mot · G8022127 · 1985-01-25 00:00:00 — m. fl. Arbetslösheten är rekordhög. Trots höjkonjunktur ligger arbetslösheten kvar på mycket hög nivå. Det är naturligt att regeringen redovisar den ökning av antalet sysselsatta som har skett sedan mitten av . Ökningen betingas dels av den högkonjunktur i omvärlden som har nått också vårt land, dels av effekterna på vårt konkurrensläge av devalveringarna 1981 och 1982. Det skulle ha varit ytterst anmärkningsvärt om inte dessa faktorer lett till ökad sysselsättning. Det är emellertid oroande att effekten inte blivit större. Regeringen har misslyckats i kampen mot arbetslösheten. För att siffermässigt kunna redovisa en minskning har man valt att jämföra tredje kvartalet 1984 med motsvarande siffror 1983. Det - var det sämsta året på arbetsmarknaden . uppmättes 179 000 öppet arbetslösa, vilket är det högsta antalet sedan undersökningarna startade. Den positiva utveckling som kan registreras utifrån detta bottenläge störs dock av att antalet långtidsarbetslösa är mycket högt. Regeringen har satt in omfattande resurser på arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Detta har hejdat uppgången i den öppna arbetslösheten. Men kvar står det dystra faktum att ett mycket stort antal människor helt eller delvis saknar arbete på den reguljära arbetsmarknaden. var över 300 000 personer öppet, latent och partiellt arbetslösa och drygt 100 000 placerade i arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Sysselsättningsökningen har inte på långt när räckt till för att hålla arbetslösheten nere. Trots konjunkturuppgången är det fortfarande tjänstesektorn, framför allt den offentliga, som ökar. Industrin har kunnat möta konjunkturuppgången med ökat arbetstidsuttag och minskad undersysselsättning. De som efterfrågas för sysselsättning är främst yrkeskunniga arbetare och tekniska tjänstemän. Huvuddelen av de arbetslösa har inte dessa kvalifikationer. Det gäller inte minst ungdomarna, som inte har fått fotfäste på arbetsmarknaden. Trots de problem som är förknippade med ansträngningarna att upprätthålla full sysselsättning, måste vi motsätta oss varje tendens att pruta på denna målsättning. Grunden för den fulla sysselsättningen ligger i det enskilda näringslivets vitalitet och konkurrensförmåga inom marknadsekonomins ram. 1 1984/85. offentliga sektorn kommer på grund av finansieringsproblem inte att kunna expandera i den takt som skulle krävas för att skapa de nya jobben, utan detta måste ske inom den privata sektorn. Därför måste alla ansträngningar göras för att skapa ett sådant näringsvänligt klimat att framtidstro och företagande stimuleras, både nyföretagande, drift och expansion av existerande företag. a. dessa skäl anser vi i t. ex. att förslag om näringstillstånd, etableringskontroll eller andra inskränkningar i näringsfriheten måste stoppas. Den del av näringslivet som kommer att svara för en stor del av den framtida sysselsättningsökningen är sannolikt tjänstesektorn. För att stimulera dess expansion är det väsentligt att bryta upp vissa offentliga monopol och stimulera konkurrens och nytänkande inom hela tjänsteproduktionen. För att åstadkomma den nödvändiga återgången till ekonomisk balans krävs att arbetsmarknadens parter tar ett större samhällsekonomiskt ansvar. Det kommer inte att vara möjligt att bygga en tillväxtprocess på återkommande devalveringar, utan den svenska pris- och kostnadsstegringen måste pressas ned till omvärldens. anser vi det helt oacceptabelt att en för hög nominell lönestegringstakt tillåts resultera i stigande arbetslöshet. Statsmakterna kan inte avsäga sig det slutliga ansvaret för att bekämpa arbetslösheten, särskilt som de personer som först drabbas är nytillträdande ungdomar och kvinnor som har föga eller inget inflytande över parternas beteenden. Statsmakterna måste därför skapa incitament för parterna att sluta avtal på tillfredsställande nominell nivå, vilket också skapar förutsättningar att få realinkomstökningar för