mot · G8022168 · 1985-01-25 00:00:00 — m. fl. Utgångspunkten för inställning till jordbruksnäringen är att denna, liksom andra näringsgrenar, skall ha goda förutsättningar för lönsam verksamhet. Jordbruksnäringen är emellertid speciell i en rad avseenden, vilket motiverar ett antal särskilda insatser. Det gäller t. ex. beredskapshänsyn, regionalpolitiska hänsyn, miljömässiga hänsyn samt sist men icke minst konsumenternas intressen av prisvärda och bra livsmedel. hävdar att näringslivet i stort skall grundas på enskilt ägande och enskild företagsamhet. Detta synsätt gäller givetvis också som en grundläggande förutsättning för jordbrukspolitiken. Det svenska lantbruket är främst en kombination av jord- och skogsbruk som tillsammans utgör en viktig del av näringslivet. Åkermarken är en viktig naturresurs som i möjligaste mån bör användas för jordbruksproduktion. Vi anser att det är viktigt att odlingsbygderna hålls befolkade och levande. Jord- och skogsbruket har mycket stor betydelse för upprätthållandet av den regionala balansen i landet. Lantbruket har också stor betydelse för landskapsvården. Enskilt ägda familjejordbruk bör vara den dominerande ägandeformen. Jordförstöring, vind- och vattenerosion är stora hot mot den odlingsbara marken på många håll i världen. har dessa hot varit av ringa omfattning i . Det har dock försurningen av mark och vatten blivit ett växande hot i åkermarkens ekologi. Livsmedelspolitiken har just varit föremål för en statlig utredning, vars betänkande nu är ute på remissbehandling. Regeringen har aviserat att en proposition kommer att avlämnas senare i vår. Vi kommer att beskriva vår uppfattning om olika jordbrukspolitiska frågor mer ingående när regeringen har lagt sina förslag, och tar därför nu bara upp några av de mera väsentliga frågorna. Huvudmålet för en samlad livsmedelspolitik och därmed även för jordbrukspolitiken skall enligt nu gällande riksdagsbeslut vara att trygga vårt lands livsmedelsförsörjning såväl i fredstid som under avspärrning och krig. Vi delar självfallet den uppfattningen. Detta bör ske genom en långsiktig och planerad hushållning med de naturresurser som utnyttjas i jordbruket och under hänsynstagande till miljön. Som likställda delmål under det nyss angivna huvudmålet bör gälla att konsumenterna får tillgång till livsmedel av god kvalitet till rimliga priser och att jordbrukarna får en med andra jämförbara grupper likvärdig standard. Detta innebär en ändring av jordbrukspolitiska beslut enligt vilket inkomstmålet skulle vara jordbrukspolitikens huvudsyfte och konsumentintresset följaktligen ha en något lägre prioritet. Avvägningen mellan producent- och konsumentintressena har allt sedan 1977 års beslut varit en stridsfråga. Vi anser att nu gällande riktlinjer är riktiga, dvs. att konsumenternas och producenternas intressen skall vara likställda och att således inget av dem skall sättas före det andra. Varje anspråk på att det ena intresset skall överordnas det andra leder enligt vår uppfattning till olyckliga låsningar och polarisering både i den livsmedelspolitiska debatten och vid jordbruksförhandlingarna. Endast om både konsumenternas och producenternas intressen erkänns som legitima och likvärdiga delmål skapas möjligheter att utforma en livsmedelspolitik som kan mötas med förtroende av alla parter. En fråga där regeringen föregrep utredningen (LMK 83) gällde priskompensationssystemet. Detta skulle avindexeras, sade man och menade därmed att någon automatisk kompensation för produktionsmedlens kostnadsförändringar enligt den s. k. PM-index inte längre skulle utgå. I stället skulle kompensationens storlek bestämmas i s. k. fria förhandlingar. Vi kunde inte ansluta oss till ett sådant synsätt. I en näring där produktpriserna är reglerade genom avtal med staten synes det oss uppenbart att kompensation för produktionsmedlens kostnadsökningar måste utgå på ett i förväg bestämt sätt. Jordbrukarna skulle annars utsättas för en besvärande och omotiverad