mot · G902U210 · 1985-01-01 00:00:00 — 1985/86 U210211 FN:s kvinnoårtionde är över. Vid tre stora konferenser har delegater från nästan samtliga medlemsländer debatterat handlingsprogram för att förbättra kvinnans ställning och skapa jämställdhet mellan könen. 1975 i antog konferensen en världaktionsplan som slog fast viktiga principer och gav anvisning på konkreta åtgärder som var ägnade att föra arbetet för jämställdhet mellan kvinnor och män framåt. 1980 i skulle konferensen granska vad som hänt och utarbetade dessutom ett handlingsprogram för andra hälften av kvinnoårtiondet. 1985 i var det likaledes fråga om en utvärdering av arbete, och dessutom antogs en strategi för tiden fram till nästa århundrade. Under det internationella kvinnoårtiondet har FN alltså antagit ett program, en plan och en s. k. strategi för att förverkliga jämställdheten. De olika dokumenten må ha skilda namn, de är inte alla lika långa eller identiska, men de har alla tre samma syfte och rekommendationerna, målen och medlen är i stor utsträckning desamma. visar de utvärderingar som skedde i och att framstegen på vägen till jämställdhet varit mycket små. Vid beslöts att rekommendera FN att hålla dels en konferens , dels en . Från svensk sida hade vi gärna sett en ny konferens men mycket tyder på att det kan dröja ytterligare ett eller innan nästa mellankonferens hålls. Erfarenheter säger emellertid att förberedelsearbetet är väl så viktigt som det stora mötet och därför är det att redan nu börja utarbeta en svensk plan eller strategi för vad vi önskar att 1990-talets konferens skall ägnas åt. Enligt min uppfattning bör den konferensen helt arbeta med utvärdering av planen från , programmet från och strategin från . Det är nämligen inte stor idé att debattera eller skriva nya femårsplaner så länge de gamla inte alls är genomförda. Resultatet blir bara en upprepning av gamla argument, dvs. i ord, men inte fler gärningar. Det tycks också alldeles tydligt vara lättare för varje regering att krypa undan problemen genom nya stolta planer för framtiden än att konkret söka lösa dem på hemmaplan. Både i och i ägnades den absoluta merparten av tiden åt program och strategi och den mindre tiden åt studiet av de dokument som visade hur få framsteg som skett under kvinnoårtiondet. Detta är psykologiskt - och diplomatiskt - förklarligt om än inte helt moraliskt försvarligt. 1 1985186.3 sami. Alla tre kvinnokonferenserna har ägnats stor uppmärksamhet i massmedia Mot. och därför självklart i sig bidragit till den debatt som är nödvändig. finns en risk med att om den ena konferensen blir den andra lik avtar intresset hos massmedia och allmänhet. Detta vore olyckligt och är ytterligare ett skäl för att arbeta för en ny typ av konferens eller 1992, nämligen en ren utvärdering av plan, program och strategier från 1975,1980 och 1985. Vi har redan antagit Strategin fram . Därmed är det onödigt att som i skriva ett extra program för andra halvlek men viktigt att använda konferensen som en kontrollstation på hur långt vi nått under halva tiden. Om det skulle visa sig att vi nått halvvägs är ju allt väl och det kan bara medföra fortsatt arbete i samma anda och takt. Om vi inte nått så långt bör detta framgå av fakta. Sådana fakta och den debatt som kan uppstå kring dem bör i sig vara ett memento för de regeringar som inte prioriterat jämställdhetsfrågor. De kan också vara en god hjälp i debatten för dem som försöker sätta press på sina regeringar att leva upp till de åtaganden som skett i och med att man anslutit sig till slutdokument. Med stöd av det anförda hemställer jag att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om förberedelserna för FN:s nästa kvinnokonferens.