker i . Effekten blir således densamma som om full avdragsrätt inte medgivits för underskottet i förvärvskällan. Det är uppenbart att detta utgör ett hinder för att arbeta i ett annat nordiskt land. Enligt propositionen finns en internordisk arbetsgrupp som arbetar med att finna en lösning på denna fråga. Jag vill understryka vikten av att denna fråga löses. Även om det rör relativt få personer så kan det i vissa fall bli fråga om kännbara effekter. bör därför uttala att utredningsarbetet bör bedrivas skyndsamt så att en lösning på problem kan uppnås. Med stöd av det ovan anförda yrkas att som sin mening ger regeringen till känna att det intemordiska utredningsarbetet om avdragsrätt för underskott i samband med inkoster från annat nordiskt land bedrivs skyndsamt.
mot · G90264 · 1985-10-18 00:00:00 — Motion till 1985/86:64 m. fl. Ändring i bestämmelserna om konsolideringsfond för allmännyttiga bostadsföretag (prop. 1985/86:16) Statligt räntestöd (räntebidrag) vid förbättring av bostadshus utgår . Räntebidrag lämnas bl. a. till ägare av hus med bostadslägenheter som upplåts med hyres- eller bostadsrätt. Reglerna om räntestöd finns i förordningen (1983:974) om statligt räntestöd vid förbättring av bostadshus (ändrad senast 1985:135). En förutsättning för räntebidrag enligt förordningen är att de allmännyttiga bostadsföretagen - utöver det grundkapital som dessa företag skall ha enligt bostadsfinansieringsförordningen - har en konsolideringsfond som motsvarar av det fastighetskapital som företaget förvaltar. Förslaget om avsättning till konsolideringsfond framfördes i proposition 1983/84:40 bil. 9 (s. 44-45). I propositionen anfördes att allmännyttiga bostadsföretag vid utgången av skulle ha en konsolideringsfond på förutom grundkapital. /m2 borde avsättas till fonden t.o.m. om fondkravet inte uppfyllts tidigare. beslöt (Boij 1983/84:11) enligt regeringens förslag. I proposition 1984/85:85 bil. 1 förordades att dispens från kravet på konsolideringsfond skulle kunna medges i de fall kraven verkar hyreshöjande. En förlängd tidsfrist för uppfyllande av fondkravet dvs. t. o. m. utgången av förordades i propositionen och godkändes av (1984/85:8 och Boij 1984/85:9). har i proposition 1985/86:16 åter förelagts förslag om ändringar i bestämmelserna om konsolideringsfond för allmännyttiga bostadsföretag som innebär ytterligare urholkning av fondkraven. Enligt vår uppfattning bör fondkravet som förutsättning för räntebidrag avskaffas. Redan när regeringen föreslog att konsolideringsfonder skulle inrättas anförde vpk (mot. 1983/84:154, s. 13) att bl. och bostadskommittén anfört att fondkravet skulle medföra betydande hyreshöjningar hos många företag och därigenom motverka de positiva effekterna av räntebidragen för underhåll. I en reservation (vpk) till betänkandet BoU 1983/84:11 anfördes liknande synpunkter. De förändringar och lättnader i fondkraven som införts och föreslagits av regeringen visar att våra synpunkter är bärande. Vårt grundläggande krav är dock att avsättning till konsolideringsfond för att få räntestöd för underhåll m. m. inte längre skall gälla. Fondkravet bör avskaffas vid utgången av . Med hänvisning till vad ovan anförts hemställs att med avslag på proposition 1985/86:16 beslutar att kravet på konsolideringsfond för erhållande av statligt räntestöd för gemensamt underhåll m. m. av bostadshus avskaffas vid utgången av . (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)