osäkerhet. Eftersom produktionsmedlen svarar för en mycket större andel av de totala kostnaderna än den enskilde jordbrukarens ersättning skulle också en "liten utebliven kostnadskompensation innebära mycket stora minskningar av jordbrukarens ersättning. Det visade sig i praktiken att de s. k. fria förhandlingarna ledde till praktiskt taget samma kompensation som skulle ha utgått enligt PM-index. För att undvika osäkerhet bör man nu återgå till den tidigare metoden med PM-index. Sedan LMK 83 överlämnade sitt slutbetänkande har en livlig, men i många stycken på felaktiga förutsättningar grundad, debatt brutit ut. De viktigaste frågorna i denna debatt gäller jordbrukets produktionsmål samt vem som skall betala för de olika överskott som vårt effektiva jordbruk producerar. Vad först gäller animalieöverskottet synes någon egentlig oenighet inte råda. LMK föreslår att näringen själv genom slaktdjursavgifter tar ansvaret för animalieöverskottet. Detta överensstämmer också med nuvarande förhållanden som beslöts i 1977 på förslag av dåvarande jordbruksminister . Ett citat från denna proposition är klarläggande: Exportkostnader som faller utanför utbyteshandelns ram bör enligt utredningen liksom återverka på jordbrukets intäkter och i princip belasta de produktionsgrenar där överskott uppkommer. Flertalet remissinstanser har anslutit sig till denna uppfattning. Även jag ansluter mig till denna uppfattning, (proposition 1977/78:19) Vad gäller överskottskostnader för animalier föreslår livsmedelskommittén att dessa av föreslagna regler skall gälla även i fortsättningen. Vi delar denna uppfattning. Vad sedan gäller spannmålsöverskottet föreslår LMK att staten och näringen delar kostnaderna för detta. Förslaget innebär att staten betalar och näringen av överskottskostnaden . Det innebär att staten tar på sig en kostnad av 160 milj. kr. I detta avseende finns i proposition en oklar skrivning om delat ansvar mellan näringen och staten, som emellertid inte lett till att statliga medel tillförts regleringskassan för spannmål. Följande avsnitt i propositionen kan citeras: Jag vill understryka att ingen förordat att näringens ansvar för spannmålsöverskotten skall övertas av staten. Inte heller jag finner detta lämpligt. Ett faktum är att staten inte skjutit till några statliga medel för att täcka kostnaderna för spannmålsöverskottet. Vi ser därför LMK:s förslag som klarläggande och i hög grad positivt för jordbrukarna. Den största kontroversen i debatten har gällt produktionsmålet, främst åkerarealen. En av expertgrupperna till LMK har beräknat att den minsta åkerarealen som kan accepteras med hänsyn till beredskapsbehovet är 2,6 miljoner ha. 300 000 ha mindre än f. n. LMK har emellertid inte föreslagit några åtgärder för att åstadkomma en sådan arealminskning, framför allt därför att man förutom beredskapsskälen har tagit hänsyn även till åkerarealens betydelse för den regionala utvecklingen, för det öppna landskapet, för miljön samt till risken att olika kemiska medel inte kommer att kunna användas i lika stor utsträckning framöver. Vi delar LMK:s bedömning. Inte heller vi vill därför föreslå några åtgärder för att minska åkerarealen. Vi vill därvid poängtera att denna bedömning också grundar sig på den osäkerhet som vidlåder de ovan nämnda siffrorna. Det tar mycket att åter odla upp en igenvuxen åker. Innan man vidtar åtgärder för att lägga igen åker måste man således vara mycket säker på att denna areal inte kommer att behövas. Vi anser inte att en sådan säkerhet finns, och därför bör man inte heller arbeta för nedläggning av åkerareal. andra skäl för att undvika ingenläggning av åkerareal har nämnts. Den omfattande svälten i världen som helhet har ansetts motivera en stor svensk spannmålsproduktion, dvs. med planerade överskott. Vi menar dock att svenskt bistånd gör störst nytta om det inriktas på att skapa förutsättningar för en inhemsk livsmedelsproduktion och landsbygdsutveckling i de fattiga länderna. Vi utvecklar dessa