mot · G8022038 · 1985-01-24 00:00:00 — m. fl. Skogspolitiken i vårt land kännetecknas numera av samhällskontroll och styrning från myndigheter. Framför allt har skogslagstiftningen förtätats - nu gällande skogsvårdslag reglerar alla i skogsbruket normalt förekommande åtgärder, nämligen: återbeskogning, röjning, gallring, största tillåtna resp. minsta godtagbara slutavverkning, ransonering, skogsbruksplan etc. Därjämte har lagar stiftats gällande ädellövskog, spridning av kemikalier m. m. Sammantaget är enligt vårt förmenande bilden nu den, att skogsbruket blivit totalreglerat. En successiv process har lett till denna situation. Under särskilt har skogsbruket och skogsnäringen varit föremål för en lång rad, utredningar. I själva verket är det så att den ena utredningen börjat där den andra slutat. Förslag om åtgärder har som en följd av alla dessa utredningar kommit att staplas på varandra efter hand. Processen har kännetecknats av ställningstagande till enskildheter utan att helheten har beaktats. Enligt vår uppfattning är den nuvarande situtionen för skogsbruket otillfredsställande. Antalet lagar, författningar, råd och anvisningar har blivit alldeles för stort. Tveklöst är det så att regelsystemet blivit så komplicerat, att det kan överblickas av en majoritet av landets skogsägare. Det har också i olika sammanhang pekats på att den nuvarande situationen motverkat de i och för sig goda ambitionerna, som legat bakom de olika stegen i utvecklingen. Regelsystemet har därför blivit ett hinder för den utveckling som åsyftats. 1 stället för att stimulera till ökad aktivitet i skogsbruket har komplexiteten i regelsystemet, och rädsla för att "göra fel", lett till minskad aktivitet hos många skogsägare. Denna tendens måste nu ändras. Regelsystemet, i första hand skogsvårdslagen, måste förenklas. Den ovan beskrivna utvecklingen har inte bara lett till de nämnda effekterna: minskad aktivitet och minskat engagemang. Därtill kommer att samhällskostnaden blivit orimligt stor för att kontrollera och administrera regelsystemet. Det är här uppenbart att det ena följer av det andra. En ökad mängd lagar kräver en ökad mängd lagövervakning. För att något belysa detta påstående har vi genomfört en enkel utredning och därvid jämfört utvecklingen beträffande verksamhetsinriktningen för två personalgrupper i skogsbruket - jägmästaren resp. skogsmästaren. Vi har fördelat yrkesverksamma inom dessa grupper på producerande resp. administrerande verksamhet. Som "producerande" verksamhet har vi då registrerat dem som varit anställda i domänverket, skogsbolagen och skogsägareföreningarna. Som administrerande verksamhet har vi registrerat anställda i , och lantbruksnämnderna. Vi får då följande procentuella bild: Denna utveckling talar alltså samma språk som vår allmänna uppfattning om regelsystemet: det administreras och regleras alltmer och enligt vår uppfattning för mycket. Hela den ovan beskrivna situationen är så mycket mera anmärkningsvärd som skogsbruket - och skogsnäringen - visat en närmast förbluffande utvecklingskraft. Avkastningen har ökat, industriförbrukningen av virke har ökat, exportinkomsterna från skogen har ökat etc. Det är endast under något enstaka år som virkestillgången varit otillräcklig för industrins behov - och detta kan i och för sig ha många olika och förklarliga orsaker. Enligt vår mening har denna för landet synnerligen värdefulla utveckling skett trots och inte tack vare det regelsystem, som efter hand kommit att belasta utvecklingen. Till vår allmänna beskrivning av situationen vill vi också foga den erfarenheten att marknadskrafterna uppenbarligen är effektivare än samhällsstyrningen när det gäller skogsindustrins råvaruförsörjning. Under lågkonjunkturen etablerades såväl klenvirkesstöd som gallringsbidrag som ett försök från statsmakternas sida att medverka till virkesförsörjningen. var importen av virke till landet stora. , med ett betydligt ökat virkesbehov i industrin, finns inga försörjningsproblem, och därtill sker en icke oväsentlig virkesexport. Vår analys av dessa situationer ger vid handen att virkesmarknaden då var störd och fick felaktiga impulser och en felaktig prisbildning, men att nu en effektiv