mot · G90265 · 1985-10-22 00:00:00 — Motion till 1985/86:65 m. fl. Ändring i bestämmelserna om konsolideringsfond för allmännyttiga bostadsföretag (prop. 1985/86:16) I proposition 1985/86:16 föreslår regeringen att allmännyttiga bostadsföretag, vars grundkapital överstiger av fastighetskapitalet, skall kunna få överskjutande belopp beaktat som en del av den konsolideringsfond om som krävs för att erhålla statligt räntestöd. Ett eget kapital på är mycket lågt. Motivet för att införa en konsolideringsfond var att stärka dessa bolags ekonomiska handlingsutrymme. Även om det egna kapitalet uppgår till är det fortfarande en extremt låg andel. En större andel eget kapital gör företagen mindre känsliga för dåliga tider. Investeringar, reparationer och underhåll lättare om andelen eget kapital är förhållandevis stor. När kommuner äger bostadsföretag är risken stor att kommunalskattemedel överförs till bostadsföretagen för att täcka förluster. På så sätt kommer en viss typ av boende att subventioneras av alla andra kommuninvånare. En sådan situation kan undvikas med en högre andel eget kapital i bolagen. Med hänvisning till ovanstående hemställs att avslår proposition 1985/86:16. () () () () () ()
mot · G90268 · 1985-10-24 00:00:00 — Motion till 1985/86:68 till ny plan- och bygglag (prop. 1985/86:1) I nya slås fast att samhällets strävan måste vara att alla lokaler skall vara tillgängliga för alla. Man försöker också så långt som möjligt avbyråkratisera lagstiftningen, vilket enligt vår mening är myckt glädjande. Den debatt som förts visar också - som slås fast i propositionen - att medborgarnas insyn och inflytande måste förstärkas i olika delar av den kommunala planerings- och beslutsprocessen. Det är nödvändigt att man genom debatt och information får fram ett så fullständigt beslutsunderlag som möjligt. Det kan endast nås om samråd sker med kommunmedlemmarna i allmänhet, men också med intresseorganisationer av skilda slag. Det måste anses speciellt viktigt att överläggningar sker med de handikappades organisationer. Det skulle säkert vid många tillfällen både förbilliga och förenkla det framtida byggandet. Därför måste klara rekommendationer ges till kommunerna att i allt planeringsarbete höra de handikappades organisationer. Med hänvisning till vad som i motionen framhålls hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs om behovet av obligatoriskt samråd med de handikappades organisationer i samband med bygg- och planarbetet i kommunerna. () () 1 1985/86.3 sami.
mot · G90270 · 1985-10-22 00:00:00 — Motion till 1985/86:70 till ny plan- och bygglag (prop. 1985/86:1) I proposition 1985/86:1 föreslås att landstingen i fortsättningen skall vara skyldiga att söka bygglov för alla åtgärder med undantag av punkterna 4 och 5 i 8 kap. 1 § , dvs. inre åtgärder såsom ventilation, avlopp m. m. Enligt byggnadsstadgan 66 § råder s. k. anmälningsplikt, vilket innebär att översänder byggnadshandlingar till kommunens . Om kommunen därvid ej finnér att byggnaden motsvarar skäliga anspråk på sundhet, säkerhet mot brandfara, hållfasthet, prydlighet eller hänsyn till stads- eller landskapsbilden eller är anledning till erinran i fråga om byggnadens ändamål, läge eller inverkan på grannes rätt kan kommunen begära att frågan underställs regeringens prövning. Kontakter mellan landsting och kommun har i dessa frågor kunnat ske på ett obyråkratiskt och enkelt sätt. Landstingens byggnadsnämnder kommer även att ha ansvaret för landstingens byggnadsverksamhet och således även granska byggnadslovshandlingarna. Bestämmelserna i byggnadsstadgans 66 § om anmälningsskyldighet torde kunna kvarstå i den nya . Jag anser att det blir ett onödigt dubbelarbete som är både tidsödande och kostnadskrävande för både landsting och kommun. Det som skulle bli en avbyråkratisering och förenkling kommer att bytas mot en tidsödande process. Med stöd av vad jag ovan framfört yrkas 1. att beslutar att 8 kap. 1 § i ändras så att det generella kravet på bygglov ej gäller byggnader som ägs av landsting, 2. att beslutar att bestämmelserna i nuvarande byggnadsstadga 66 § om anmälningsplikt för landsting intas i den nya .
