mot · G802379 · 1985-01-14 00:00:00 — Arbetsgivares ansvarighet för arbetstagares skatt I ett mycket uppmärksammat fall i har en rörelseidkare blivit ansvarig för skatt som skulle ha erlagts av en av honom anlitad firma. Det innebär att rörelseidkaren av lokala skattemyndigheten ålagts att betala ca . för annans skatt. Till detta kan komma ytterligare ca . i sociala avgifter. Flera andra motsvarande fall har redovisats . Uppbörden av anställdas inkomstskatter och socialförsäkringsavgifter sker i genom arbetsgivaren. De regler som gäller när det gäller inkomstskatten återfinns i uppbördslagen. Eftersom skatte- och socialavgiftsuppbörden således handhas av arbetsgivare för de anställdas räkning måste det finnas regler som på ett eller annat sätt gör en arbetsgivare som underlåter att göra lagstadgade avdrag ansvarig för detta. De påföljder det kan bli fråga om är dels ekonomiska, dels straffrättsliga. I det följande behandlas de ekonomiska påföljderna. Grunden för när en arbetsgivare kan bli ansvarig för en arbetstagares skatt återfinns i 75 § uppbördslagen. Där sägs att en arbetsgivare som utan skälig anledning underlåter att göra skatteavdrag för anställd kan bli ansvarig för den ej avdragna skatten. I normalfallet vållar självfallet dessa bestämmelser inga problem. Det är framför allt när det kan uppstå tveksamhet om huruvida någon man anlitar kan anses vara arbetstagare, företagare eller företrädare för ett företag som problem kan uppkomma. Enligt 75 § uppbördslagen skall man således ha skälig anledning för att underlåta göra skatteavdrag. Av förarbetena (SOU 1945:27) framgår att som skälig anledning kan nämnas att arbetsgivare med hänsyn till föreliggande omständigheter har rimlig orsak att betrakta mottagare av ersättning som egen företagare. uttalas att om tvekan föreligger hos arbetsgivaren om skyldigheten att göra skatteavdrag bör denne vända sig till lokala skattemyndigheten för att få besked om sådan skyldighet föreligger eller ej. Lagstiftaren har, för att möjliggöra hänsynstagande till de särskilda omständigheter som kan förekomma i olika fall, lämnat åt skattemyndigheten att avgöra vad som kan vara skälig anledning. En viss praxis, om än splittrad, har därför utvecklats. Det är emellertid nödvändigt att komma ihåg att vid varje bedömning hänsyn skall tas till just de omständigheter som är aktuella i det fallet. I det inledningsvis omtalade fallet i har rörelseidkaren i fråga kontrollerat att den firma han anlitade var inregistrerad och registrerad som mervärdeskatteskyldig. Den ersättning som skulle utgå sattes till ett belopp som skulle inkludera sociala avgifter. Dessutom debiterades mervärdeskatt. Vid lokala skattemyndighetens i behandling i ärendet förefaller ingenting ha framkommit som tyder på att rörelseidkaren skulle varit medveten om att den anlitade företrädaren för firman av skattemyndigheten skulle anses som arbetstagare. Lokala skattemyndigheten i fögderi anför i sitt besluts-PM i ärendet följande: Uppbördslagens regelsystem förutsätter att arbetsgivare/uppdragsgivare undersöker motpartens status som självständig rörelseidkare respektive arbetstagare. Lagstiftaren har härvid lagt en undersökningsplikt hos arbetsgivaren/uppdragsgivaren. Besked kan begäras av lokala skattemyndigheten enligt 75 § uppbördslagen om skyldighet att göra skatteavdrag föreligger eller ej. Lokala skattemyndigheten tolkar uppbördslagen så att en eventuell arbetsgivare alltid måste undersöka huruvida den han anlitar är att anses som egen företagare eller arbetstagare. Denna tolkning är enligt min mening inte möjlig att göra om man utgår från 75 § uppbördslagen och förarbetena till lagstiftningen. Det är om tvekan finns hos den eventuelle arbetsgivaren kontroll skall ske. En så snäv tolkning av lagstiftningen kan, som ovan redovisats, leda till orimliga konsekvenser för många enskilda. Det kan också leda till att såväl företag som enskilda i minskad utsträckning är beredda att anlita mindre företag för olika uppdrag. Tillämpningen av uppbördslagen i de avseenden som berörs i denna motion måste därför ändras. Självfallet skall fortfarande ett ansvar åligga den arbetsgivare som utan skälig anledning underlåter att göra skatteavdrag för sina anställda. När det gäller fall där det kan ifrågasättas om skälig anledning att underlåta att göra skatteavdraget har förelegat eller ej, måste en bedömning göras med hänsyn till omständigheterna i varje enskilt fall. Prövningen får härvid inte ensidigt se till det fiskala intresset. En utgångspunkt för prövningen måste i stället vara att ingen enskild i tveksamma fall ska kunna komma till skada. Det innebär att skattemyndigheterna i sådana fall hellre friar än fäller. Uppbördslagen bör kompletteras så att detta framgår klart. Vad som ovan anförts beträffande uppbörd av skatt bör också i tillämpliga delar gälla vid uppbörden av socialavgifter. Samma arbetstagarbegrepp bör också gälla i skattelagstiftningen och socialförsäkringslagstiftningen. Ett särskilt problem i samband med handläggningen av ärendet rörande betalningsskyldighet för annan skatt är att påfört ansvarighetsbelopp skall inbetalas innan eventuella överklaganden hunnit behandlas. Detta kan i enskilda fall leda till orimligheter. Det finns exempel på företag som tvingats göra konkurs trots att man senare fått väsentliga beloppsmässiga nedsättningar. Det bör därför införas möjlighet att erhålla anstånd med inbetalningen av belopp som påförts som betalningsskyldighet för annans skatt. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställer jag 1. att hos regeringen begär förslag om en komplettering av uppbördslagen i enlighet med vad som anförts i motionen, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförts beträffande införande av anståndsregler vid betalningsskyldighet för annans skatt.