virkesmarknad utan synnerliga problem åstadkommer det som statsmakterna inte alls kunde åstadkomma med stöd och bidrag. Det sist diskuterade gäller virkesmarknaden och dess sätt att fungera, vilket är en kortsiktig del av skogsbruket. När det gäller de långsiktiga aspekterna - och här träder skogsskötseln och skogvården i förgrunden - har vi grundad anledning befara, att regelsystemet nu utgör ett hinder för dessa helt avgörande resursskapande element. I detta sammanhang vill vi ta upp skogsvårdslagen. Denna lag bör vägleda skogsägaren till god skogsvård och resurstillväxt och därmed till framtida ökad avkastning och framtida ökad samhällsnytta. Lagen bör därför principiellt ha sin utgångspunkt i skogen som naturresurs och söka utveckla denna. Lagen har alltså långsiktiga syften. Däremot bör lagen inte innehålla sådana kortsiktiga moment som närmast förknippas med virkesmarknad och med råvaruförsörjning av skogsindustrin. Dessa moment har ingenting med naturresurspolitik att skaffa - de har i stället sin begreppsmässiga hemmahörighet i marknadskrafter resp. industripolitik. Det gäller alltså att göra boskillnad mellan sådana moment, som bör resp. inte bör vara föremål för lagstiftning å ena sidan och långsiktiga resp. kortsiktiga samhällsmål å den andra. Under det allra har vi fått ytterligare exempel, som belyser problemet. Skogsskadorna på kontinenten har påståtts kunna leda till ökat virkesutbud där, i samband med att döda eller döende skogar måste avverkas i allt större omfattning. Detta kommer med nödvändighet att påverka virkesmarknaden i , öka tillgången och anstränga lagerutrymmena. måste vi vänta oss en successivt ökad avverkning inom landet som ett resultat av de senast införda lagrum i skogsvårdslagen, som förordnar hur stor andel av arealen som måste slutavverkas (SVL 14 §). exempelvisar, att anpassning av virkesmängden till marknad och konjunktur måste ske genom marknadskrafter och prisbildning och inte kan ske genom lagstiftning. Skogsvårdslagen är enligt vår mening dels nödvändig som skydd mot exploatering, dels ett stöd för långsiktig utveckling. Dessa allmänna synsätt leder till att de centrala momenten i en skogsvårdslag är återbeskogning efter avverkning, naturvårdshänsyn och skydd mot för tidig avverkning. Därjämte är ett lönsamhetskriterium nödvändigt - framför allt vad gäller kraven på markägarna i olika sammanhang. I och för sig skulle detta kunna vara tillräckligt som en utgångspunkt för en ny och förenklad skogsvårdslagstiftning. Vi har emellertid valt att av praktiska skäl föreslå stegvisa förändringar. Enligt vår mening bör sålunda nu reformeras i förenklande riktning. De vägledande principerna i denna överarbetning är förenkling - syftande till att göra lagen begriplig och överblickbar för den enskilde - syftande till att öka ansvar och engagemang hos den enskilde - genom att ta bort sådana moment, som är onödiga eller har tvivelaktig betydelse, och därmed söka minska samhällskostnaden - genom att ta bort samhällelig klåfingrighet och därmed undvika detaljstyrning, vilket bör leda till ökad mångfald. Åberopande det anförda hemställs att antar följande Lag om ändring i skogsvårdslagen (1979:429) Härigenom föreskrivs i fråga om skogsvårdslagen dels att 1,7,8,11,16,17, 21 och 27 §§ skall ha nedan angivna lydelse, dels att 6, 9, 14, 21a och 23 §§ skall upphöra att gälla. Skogsmark med dess skog skall genom lämpligt utnyttjande av markens virkesproducerande förmåga skötas så att den varaktigt ger en hög och värdefull virkesavkastning. Vid skötseln skall hänsyn tas till naturvårdens och andra allmänna intressen. Skogsmark med dess skog skall genom lämpligt utnyttjande av markens virkesproducerande förmåga skötas så att den, med tillfredsställande ekonomiskt utbyte, varaktigt ger en hög och värdefull virkesavkastning, och att, såvitt möjligt, i huvudsak jämn avkastning erhälles på varje brukningsenhet. Vid skötseln skall hänsyn tas till naturvårdens och andra allmänna intressen. Anläggning av skog på skogsmark 7 § Vid anläggning av ny skog skall de föryngringsåtgärder vidtas som kan behövas för att trygga återväxten av skog av tillfredsställande täthet och beskaffenhet i övrigt. Föreskrifter om