löntagarna. Arbetsmarkniadspolitikens utformning måste bygga på en korrekt analys av problemen på arbetsmarknaden. Med tanke på de uppgifter som normalt tilldelas arbetsmarknadspolitiken kan man skilja mellan arbetslöshetsproblemet, företagens rekryteringsproblem och rörlighetsproblemet. Arbetslöshetens storlek måste alltid bedömas mot bakgrund av det allmänna konjunkturläget. Den förbättrade världskonjunkturen i kombination med devalveringarna 1981 och 1982 har successivt lett till ett högre kapacitetsutnyttjande inom svensk industri. var kapacitetsutnyttjandet lika högt som förra konjunkturtoppen 1979/80 (enligt KI:s mätningar) eller t. o. m. något högre (enligt SCB:s beräkningar). Man skulle därför kunna förvänta sig att arbetslöshetssiffrorna också gått ned till samma nivåer som vid förra konjunkturtoppen. En viss förbättring har i och för sig kunnat noteras . Men det är fråga om en mycket svag förbättring som egentligen utgör en allvarlig varningssignal om läget på arbetsmarknaden. En jämförelse med tidigare konjunkturförbättringar ger upphov till följande facit: Den öppna arbetslösheten ligger av arbetskraften, vilket är ca en procentenhet eller 40 000-45 000 personer högre än 1979/80. Arbetslöshetstiderna har stigit påtagligt, vilket betyder att de som faktiskt är arbetslösa drabbas hårdare . Arbetslösheten tycks ha blivit mera av strukturfenomen än av kortvarigt friktionsfenomen. hade nära 6 000 personer utförsäkrats från arbetslöshetskassorna enligt uppgifter i . då arbetslöshetskassorna började föra statistik, hade antalet stigit till 14 000 och 1983 till 17 000. Regeringens åtgärder att ge de långtidsarbetslösa förtur till beredskapsarbeten och att placera 18-19-åringar i ungdomslag tycks för tilfället ha brutit trenden men är att betrakta som akuta åtgärder och inte någon lösning . Den partiella arbetslösheten eller ofrivilliga deltiden har hamnat på en högre nivå . Mot 1979/80 är siffrorna . Detta betyder att ca 70 000 personer har tillkommit till denna arbetslöshetskategori. Den dolda arbetslösheten (enligt ) är den enda arbetslöshetskategori som återgått till normala nivåer. Efter att ha gått upp till mellan 60 000 och 70 000 personer är antalet nu nere under 40 000, eller samma nivå som 1979/80. Sysselsättningen har stigit men bara ungefär hälften så myckét som är normalt under konjunkturuppgångar. Ökningen är ca 60 000 personer mot mer än det dubbla uppgångar. De arbetsmarknadspolitiska åtgärderna har en mycket hög volym. Detta gäller framför allt beredskapsarbeten + ungdomslag + rekryteringsbidrag. Normalt brukar den typen av åtgärder avvecklas under konjunkturuppgångar, men så har inte varit fallet , även om det har skett en förändring av sammansättningen - beredskapsarbetena har minskat och ersatts av ungdomslag och rekryteringsbidrag. Detta betyder också att det knappast finns någon reserv av sådana åtgärder att sätta in under en eventuellt kommande lågkonjunktur. Sammantaget måste därför förbättringarna av arbetsmarknadsläget till följd av konjunkturuppgången betecknas som mycket svag. Faktum är att om de 40 000 18-19-åringar som på halvtid sysselsätts med hjälp av ungdomslagen räknas som arbetslösa i stället för sysselsatta så försvinner praktiskt taget hela förbättringen av arbetsmarknadsläget. Det är uppenbart att dessa arbeten inte kan jämställas med fasta jobb varken för individen i form av trygghet och karriärmöjligheter eller för samhället i form av produktivitet. Mycket tyder därför på att strukturproblemen förvärrats i snabb takt . Men eftersom dessa problem har uppkommit med en konjunkturförbättring har de inte uppmärksammats av regeringen. På annat sätt kan man inte tolka den glättade bild av arbetsmarknadsutvecklingen som ges i finansplanen. En närmare granskning av arbetslösheten ger vid handen att den är koncentrerad till två grupper, nämligen yngre () och äldre (). För mellangruppen () kan åtminstone en viss förbättring De äldres ökade problem har framför allt tagit sig uttryck i en drastisk