mot · G90272 · 1985-10-25 00:00:00 — Motion till 1985/86:72 till ny plan- och bygglag (prop. 1985/86:1) För att göra det möjligt för kommunerna att förnya och förbättra gatorna i äldre villaområden antog 1982 nya regler beträffande finansieringen av sådana investeringar. Dessa regler innebär att kommunerna har rätt att ta ut investeringskostnaderna av de fastighetsägare som kan ha nytta av gjorda förbättringar. Lagen medger en vid tolkning av dessa regler vad gäller jämkning, betalningsuppskov m.m. Vad som är kostnadsfördelning efter skälig och rättvis grund har dock bedömts olika i olika kommuner, och i många fall har den höjda gatustandarden vållat enskilda villaägare ekonomiska svårigheter. Särskilt orättvist förefaller det att ta ut anläggningskostnader när förbättringarna görs för nybebyggelse som för gamla villaägare innebär ökad trafik utan att deras fastighetsvärde höjs - i vissa fall de facto minskar. För att i möjligaste mån eliminera sådana missförhållanden bör plan- och bygglagstiftningen innehålla preciseringar beträffande kommunernas rättigheter och skyldigheter vad gäller ersättning för standardhöjningar och nyanläggningar av gator. att en majoritet av berörda fastighetsägare skall godkänna de åtgärder de skall bekosta, att arbetena skall utföras till lägsta möjliga kostnad, att fastighetsägare som inte begärt någon standardhöjning får lagfäst rätt till uppskov med sin del av kostnaderna till dess avstyckning eller försäljning sker, att om anläggningsarbeten utförs för att möjliggöra delning av vissa fastigheter endast dessa skall bära kostnaderna i proportion till den nytta de vunnit, att i övrigt de möjligheter som finns i lagen att jämka betalningen skall tillämpas generöst. Det bör ankomma på utskottet att utarbeta erforderliga författningsändringar. Med hänvisning till vad som anförts hemställer jag att beslutar att kommunernas skyldigheter gentemot fastighetsägare skall regleras i enlighet med vad som anförts i ovanstående att-satser.
mot · G90275 · 1985-10-25 00:00:00 — Motion till 1985/86:75 till ny plan- och bygglag (prop. 1985/86:1) 1960-talets funktionsuppdelning i bostäder för sig, fritidsområden, affärscentra och arbetsplatser för sig, har utarmat miljön. I äldre tiders småstäder och stadsdelar både bodde, arbetade och handlade man och där fanns kaféer och biografer och parker och torg för rekreation och samvaro. En mångsidig miljö är stimulerande och främjar gemenskap. Människor får osökta tillfällen att mötas. Det är viktigt att gör det lättare att bygga fullständiga samhällen igen. Reglerna i 5 kap. verkar fortsätta tankebanor. De bör därför kompletteras så att en mångfunktionell bebyggelse blir regel. Människor bör uppmuntras att starta eget företag t. ex. genom att omvandla garaget i villan till verkstad eller bygga till några kontorsrum. Det är en fördel för ett bostadsområde om någon öppnar en affär, hårverkstad eller kafé. Det ger liv och rörelse och det är en fördel om de nuvarande bostadsområdena blir befolkade också , inte minst ur jämlikhetssynpunkt. Mycket av det viktigaste arbetet sker i ökande utsträckning utanför organiserade arbetsplatser. Människan återtar sin rätt att vara mångsidigt verksam. Barnen mår bättre av att finnas i en levande miljö. Blandad bebyggelse bör vara regel vid planerandet. Jag förutsätter att utskottet kompletterar utformningen av 5 kap. Med hänsvisning till det anförda hemställs att kompletterar 5 kap. så att mångfunktionell bebyggelse stimuleras.
mot · G90276 · 1985-10-25 00:00:00 — Motion till 1985/86:76 till ny plan- och bygglag (prop. 1985/86:1) I förslaget till ny plan- och bygglag 13 kap. 5 § stadgas: Beslut att anta, ändra eller upphäva en detaljplan, områdesbestämmelser eller en fastighetsplan får överklagas endast av den som senast skriftligen har framfört synpunkter som inte blivit tillgodosedda. Besluten överklagas genom besvär hos . Som framgår av citatet är besvärsrätten inskränkt till att gälla de personer som har framfört synpunkter på de berörda planerna . Den sakägare som under dessa försummar att lämna synpunkter på den utställda planen har således också gått miste om rätten att överklaga beslutet till . Förslaget att villkora besvärsrätten till att den enskilde skall agera är nytt för PBL. Enligt den gällande byggnadsstadgan finns ingen sådan begränsning av möjligheterna att överklaga genom besvär hos . Enligt min uppfattning måste den nu gällande ordningen överföras till PBL. Av både principiella och praktiska skäl är det orimligt att begränsa besvärsrätten till att endast gälla dem som under en treveckors utställningstid framför synpunkter till kommunen. sakägare måste alltid ha rätt att överklaga kommunens beslut till . Det är främmande för svensk rättsordning att göra besvärsrätten avhängig av att den som besvärar sig skall ha vidtagit skilda åtgärder. Med anledning av vad jag i motionen anfört hemställer jag att beslutar att 13 kap. 5 § förslaget till lag om ny plan- och bygglag utgår och ersätts med en ovillkorlig rätt att till överklaga beslut om att anta, ändra eller upphäva en stadsplan, områdesbestämmelse eller en fastighetsplan.
