mot · G8022191 · 1985-01-23 00:00:00 — m. fl. De vi i dagligt tal kallar äldre är människor med en åldersskillnad . Att klumpa ihop människor med så stor åldersskillnad till en grupp med en benämning är olyckligt. Det leder lätt tankarna fel. Det är lika stor spännvid i hälsotillstånd, intressen, boende och familjesituation bland dem som t. ex. uppnått pensionsåldern som bland människor i annan ålder. Denna insikt till trots talar vi i denna motion i brist på bättre benämning om äldre. De politiska beslut som påverkar villkoren för äldre människors livssituation måste utgå från en ny syn på åldrandet och äldre människors förmåga. Åldersforskaren påpekar i sin bok mognandet, att den senare delen av livet inte skall ses som någon fristående del. Livet är ett. Detta synsätt borde prägla äldreomsorg och all mänsklig samvaro. De av fastlagda riktlinjerna för äldreomsorg inom socialtjänst och hälso- och sjukvård grundas på en sådan helhetssyn. Åtgärder och insatser skall grundas på vad som kallas normalisering, självbestämmande, inflytande, delaktighet, aktivering. Det innebär bl. a. att äldre skall kunna leva i sin vanliga bostad och i sin invanda miljö och att den personliga integriteten skall respekteras. Med aktivering förstås att också äldre skall ha möjligheter till meningsfull sysselsättning i nära samverkan med andra människor. Erfarenheten säger oss, att vi har lång väg att gå innan dessa mål är uppfyllda. De äldres verklighet i dagens kan uppvisa många avsteg från dessa vackra och riktiga principer, men varje sådant avsteg borde ses som en utmaning. Insikten om hur många människor har det inom långvården borde uppröra varje rättänkande. Många handikappade berövas rätten att förverkliga ett eget liv genom bristen på bostäder anpassade efter deras behov. bor många psykiskt utvecklingsstörda på mentalsjukhus som skulle må bättre i öppen vård. Statistiken över utslagningen av människor långt före allmänna pensionsåldern talar sitt tydliga språk om arbetslivets bristande anpassning till människors förmåga. Exemplen på brister i vår omsorg om och hänsyn till svaga grupper i vårt samhälle skulle kunna göras flera. Av en helhetssyn på äldre människors förmåga och villkor följer att det egentligen inte är möjligt eller önskvärt att ställa samman en speciell politik för äldre. Vi vill ändå ta upp några politiska områden, där denna helhetssyn på livet borde få ett tydligare genomslag än vad fallet är . Arbete är inte bara ett sätt att klara sin försörjning. Dess värde är långt större än den lön som utgår för mödan. Det ger kontakt med omvärlden och en känsla av att ha en uppgift att fylla i tillvaron. Arbetet spelar därför en väsentlig roll för individens självkänsla och människovärde. Ett arbete som fyller dessa krav kan vara både avlönat och oavlönat, dvs. utföras både i den formella och informella sektorn. Med insikt om arbetets värde och betydelse är det angeläget att den förändring som pensionering från yrkeslivet innebär kan kompenseras med annan aktivitet. Huruvida pensionsåren kommer att upplevas som meningsfulla eller ej beror i hög grad på om banden med andra människor kan upprätthållas och om nya kan knytas. Aktivitet för äldre handlar alltså inte om att till varje pris fylla dagarna med olika sysslor utan att ta vara på äldre människors lust att vara aktiva och engagerade i arbeten som upplevs som intressanta och meningsfyllda och som skänker glädje och blir till nytta för andra. Det kanske bästa sättet att åstadkomma denna meningsfyllda tillvaro är att varje människa även efter uppnådd pensionsålder ges tillfälle att fortsätta i yrkeslivet. Även den som uppnått den allmänna pensionsåldern bör ha rätt till ett förvärvsarbete avpassat efter vars och ens förutsättningar. Delpensioneringen ger möjlighet till en successiv övergång från yrkeslivet till pensioneringen. Vi borde därutöver eftersträva en rörlig