ökning av den öppna arbetslösheten och att arbetslöshetstiderna skjutit i höjden. Denna försämring har ägt rum . Ytterligare måste noteras den starka ökningen av antalet förtidspensionärer. De yngres problem yttrar sig främst i den stigande volymen av arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Orsakerna till de båda gruppernas problem är också helt olikartade. Bland de äldre är problemet i huvudsak att man förlorat sitt arbete till följd av strukturomvandlingen. Därefter har det blivit allt svårare att finna nya arbeten. En del av förklaringen är också att förtidspensionering blivit allt vanligare. Reglerna för förtidspensionering av arbetsmarknadsskäl är sådana att man måste stämpla för att bli berättigad. Vissa av de äldre arbetslösa betraktar sig därför sannolikt som pensionärer . Men detta kan bara förklara en mindre del av ökningen. Desutom innebär denna trend att arbetslöshetsstatistiken avlastas med dem som förtidspensioneras, vilket påverkar siffrorna i motsatt riktning. Troligen har den förändrade efterfrågan på arbetskraft mot mera av högkvalificerade tjänstemän med datakunskap slagit hårt mot de äldre som förlorat sitt fotfäste på arbetsmarknaden. Dessa tillhör i stor utsträckning en generation med bara sex eller grundläggande skolutbildning. Vi vill i detta sammanhang framhålla att såväl orsaker som effekter av den stigande arbetslösheten bland de äldre är dåligt belysta med forskning och utredningar. bör därför ta initiativ till sådana studier. Resurser till detta finns inom ramen för EFA:s verksamhetsområde. Bland de yngre arbetslösa dominerar kategorin ny- och återinträdande, vilket visar att det är svårigheterna att etablera sig på den ordinarie arbetsmarknaden som karakteriserar denna grupp. Dessa arbetslöshetsproblem för yngre och äldre än inte nödvändigtvis en uppgift för arbetsmarknadspolitiken. Lönepolitiken är självfallet också central. En ansvarsfull regering måste därför ge klara signaler till arbetsmarknadens parter om sina intentioner. Är man beredd att bibehålla den höga volymen av åtgärder för ungdomar? Och är man beredd att öka insatserna för att klara problemen för de äldre? Arbetsmarknadspolitiska åtgärder bör i huvudsak vara temporära till sin karaktär. Stödåtgärder för de yngre bör därför kunna lastas av genom varaktiga lösningar på den reguljära arbetsmarknaden. Ett sätt att få till stånd en sådan förändring är att temporärt sänka arbetsgivaravgifter för yngre. På så sätt får parterna den tid på sig som krävs för att sluta nya avtal som gör det möjligt för ungdomar att etablera sig på arbetsmarknaden utan att ha tillbringat som arbetslösa och/eller som sysselsatta med tillfälliga arbetsuppgifter i olika åtgärder. De äldres problem är dock inte i lika hög grad en fråga om löner. Problemet är i stället att de som faktiskt drabbas av strukturomvandlingen har mycket svårt att ställa om sig till de krav som erbjudande om nya jobb ställer. Bland de äldre är det alltså frågan om en relativt liten grupp som drabbas mycket hårt, medan det bland de yngre är frågan om många som drabbas men inte lika hårt som de äldre. berördes av de yngre arbetskraftsdeltagarna av arbetslöshet mot för gruppen . I gengäld var ungdomarna arbetslösa mot för de äldre. Det är inte rimligt att äldre personer som drabbas, skall tvingas välja mellan förtidspensionering och drastiskt försämrade arbetsvillkor. I stället måste de äldre vid arbetslöshet ges förbättrade möjligheter till omställning på arbetsmarknaden. Det bör påpekas att detta inte bara är en uppgift för arbetsmarknadspolitiken. På SAF-PTK-området bedriver en värdefull verksamhet med ett brett spektrum av åtgärder för att hjälpa tjänstemän som blivit arbetslösa. Mycket skulle vara vunnet om ett liknande initiativ togs på LO-området. Inom den statliga arbetsmarknadspolitiken bör dock en förskjutning från förtidspensionering till aktiv omställning för de äldre komma till stånd. Detta betyder att de äldres situation måste beaktas i större utsträckning