mot · G802717 · 1985-01-18 00:00:00 — 1984/85 717-723 Det är bedrövligt att den nuvarande debatten om sponsring över huvud taget skall behöva komma till stånd. Vi behöver uppenbarligen ett mer effektivt kulturdepartement och en radikal omstrukturering av kultursektorn med färre personer som tar ett personligt ansvar. (i en artikel om Kulturen som maktens symbol) I samma artikel framhåller författaren: vi industrins övertagande av kulturen accepterar vi att näringslivet är våra nya makthavare. Sponsorship - ett begrepp hämtat från - har alltmer kommit att diskuteras på allvar i konferenser, arrangerade av parlamentariska församlingar, kulturadministratörer och kulturarbetarorganisationer. Sakta men säkert har attityderna förskjutits från ett bestämt avståndstagande till ett accepterande, om också med kritiska förtecken bland många kulturarbetare. Sponsring har vunnit insteg inte bara i form av Volvos satsning på utan också inom muséivärlden (moderna muséets utställningar är ett exempel) och inom teatervärlden. Kan man tänka sig sponsring utan krav? Ja, möjligen som en engångsföreteelse, men det är omöjligt att tänka sig eller mera omfattande. Därför att det redan finns en företeelse där man kan skänka pengar utan motkrav. Det är välgörenheten. Sponsring är inte välgörenhet. Sponsring är en ekonomisk satsning med förväntan på motprestationer. I motprestationen skall ingå att sponsorn får möjlighet att föra ut budskapet om sin sponsringsförmåga. Det är minimikravet. När det väl är uppfyllt kommer andra krav, eftersom sponsringen är en förhandlingsfråga. I alla förhandlingar finns det antingen jämbördiga parter eller en part som dikterar villkoren och en annan som måste acceptera eller förlora. Och det är här som kulturens svaghet uppenbarar sig. Kulturen kan sällan bli en jämbördig part med företag som vill ställa upp med sponsring. Inom idrotten kan en och annan stjärna uppstå med sådan lyskraft att det går att diktera villkor. Men även det är sällsynt. Risken är stor att många kommer att uppleva det som de två ishockeyklubbarna i norr upplevt. Sponsorerna kräver att klubbarna slås ihop eftersom de satsade pengarna på var och en ger för litet i utbyte. Och har sponsorerna fått makten! Arbetarrörelsen förde tidigt kulturkamp. Den slog vakt om de progressiva traditionerna i kulturarvet och utvecklade dem. Den började skapa en kultur 1 1984/85. präglad av socialistiska värderingar. Till en del var detta en reaktion mot rådande maktförhållanden. Historiskt stod kyrkan för kulturyttringarna. Därefter kom kejsare och konungar, parallellt med dem och efter dem småfurstar och adel. Efter borgerskapets uppsving kom mecenatskapet, inte minst dokumenterat i musikhistorien eller måleriet. Mecenatskapet skall emellertid inte jämföras med dagens sponsring. Dagens kultur präglas alltmer av den kommersiella kulturindustrin styrd av multijättar. Den präglas av koncentration och monopolisering. Det gäller därför att såväl slå vakt om vårt gamla kulturarv som gynna den kultur som vuxit fram utifrån de arbetande människornas villkor. Staten har behandlat och behandlar än kulturfrågorna som en samhällelig kosmetika, där man försöker överskyla klassamhällets brister. Kulturpolitiken har därvid delvis kompletterat vad som tidigare åvilade socialpolitiken. behövs inom kulturområdet kraftiga statliga åtgärder. Demokratiska organ kan ställas till ansvar, men vem tar ansvar för att anslagen till kulturen beskärs om företagen alltmer får ta över. Kulturen får inte bli en del av näringslivet. Och näringslivet kan göra mycket för kulturen utan spektakulära satsningar. I regeringspropositionen betonas en del av dessa men fler återstår t. ex.: - Bra och ändamålsenliga lokaler för arbetsplatsbibliotek - Kulturlokaler med scen och möjligheter till arbete med bio eller video - Författarverkstäder, teaterverkstäder m. m. kan startas - Utställningslokaler till konstnärernas förfogande liksom de arbetandes Kulturen får inte säljas! Arbetarrörelsens traditioner måste följas upp, och därvid är regeringens proposition och uttalanden om sponsring alltför vaga. Vpk anser att staten bör ta ett bestämt ansvar för att de kulturpolitiska målen om bl. a. ett nej till kommersialisering av kulturlivet, en ökad regionalisering, ett värnande om eftersatta gruppers behov liksom att yttrandefriheten bevaras och utökas. Med hänvisning till ovanstående hemställs att uttalar sig för att sponsring inom kulturlivet ej bör förekomma.