tankegångar i vår partimotion om biståndet. En helt annan sak är att de överskott som ändå uppkommer i svensk spannmålsproduktion på ett eller annat sätt bör komma de fattiga länderna till godo, t. ex. i form av en generös katastrofhjälp. Vi kan således inte acceptera att svenskt vete ligger och ruttnar eller bränns upp, medan flera hundra miljoner människor i svälter. Prisstödet till jordbruket i norra Den livsmedelspolitiska kommittén var enig i sitt förslag angående det nödvändiga särskilda stödet till Norrlandsjordbruket. Detta anser vi vara bra. Vi vill erinra om att föreslog en uppräkning av detta stöd, på grundval av en även den enhällig utredning om prisstödet till jordbruket i norra . Regeringen hade då emellertid inte föreslagit någon uppräkning av detta stöd. Genom förslag beslutade att öka detta stöd med 40 milj. kr. för innevarande budgetår. Vi förutsätter att regeringen inte frångår detta beslut i den aviserade propositionen. har motsatt sig den lag om förbud mot nybyggnad av djurstallar, både av principiella skäl och därför att den skapar onödig byråkrati. Utvecklingen visar också att den dispensgivning som blivit nödvändig har orsakat stora problem både för enskilda lantbrukare och handläggare på lantbruksnämnderna. Vi anser därför att lagen skall upphävas. Den nuvarande utvecklingen innebär i praktiken en successiv avveckling av mindre gårdar. Till en inte oväsentlig del beror detta på lantbruksnämndernas ganska rigida tillämpning av jordförvärvslagen. Vi anser att denna utveckling måste brytas. Små jordbruk där brukaren får sin utkomst från en kombination av jordbruket och annan sysselsättning måste ges en möjlighet att existera. Vid sidan av de stora bärkraftiga jordbruksföretagen måste det finnas utrymme för mindre enheter, s. k. deltidsjordbruk. I många glesbygder är fastighetsstrukturen sådan att det finns ett stort antal mindre fastigheter som inte kräver så stort kapital vid ett övertagande. För många människor är det bättre att på detta sätt kunna börja i mindre skala och känna sig för. Det kan också vara lämpligt att inte genast behöva bygga upp så stort maskin- och djurkapital. Erfarenheterna visar också att en liten gård, med en inkomst vid sidan av från annat arbete, har goda möjligheter att hitta specialprodukter - nischer - för att tillgodose särskilda konsumentbehov. Det är heller inte ovanligt att en mindre gård blir en grogrund för utvecklingen av ett mindre företag inom något annat verksamhetsområde. Deltidsjordbruken fyller en viktig funktion i bevarandet av det öppna landskapet och en levande landsbygd. I partimotion om naturvården påpekar vi särskilt att de många mindre jordbruken har positiva effekter för naturvården, t. ex. genom att de håller landskapet öppet och vårdar skogen. Detta är värt att upprepas eftersom det inte är en ovanlig ståndpunkt att jordbrukets effekter på naturvård och miljö i huvudsak påstås vara negativa. Vi menar således att man inte ensidigt bör satsa på bärkraftiga stora jordbruksenheter. En sådan inställning förefaller emellertid prägla lantbruksnämndernas tillämpning av jordförvärvslagen, som med andra ord lämnar föga utrymme för små jordbruksenheter. Vi föreslår därför i det följande vissa förändringar i jordförvärvslagen. Vid förvärv av jordbruksfastighet genom köp, gåva och byte krävs vanligtvis tillstånd av lantbruksnämnden. Syftet med kontrollen av överlåtelserna är att staten vill främja strukturrationaliseringen inom jord- och skogsbruket. Uppfattningen har varit att stora jordbruksenheter leder till större effektivitet och därmed till billigare livsmedel. Det myndighetsingrepp som förvärvslagstiftningen får sägas utgöra är alltså motiverat utifrån den jordbrukspolitiska målsättningen att ett effektivt lantbruk är till fördel för konsumenterna. Lantbruksnämndernas tillståndsgivning sker utifrån skilda hänsynstaganden. a. föreskrivs att förvärvstillstånd skall vägras om köpeskillingen eller annan ersättning inte endast obetydligt