pensionsålder i dess egentliga betydelse. Var och en borde efter eget bestämmande och på likvärdiga ekonomiska villkor få gå i pension . Det skulle sannolikt som bieffekt ha att behovet av förtidspensionering av arbetsmarknadsskäl skulle minska. Den tillsatta pensionsutredningen bör därför ges i uppgift att också pröva dessa frågor. Den helt övervägande delen av människor bor i egen bostad. av alla bor i egen lägenhet eller i eget hus. Av dem som är bor mer än hälften i vanlig bostad. De allra flesta bor i moderna bostäder. Men äldres bostäder är genomsnittligt av lägre standard än övrigas. Nära hälften av det omoderna bostadsbeståndet bebos av ålderspensionärer. Var tionde pensionär bor i en omodern lägenhet. Drygt 400 000 äldrehushåll bor i småhus och har en genomsnittligt lägre standard än äldrehushåll i flerbostadshus. Det krävs alltså både en upprustning av den allmänna standarden och en successiv anpassning av bostaden för att de äldre skall kunna bo kvar i sin egen bostad. Antalet äldre som bor ensamma ökar. består av alla pensionärshushåll av ensamboende mot 1975. Äldreomsorgen måste enligt vår mening ha som utgångspunkt att sti mulera äldre att behålla fungerande färdigheter, inrikta hjälpen på vad de äldre har svårast att klara och hålla nere antalet flyttningar mellan bostäder och institutioner. Det betyder att äldre människor skall kunna bo kvar i sin egen bostad. Det förutsätter bra bostäder, väl fungerande närmiljö med tillgång till kollektivtrafik, färdtjänst och service av olika slag. Den som kan eller vill bo kvar i den egna bostaden bör få tillgång till kollektivt eller enskilt boende, där vård och omsorg kan ges dygnet runt, om så skulle krävas. Vård i egen bostad Andelen äldre i olika boende- och vårdformer i resp. åldersgrupp framgår av nedanstående figur. Av figuren framgår att för dem som flyttat från den egna bostaden betyder boendet på ålderdomshem och i långtidsvården mest. Antalet platser i det som tidigare hette ålderdomshem var 1983 ca 56 000 men minskar successivt. Antalet i långvården har beräknats till ca 50 000. Procentuella andelar i olika boende- och vårdformer av respektive åldersgrupp (1975) I' ' ! 7/V/'A Ålderdomshem t i Långtidsvård i i Övrigt: serviceboende och psykiatrisk vård Källa: Boende, service och vård för äldre. SPRI, 1978 och SOU 1984:78 Det faktum att en äldre människa behöver vård och tillsyn får inte regelmässigt innebära att hon flyttas från sin invanda miljö. I stället måste sjukvården och äldreomsorgen komma till som komplement i den egna bostaden. För att det skall fungera smidigt krävs såväl ett gott samarbete mellan den kommunala äldreomsorgen och landstingens vård som finansiering på lika villkor oavsett boendeform. Det finns starka skäl att eftersträva olika varianter av boende för äldre, som tillgodoser såväl kravet på egen bostad som kravet på en god sjukvård och en trygg omvårdnad i övrigt. Egen bostad i kollektiv Det är möjligt att successivt komplettera den tillsyn och medicinska vård, som kan bli aktuell med stigande ålder utan att det behöver leda till byte av bostad. Det förutsätter emellertid utbyggd hemsjukvård och social hemtjänst. För den som vill flytta till ett kollektivt boende som förenar den egna bostadens fördelar med nära tillgänglighet till service och omsorg bör också det kunna erbjudas. Ett sådant alternativ är lokala sjukhem. inom har låtit utarbeta en rapport om lokala sjukhem. I denna rapport beskrivs alternativet så här: Ett lokalt sjukhem innebär ett boende i hemlik miljö för patient som är i sådant behov av hjälp att han/hon inte kan bo kvar i sin bostad och inte heller är i behov av det stora sjukhusets medicinska och rehabiliterande långvårdsresurser. Varje patient skall ha tillgång till ett eget rum och kunna välja mellan enskildhet och gemenskap. Det egna rummet ger möjlighet till att vara i fred, samt att tala