inom arbetsmarknadsutbildningen. Vidare bör ett nytt medel införas. Den som - exempelvis - betalat ersättning till arbetslöshetskassa och dessutom varit anställd inom samma företag längre än exempelvis bör ges möjlighet att behålla sin arbetslöshetsersättning på ett nytt arbete -1, ex. . På så sätt underlättas den dyrbara inskolning som ofta krävs på ett nytt arbete. Det bör vara kassorna själva som fattar beslut om sådan användning av arbetslöshetsersättningen. Genom att egenavgifterna till kassorna höjs erhålls en viss avgiftsfinansiering av sådan verksamhet. Det bör också leda till att en sådan ersättning bara delas ut i de fall den verkligen behövs. Sammantaget torde en sådan åtgärd dock komma att bli en belastning på statsbudgeten. Den uppvägs emellertid av lägre kostnader för bl. a. förtidspensionering. Under konjunkturuppgångar uppkommer alltid brist på vissa kategorier av arbetskraft. Sådan brist leder till att produktionstillväxten hämmas, att importen stiger och löneglidning med åtföljande kostnadsproblem uppstår. Även under den nu rådande konjunkturuppgången har bristtalen för vissa arbetskraftskategorier stigit. Den tillgängliga statistiken tyder dock på att efterfrågan på arbetskraft har genomgått en drastisk förändring. I och för sig har bristtalen för yrkeskunniga arbetare stigit men inte alls lika kraftigt som under de senaste uppgångarna. I stället har bristen på tjänstemän och i synnerhet högt kvalificerade tekniska tjänstemän stigit. KI:s barometerdata pekar på en med historiska mått mätt rekordhög brist på sådan arbetskraft. Framför allt industrins arbetskraftsbehov tycks ha genomgått en snabb förändring . Det är viktigt att detta problem inte i första hand bör lösas inom arbetsmarknadspolitikens ram. Det vore olyckligt att tilldela AMS nya uppgifter till följd av detta. I allt väsentligt är det en uppgift för den allmänna utbildningspolitiken. Arbetsmarknadens centrala uppgift är att underlätta anpassningen för dem som är eller riskerar att bli arbetslösa. Arbetsmarknadsutbildningen är härvid central. Den snabba förskjutningen av arbetskraftsefterfrågan understryker behovet av en flexibel organisation av omskolningsverksamheten. Troligen är en av anledningarna till det låga intresset för omskolning bland arbetslösa att kursernas innehåll inte i tillräckligt hög grad motsvarar arbetsmarknadens krav. Erfarenheterna inom utbildningsplaneringen tyder på att företagen själva har bättre känselspröt när det gäller att förutse den framtida efterfrågan på arbetskraft än centrala myndigheter. För att öka flexibiliteten inom AMU bör därför en ökad andel av kurserna ske inom företagen. upprepar i denna fråga sitt krav från höstens motion. Omorganisationen av AMU som påbörjas ger i och för sig ökade möjligheter till arbetsmarknadsutbildning inom företagen. Med tanke på riskerna för en kommande konjunkturförsvagning är det viktigt att snabbt öka arbetsmarknadsutbildningens effektivitet. Enligt flera studier har rörligheten på den svenska arbetsmarknaden sjunkit 15-20 åren. Även om den tillgängliga forskningen inte skapat fullständig klarhet om effekterna av denna utveckling talar det mesta för att arbetsmarknadens anpassningsförmåga har försämrats och att reproduktionsresultatet i ekonomin blivit lägre än vad som varit möjligt. Vi delar därför långtidsutredningens uppfattning att rörligheten måste öka för att den industriexpansion som krävs för en balanserad utveckling skall kunna komma till stånd. Detta gäller både den geografiska och den yrkesmässiga rörligheten. En glädjande utveckling är att ett allt högre antal arbetslösa och arbetslöshetshotade lockats att acceptera ett nytt arbete på annan ort med hjälp av ökat flyttningsbidrag som utgår till dessa personer. Det är troligt att den höjning av flyttningsbidragen som länge förespråkats av och som genomfördes , har medverkat till den ökade rörligheten bland de arbetslösa. Detta illustrerar betydelsen av ekonomiska incitament för flyttningsbeslut. Men