mot · G90278 · 1985-10-25 00:00:00 — Motion till 1985/86:78 . m. fl. Förslag till ny plan- och bygglag (prop. 1985/86:1) I proposition 1985/86:1 med förslag till ny plan- och bygglag 6 kap. 31-39 §§ behandlas gatukostnader. Reglerna är i huvudsak desamma som gäller. Enligt 32 § får kommunfullmäktige besluta att kostnader för förbättring eller anläggning av gata eller allmän plats skall slås ut på berörda fastighetsägare om kommunen är huvudman. Detta kan vålla problem för vissa fastighetsägare. Särskilt bör problem kunna uppkomma i äldre byggnadsplaneområden (speciellt vissa sommarstugeområden) där planstandarden är mycket låg och underhållsbehovet är stort. Äldre byggnadsplaner blir detaljplaner i PBL och kommunen kan i det sammanhanget ta över huvudmannaskapet för gatukostnader. Enligt förslaget har fastighetsägarna små möjligheter att motsätta sig detta. Förslaget kan dock få mycket kännbara ekonomiska konsekvenser för de berörda fastighetsägarna, eftersom kommunen därefter kan besluta om upprustning av gatunätet och utdebitera kostnaden på fastighetsägarna. Enligt vår uppfattning bör därför en bestämmelse införas i 6 kap. med innebörd att en majoritet av vägföreningens fastighetsägare skall kunna motsätta sig att kommunen övertar huvudmannaskapet för gatukostnader. Det bör ankomma på vederbörande utskott att utforma erforderlig lagtext. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att beslutar att i 6 kap. PBL införa en bestämmelse angående huvudmannaskapet för gatukostnader i enlighet med vad som anförs i motionen. . () () () () ()
mot · G90279 · 1985-10-25 00:00:00 — Motion till 1985/86:79 . m. fl. Förslag till ny plan- och bygglag (prop. 1985/86:1) I proposition 1985/86:1 med förslag till ny plan- och bygglag behandlas bl. a. delgivningsförfarande vid områdesbestämmelser och detaljplan. Områdesbestämmelser kan användas för att begränsa skyldigheten att ansöka om bygglov. I sådana fall, som avser en utökad rättighet för den enskilde, borde det vara möjligt att tillämpa ett förenklat samråds- och utställningsförfarande. Om minskning av bygglovsplikt är kostsam och arbetskrävande för kommunen är risken att områdesbestämmelser med detta innehåll annars inte blir genomförda. Det kan inte vara nödvändigt att ha krav på att meddelande om utställning skall nå varje sakägare i de fall områdesbestämmelsen eller detaljplaneändringen avser en utökad rättighet för fastighetsägaren. I dessa fall borde det vara till fyllest med annonsering i ortspressen om samråd och utställning. Bestämmelser med sådant innehåll bör därför tas in i 5 kap. Beslut om antagande av detaljplan och områdesbestämmelser skall enligt förslaget delges sakägare som lämnat erinran som inte blivit tillgodosedd. Enligt mening bör beslut om antagande delges varje fastighetsägare som är berörd oberoende av om han lämnat erinran eller inte. Bestämmelser om detta bör införas i 5 kap. 30 §. Undantag kan lämpligen gälla de fall som avser minskat krav på bygglov och för vilka det ovan föreslagits förenklat kallelseförfarande till utställning. Det bör ankomma på vederbörande utskott att utarbeta erforderlig lagtext. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs 1. att beslutar att i 5 kap. PBL införa bestämmelser om förenklat kallelseförfarande där områdesbestämmelse eller detaljplanering avser utökad rättighet för fastighetsägare i enlighet med vad som anförs i motionen, 2. att beslutar att i 5 kap. 30 § PBL införa en bestämmelse att varje sakägare skall delges beslut om antagande av områdesbestämmelse och detaljplan i enlighet med vad som anförs i motionen. . () () () () ()