överstiger egendomens värde med hänsyn till dess avkastning och övriga omständigheter. Förvärvstillstånd skall vidare vägras om det kan antas att förvärvet sker huvudsakligen i kapitalplaceringssyfte, om egendomen behövs för jordbrukets eller skogsbrukets rationalisering, om det anses olämpligt att två fastigheter genom förvärv förvandlas till en eller motsatt om en fastighet genom förvärv skulle komma att delas. Och slutligen får förvärvstillstånd vägras om den aktuella egendomen behövs för att stärka något annat lantbruk på orten eller för att främja sysselsättningen för någon som redan är bosatt på orten. Det finns skäl att nu ifrågasätta jordförvärvslagen dels med hänsyn till hur den har kommit att tillämpas av lantbruksnämnderna, dels utifrån principiella ståndpunktstaganden. Det effektivitetsmål som har varit uppsatt för jordbruket och som har inneburit en koncentration till stora jordbruksenheter har lett till en överproduktion av livsmedel. Denna överproduktion är inte till någon nytta vare sig för producenter eller konsumenter. Det bör därför övervägas att förändra den nuvarande jordförvärvslagstiftningen så att köpare och säljare kan agera friare och lättare disponera över sin egendom. Särskilt angeläget är det att finna en sådan utformning av jordförvärvslagen som möjliggör att det vid sidan av de stora bärkraftiga jordbruksföretagen också får finnas mindre enheter, där innehavaren har möjligheter att kombinera lantbruket med annat arbete. Lantbruksnämnderna skall därför enligt vår uppfattning inte som förhindra eller motverka försäljning av mindre jordbruk till personer som inte har lantbruket som sin huvudsakliga näring. Ett ökat utbud av små fastigheter skulle ge ett mera aktivt brukande och därmed bättre utnyttjande av de produktiva resurserna i många bygder. Det skulle därtill innebära fördelar för landsbygden i form av bättre befolkningsunderlag, ökad köpkraft, och över huvud taget ett bättre underlag för samhällsservice och andra verksamheter. Därtill kommer - och det är kanske det viktigaste - att möjligheten att driva ett deltidsjordbruk ger många människor en livskvalitet. riksdagsbeslut om jordbrukspolitiken innehöll bl. a. regler om stöd till kombinationsjordbruk och uttalanden om tillämpningen av jordförvärvslagen rörande regionalpolitiska hänsynstaganden. Det förefaller som om lantbruksnämnderna inte ser till lagens anda vid tillämpningen av jordförvärvslagen och onödigtvis försvårar möjligheterna att driva mindre jordbruksenheter. Nämnderna har fortsatt att tillämpa tidigare praxis som innebär en ensidig prioritering av stora jordbruksenheter. Det är angeläget att jordförvärvslagen ändras för att deltidsjordbruken i praktiken skall få en chans att hävda sig. I detta syfte måste lagen ändras på några punkter. En liten areal får sålunda inte vara ett hinder för förvärv. Det skall heller inte vara ett hinder att fastigheten i fråga inte kommer att ge huvudsaklig sysselsättning eller inkomst till förvärven. Förändring av jordförvärvslagstiftningen är också angelägen utifrån principiella hänsynstaganden. De inskränkningar som denna lag innebär för jordägarens möjligheter att fritt förfara med sin egendom är så pass ingripande i den enskildes äganderätt att det endast kan accepteras under speciella omständigheter. Sådana omständigheter kan i vart fall delvis sägas ha varit det tidigare behovet av att höja livsmedelsproduktionen i landet samt de ständigt stigande priserna på jordbruksfastigheter. Då detta inte längre bör vara det som främst styr jordbrukspolitiken är det därför rimligt att jordförvärvslagstiftningen liberaliseras i syfte att öka den enskildes rätt att bestämma över sin egen fastighet. En första åtgärd bör vara att ta bort priskontrollregeln i jordförvärvslagen. Denna regel är inte bara en betydande inskränkning i äganderätten utan har också medverkat till minskat utbud av jordbruksfastigheter, då många jordägare med hänsyn till de begränsningar som lagen innebär har avstått