flyttningsbidrag är inte någon lösning på rörlighetsproblemet i stort. Det är bara möjligt att låta arbetslösa och arbetslöshetshotade erhålla sådana bidrag. De utgör - tillsammans med arbetsförmedling och arbetsmarknadsutbildning-en viktig del i en integrerad arbetslöshetsförsäkring, som täcker både de omställningskostnader som arbetslösa drabbas av och inkomstbortfallet som går åt för att söka nytt arbete. Rörlighetsproblemet i stort är ett skatteproblem i allmänhet och ett marginalskatteproblem i synnerhet. De höga marginalskatterna leder till att en person som flyttar till ett mer produktivt arbete bara får tillgodogöra sig en liten del av det produktionsvärde som uppstår. Skattekilen - dvs. skillnaden mellan produktionsvärdet och ersättningen till individen - är stor på grund av progressiviteten i inkomstbeskattningen, arbetsgivaravgiften som bara i begränsad omfattning är en förmån för individen, momsen och övriga indirekta skatter. Denna skattekil för marginella ansträngningar av typen rörlighet på arbetsmarknaden har reducerats obetydligt av skatteomläggningen 1982-1985. utvecklar i en annan motion motiven för marginalskattesänkning. Vi har här velat betona de sysselsättningspolitiska skälen för en sådan åtgärd. En effektiv förmedling minskar behovet av resurskrävande sysselsättningskrävande åtgärder, skriver arbetsmarknadsministern. I detta påstående instämmer de flesta. Däremot är långt ifrån alla villiga att skriva under på att vi har den mest effektiva arbetsförmedling som går att åstadkomma. Man brottas med besvärliga problem ute på fältet trots god vilja hos arbetsförmedlarna att på bästa sätt betjäna arbetssökande och arbetsgivare. Ofta hävdas att det behövs ännu mera tid för förmedlingsarbetet, dvs. Mot den bakgrunden är det svårt att förstå det envisa motståndet mot att pröva parallella förmedlingsformer. Vi har från sida i upprepade motioner krävt en översyn av den arbetsförmedlingslagen, bl. a. i avsikt att ge större utrymme åt den förmedling av olika tjänster som det nu snabbt växer fram behov av - inte minst på kontorsautomationens område. Vi har också pekat på nödvändigheten att ha en speciell kulturarbetsförmedling. Det är självklart att en väl skött statlig arbetsförmedling med starka lokala enheter skall vara den stabila grunden för förmedling av jobb och för att ta hand om de stödåtgärder som behöver finnas. Det måste dock vara en fördel och ge mer tid över för aktivt förmedlingsarbete, om en del arbetsuppgifter kan överföras på förmedlingar knutna till yrkesområden med speciella behov. Enligt vår mening bör de offentliga arbetsförmedlingarna kunna tillhandahålla en god service över hela arbetsmarknaden. Den skall i princip vara en förmedling för alla. Därför behövs kännedom om alla lediga platser för extern rekrytering och ett väl utbyggt kontorsnät med god teknisk utrustning. När en sådan service finns tillgänglig för alla utan avgift, ser vi inga nackdelar med privata förmedlingar som komplement. Tvärtom skulle det förmodligen förbättra servicen till såväl arbetssökande som arbetsgivare och innebära en stimulerande utmaning för de offentliga förmedlingarna. Vi upprepar därför vårt krav på en översyn av arbetsförmedlingslagen med målsättningen att tillåta mer än en form för arbetsförmedling. Trots den erfarenhet som vunnits vid tidigare konjunkturuppgångar om de problem som snabbt uppstår med brist på vissa kategorier yrkesutbildade, står vi nu inför samma svårigheter. Företag med fyllda orderböcker kan inte rekrytera tillräckligt av den arbetskraft de behöver. Som vi poängterat i avsnittet om rekryteringsproblemen, menar vi att det inte går att lägga hela ansvaret på AMS eller den blivande . Alla vägar till utbildning måste prövas. Samordning mellan olika utbildningsanordnare är nödvändig. Inbyggd utbildning i företag skall stimuleras och inte hejdas av krångliga beslutsvägar. Vi hälsar med tillfredsställelse den överenskommelse som träffats mellan tre företag och AMS. Den innebär enligt