föryngringsmetod, markberedning, sådd, plantering, vård av plantskog och andra åtgärder i nämnda syfte meddelas av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer. Vid anläggning av ny skog skall de föryngringsåtgärder vidtas som kan behövas för att trygga återväxten av skog av tillfredsställande täthet och beskaffenhet i övrigt. Föreskrifter om lägsta godtagbara föryngringsresultat meddelas av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer. Om det är påkallat från skogsvårdssynpunkt, får regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter som förbjuder eller ställer upp villkor för 1. användning av visst slag av skogsodlingsmaterial av inhemskt eller utländskt ursprung vid anläggning av skog, 2. handel med sådant material. Med skogsodlingsmaterial avses frön, plantor, sticklingar och andra former av förökningsmaterial, avsedda för anläggning av skog. Om det är påkallat från skogsvårdssynpunkt får regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter som förbjuder eller ställer upp villkor för handel med skogsodlingsmaterial. Med skogsodlingsmaterial avses frön, plantor, sticklingar och andra former av förökningsmaterial avsedda för anläggning av skog. Avverkning av skog på skogsmark 16 § skall på begå- skall på begäran meddela beslut på förhand huru- rån meddela beslut på förhand huruvida viss avverkning är förenlig med vida viss avverkning är förenlig med 13 eller 14 §. Skogsmarkens ägare är skyldig att enligt föreskrifter som meddelas av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer underätta om avverkning som skall äga rum på hans mark. Inom områden där det finns anledning ta särskilda naturvårds- eller miljöhänsyn är skogsmarkens ägare skyldig att enligt föreskrifter som meddelas av resp. skogsvårdsstyrelse efter samråd med , underrätta om slutavverkning som skall äga rum på hans mark. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om den hänsyn som skall tas till naturvårdens intressen vid skötseln av skog, såsom i fråga om hyggens storlek och utläggning, bestånds anläggning, kvarlämnande av trädsamlingar och skogsbilvägars utsträckning. Bemyndigandet medför inte befogenhet att meddela föreskrifter som är så ingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om den allmänna hänsyn som skall tas till naturvårdens intressen vid skötseln av skog. Bemyndigandet medför inte befogenhet att meddela föreskrifter som är så ingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras. Ansvar och besvär 27 § Till böter döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet 1. bryter mot föreskrift som har meddelats med stöd av 8 § första stycket eller 20 § första stycket, 2. bryter mot 12 § eller 13 § första stycket, 3. bryter mot den avverkningsbegränsning som avses i 14 §, v 4. bryter mot 19 § första stycket eller mot föreskrift om avverkning som har meddelats med stöd av 19 § andra stycket, 5. bryter mot avverkningsförbud som avses i 25 §, 6. underlåter att fullgöra anmälningsskyldighet som har föreskrivits med stöd, 17 §, Till böter döms den som uppståligen eller av oaktsamhet 1. bryter mot föreskrift som har meddelats med stöd av 8 § första stycket eller 20 § första stycket, 2. bryter mot 12 § eller 13 § första stycket, 3. bryter mot 19 § första stycket eller mot föreskrift om avverkning som har meddelats med stöd av 19 § andra stycket, 4. bryter mot avverkningsförbud som avses i 25 §, 5. underlåter att fullgöra anmälningsskyldighet som har föreskrivits med stöd av 17 § av. 7. underlåter att iaktta föreläggande eller bryter mot förbud som har meddelats för att föreskrift enligt 21 § skall efterlevas. I ringa fall döms ej till ansvar. Har flera medverkat till gärning som avses i första stycket gäller 23 kap. 4 och 5 §§ . Den som har överträtt vitesföreläggande eller vitesförbud döms inte till ansvar enligt denna lag för gärning som omfattas av föreläggandet eller förbudet. L. () i I ringa fall döms ej till ansvar. Har flera medverkat till gärning som avses i första stycket gäller 23 kap. 4 och 5 §§ . Den som har överträtt vitesföreläggande eller vitesförbud döms inte till ansvar enligt denna lag för gärning som omfattas av föreläggandet eller förbudet. (Lag 1983:427.) HANS () () () () ()