från att sälja sitt jordbruk. I de fall då köparen är beroende av statliga lånegarantier måste självfallet även göras en bedömning om köpeskillingen är rimlig. Genom ett stadgande i 10 § jordförvärvslagen har tillståndsmyndigheten fått möjlighet att i vissa fall föreskriva att förvärvaren skall vara bosatt på förvärvsegendomen. Sådan förskrift skall avse , dock högst . Om än i begränsad utsträckning är detta med bosättningsplikten en inskränkning i den enskildes rörelsefrihet som är tveksam utifrån principiella grunder och därför bör avskaffas. I samband med den översyn av jordförvärvslagen vi tidigare krävt bör effekterna av bosättningsplikten utvärderas. med de ändringar av jordförvärvslagen som vi här har föreslagit kommer den att innebära att samhället har betydande möjligheter att påverka strukturen inom jordbruksnäringen. Våra förslag innebär t. ex. inte att det i fortsättningen kommer att bli möjligt att förvärva jordbruksfastigheter utifrån spekulationssyfte. Lagens kanske viktigaste syfte enligt vår mening är att skydda jordbruket och särskilt då de mindre enheterna från att exploateras av starka ekonomiska intressen. Jordfonden har f. n. ett markinnehav på ca 400 milj. kr. Med tillämpning av de principer för statens egendomsförvaltning som vi utvecklar i partimotionen om den ekonomiska politiken samt med utgångspunkt från vad som ovan anförts om bättre villkor för små deltidsjordbruk anser vi att jordfonden bör kunna sälja drygt en tiondel av denna mark. I propositionen nämner departementschefen att omsättningen på fastighetsmarknaden har ökat. Med de förändringar i jordförvärvslagen som vi ovan föreslagit anser vi det vara möjligt att minska jordfondens tillgångar med ca 50 milj. kr. Vi motsätter oss inte den rörliga krediten på 25 milj. kr. för nästa budgetår, då den livligare omsättning som vi förespråkar kan ställa krav på hög likviditet hos jordfonden. Lantbruksnämnderna har ett ansvar att enligt statsmakternas riktlinjer medverka till fortsatt uppbyggnadsutveckling och vidmakthållande av rationella företag inom jordbruk, trädgårdsnäring och rennäring. Som vi ovan påpekat är det dock viktigt att lantbruksnämnderna inte fastnar i ett ensidigt storlekstänkande. Sannolikt har storlekstänkandet med åtföljande bärighetskalkyler ödelagt många möjligheter till intressanta kombinationsföretag på svensk landsbygd. Med hänsyn till de regelförändringar som vi ovan föreslagit, nämligen förenkling av jordförvärvslagen och upphävande av investeringsförbudet beräknar vi att anslaget till lantbruksstyrelsen kan minskas med 3 milj. kr. och anslaget till lantbruksnämnderna med 12 milj. kr. Även bidraget till jordbrukets rationalisering bör enligt vår uppfattning kunna minska med 5 milj. kr. Jordbruksministern föreslår en ökning på anslaget Främjande av rennäringen med 2,2 milj. kr. Med tanke på att utredningar fortfarande arbetar med frågor angående rennäringen hade det varit naturligt att i ett samlat program lägga fram förslagen. Vi har emellertid ingenting att invända mot att vissa åtgärder vidtas . Vi biträder således den ökning som möjliggör försöksverksamhet med stödutfodring och kartläggning av renskötselns markanvändning. Därtill kommer att propositionen redovisar införandet av en förhandlingsordning mellan staten och rennäringen. Beträffande förhandlingsordningen föreslog rennäringskommittén att staten skulle företrädas av jordbruksnämnden, medan förslaget i propositionen nu är lantbruksstyrelsen. Vi anser att övervägande skäl talar för att jordbruksnämnden bör företräda staten. har redan en uppbyggd apparat för en förhandlingsordning. Därtill kommer att lantbruksstyrelsen i andra sammanhang närmast arbetar tillsammans med rennäringen, varför onödiga motsatsställningar bör undvikas. Det är också angeläget att förhandlingarna skall ske utifrån en helhetssyn på samerna och de samiska näringarna. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Ett av de viktigaste förslagen från rennäringskommittén gällde införande av ett trygghetspaket för renskötare, efter samma mönster som det som gäller för jordbrukare. Regeringen har inte anslagit medel för ett sådant trygghetspaket. Kostnaderna för detta är beräknade till ca 1,5 milj. kr., varav ca hälften redan finns tillgängligt. Vi föreslår att anslaget ökas med resterande 0,8 milj. så att det blir möjligt att införa ett trygghetspaket för renskötare fr. o. m. . Vi föreslår att anslaget för inköp av livsmedel m. m. för beredskapslagring beräknas enligt det i propositionen angivna lägre alternativet. Med den satsning på deltidsjordbruk som beskrivits ovan finns det anledning att räkna med en ökad produktion av t. ex. ärtväxter, vilket minskar behovet av lagring av oljekraftfoder, vilket motiverar beräkning enligt det lägre alternativet. Detta motiverar också en neddragning av kostnaderna för själva lagringen av livsmedel med ca 10 milj. kr. Jordbruksministern aviserar ett kommande förslag angående huvudmannaskapet för administration av skördeskadeskyddet. Det har länge framstått som anmärkningsvärt att denna administration drar så stora kostnader. Anslaget bör räknas ned med 5 milj. kr. Skogen är en mycket viktig speciell naturtillgång. Det är en virkesfabrik som ger oss ca 2 1/virke , i genomsnitt dag och natt året runt. Vårt inhemska behov av skogsindustriprodukter är nu ungefär en tredjedel av vad vi kan producera. Det mesta exporteras. Skogsindustrin och skogsbruket är långsiktiga verksamheter, som kräver stor framförhållning. De är kapitalintensiva, och dess investeringar måste återbetalas . Ungefär en femtedel av skogsproduktionen kommer från statens marker, som förvaltas av domänverket. Vi anser att domänverkets nuvarande tillgångar i betydande utsträckning bör successivt överföras i enskild ägo. Vi anser att detta bör vara ett led i strävandena att stärka och komplettera det enskilda jord- och skogsbruket. Även möjligheterna att tillskapa fristående skogsbruksfastigheter bör tas till vara. Vi anser således att bör uppmana regeringen att ge domänverket i uppdrag att inleda försäljningar med riktmärke att under det första budgetåret nå ca 400 milj. kr. Även i övrigt bör frågan om domänverkets markförsäljningspolitik ägnas särskild uppmärksamhet. Verket bör kunna spela en mer aktiv roll för att förstärka enskilda skogs- och lantbruk. Vi har i annat sammanhang tagit upp frågan om den lämpliga omfattningen och formerna för den affärsverksam het som bedrivs inom domängruppen, liksom det avkastningskrav som skall gälla framöver. Vi vill här särskilt poängtera att en rättvisande jämförelse med enskilt skogsbruk måste eftersträvas. I detta sammanhang måste särskilt beaktas de restriktioner som med hänsyn till bl. a. naturvårdsintressena gäller för avverkning ovanför den f. d. skogsodlingsgränsen. Vi föreslår i en särskild motion vissa förändringar i skogsvårdslagen, huvudsakligen avskaffandet av ett antal byråkratiska och onödiga regler som införts av den socialdemokratiska regeringen. har tidigare uppmanat regeringen att komma med förslag om ett trygghetspaket för skogsbrukare. Detta uppdrag har regeringen inte heller i denna budgetproposition fullgjort. Ett skydd av detta slag finns redan för lantbrukare, dvs. ett fullgott försäkringsskydd vid arbetsskada, sjukdom, förtidspension och dödsfall. Skyddet är ett komplement till vad som utgår enligt lagen om allmän försäkring och lagen om arbetsskadeförsäkring. Risken för olycksfall med dödlig utgång är i skogsbruket ca fem gånger högre än självverksamma skogsbrukare än för andra yrkesverksamma i skogen. De deltidsarbetande skogsbrukarna har den allra högsta olycksfrekvensen. Kostnaderna för en trygghetsförsäkring för skogsbrukare kan uppskattas till ca 15 milj. kr. Vi anser i likhet med att ett sådant försäkringsskydd för skogsbrukare bör kunna finansieras genom att man tar i anspråk medel från skogsvårdsavgiften. Detta anslag hänför sig till kostnader för särskilda skogsvårdsåtgärder, skogsodling, dikning m. m.