tidningsreferaten en långsiktig plan för att ge ungdomar introduktionsutbildning inom företagen . Chanserna att få fasta jobb efter denna introduktion är med all säkerhet större än efter att ha varit i ungdomslag i offentlig verksamhet. Denna överenskommelse stämmer väl överens med den typ av avtal som vi uppmanat regeringen att ta initiativ till att åvägabringa. Det är tillfredsställande att näringslivet nu tagit detta initiativ trots regeringens passivitet. Vi hoppas att fler liknande överenskommelser skall följa i dess spår. Budgetpropositionen ger en ganska glättad bild av ungdomarnas ställning på arbetsmarknaden. Genom ungdomslagens tillkomst har antalet öppet arbetslösa I8-19-åringar sjunkit dramatiskt. I de utvärderingar som regeringen låtit göra kan man dock utläsa en oro för vad som kommer att hända när dessa årskullar blir . Regeringen har tagit visst intryck av den kritik som framförts mot ungdomslagens konstruktion, t. ex. risken att inte tillräcklig energi läggs ned på att söka fasta jobb. Man föreslår nu en utökning med två betalda timmar att använda till att söka arbete. Den starkaste kritiken - inte minst från ungdomarna själva - har gällt arbetstidens längd. är inte nog, menar man. Det är lätt att förstå den inställningen, men vi delar trots detta regeringens bedömning att det statsfinansiella läget inte tillåter en utökning av den statligt subventionerade arbetstiden. Åtgärden att öka ut tiden med tillstyrker vi, men de åtgärder som arbetsförmedlarna skall sätta in för att få ungdomarna ut på fasta jobb, måste rymmas inom det reguljära anslaget. Vi avstyrker därför det extra anslaget på 18 miljoner till 150 nya handledartjänster. uttalade vid förra vårens behandling av ungdomslagen att de bör utnyttja även platser hos enskilda arbetsgivare. I SINOVA:s rapport påtalas riskerna med den nästan totala inlåsningen i offentlig verksamhet, där chanserna att få ett fast jobb efter tiden i ungdomslag är mindre än i näringslivet. Arbetsmarknadsministern vitsordar att placering hos enskilda arbetsgivare har skett i liten omfattning och tillägger: Även om det aldrig har varit meningen att denna möjlighet skulle få en vidsträckt omfattning står det låga utnyttjandet enligt min mening inte i överensstämmelse med intentioner. Det är naturligt att AMS med kännedom om denna negativa inställning hos regeringen inte gjort alltför stora ansträngningar att uppmuntra kommunerna att placera ungdomslag i näringslivet. Vi kräver därför att på nytt uttalar att platser för ungdomslagen hos enskilda arbetsgivare inte skall omgärdas med så många restriktioner att de i praktiken inte kommer till stånd. I motion 1984/85:119 har begärt en utredning av ett system för arbetslöshetsersättning. Vi berörde där sambandet mellan lönebildningen och arbetslösheten. Det kan vara ett problem om den ekonomiska kompensationen vid arbetslöshet är hög men kostnaderna härför bärs av andra än dem som kan påverka utfallet i avtalsförhandlingarna, t. ex. staten. Så är fallet i där av arbetslöshetsförsäkringen finansieras med statsbidrag. Även i detta fall blir alltså konsekvenserna för dem som kan påverka löneökningarna mycket begränsade. Enligt vår bedömning är det nödvändigt att finna ett alternativ, där arbetsmarknadens partér ges incitament att sluta löneavtal som inte är inflationsdrivande och som inte skapar arbetslöshet. bör statsmakterna stå fast vid ett ansvar för dem som ändå blir arbetslösa. Det är också nödvändigt att utforma systemet så att incitamenten byggs in i systemet och inte är beroende av de beslut som efter förhandlingarna kommer att fattas av statsmakterna. Vi menar att en reformering av systemet för arbetslöshetsersättning kan bidra till att lösa detta problem. Det underlättas av att arbetslöshetskassorna är nära knutna till de fackliga organisationerna. Det finns därför ett klart samband mellan parternas förhandlingsbord och arbetslöshetens dvs., arbetslöshetskassornas kostnader. En förändring som innebär att egenavgif