ostört med anhöriga, personal och medpatienter. Patienten skall trots sittvårdbehov kunna behålla sin personliga integritet. Det skall finnas namnskylt på dörren och man bestämmer själv när man vill ta emot besök. Målsättningen är att patienten skall bo kvar i sin invanda miljö nära vänner och bekanta. Den som varit van att bo i centrum av en storstad, med dess pulserande liv, vill troligen vistas kvar där, medan den som bott i en förortskommun säkert vill stanna där. Anläggningen skall så långt som möjligt ha hemkaraktär: Varje vårdrumsenhet skall ha eget toalettrum med dusch samt förvaringsutrymmen för personliga tillhörigheter. Säng och sängbord ingår i vårdrummets grundutrustning, i övrigt bör patienten få möblera med egna möbler. Långt ifrån alla lokala sjukhem fungerar på det här viset. Men det bör eftersträvas. Oavsett om det är landstingen eller kommunerna som är huvudman och oavsett om boendeformen kallas , ålderdomshem eller lokalt sjukhem bör det finnas tillgång till en boendeform som förenar den egna bostadens fördelar med den närhet till vård och service som institutionen kan ge. En successiv ombyggnad av befintliga institutioner med denna målsättning bör därför komma till stånd. I den slutna långvården bör bara de finnas som skall genomgå ett rehabiliteringsprogram. Långvården bör inte vara en boendeform. Nära 48 000 patienter vårdas inom den somatiska långtidssjukvården. Vårdtiderna är långa. Enligt Landstingsförbundets patientinventering hade var fjärde patient varit inskriven . Enligt principprogram skall långtidssjukvårdens uppgift vara att i så hemlika former som möjligt tillgodose mera långvariga behandlings-, aktiverings-, omvårdnads- och tillsynsbehov. Det är allmänt bekant, att vården på våra långvårdskliniker inte ges i hemlika former. Det är sjukvården som bestämt utformningen av klinikerna och bostadsstandarden är mycket låg. fanns, enligt , av platserna i enkelrum, i rum med fyra sängar och av platserna i rum med fem sängar eiler fler. Mindre än rum hade toalett på rummet. Endast 1 000 av dessa 48 000 patienter hade egna möbler på rummet. Någon egentlig förändring av dessa förhållanden har inte skett under . Eget rum också i långvården Även om målsättningen är att radikalt nedbringa vistelsetiden vid långvårdsklinikerna och omvandla dem till rehabiliteringskliniker, är det angeläget att de som vistas där får förbättrade villkor. Det borde vara en självklar rättighet även i långvården att få eget rum, om man så önskar. krav på rätt till eget rum för dem som bor på institution skall i första hand tillgodoses genom att vård och omsorg blir ett komplement tili den egna bostaden men även för dem som vistas på långvårdskliniker måste rätten till eget rum förverkligas. Enligt Landstingsförbundets patientinventering skulle av dem som vistas inom långtidssjukvården kunna skrivas ut. Att så inte sker har flera orsaker: bostaden har avvecklats, den egna bostaden är av för dålig kvalitet, primärvård och hemtjänst är otillräckligt utbyggda, anhöriga som kan hjälpa till med vård och omvårdnad saknas. Studier som SPRI gjort i och ger som resultat, att äldre ofta tas in på institution på bristfälliga grunder och stannar kvar där onödigt . Av den ena studien framgår att patienterna ansåg att de före inskrivningen inte haft några egentliga problem med bostad, vård, omsorg, otrygghet, ensamhet, isolering osv. De flesta menade att de blivit mer eller mindre akut sjuka men att de kunnat skrivas ut tidigare än vad som skett. Endast för ett fåtal medförde den sjukdom, som man kommit till kliniken för ett mera omfattande handikapp efter inskrivningen. Också bland dem som flyttat till ålderdomshem och sjukhem var det många som menade att de kunnat bo kvar hemma om bostaden anpassats. Studien tyder på att det funnits en rädsla för att om man inte passar på att flytta, när tillfälle ges, kan man inte få någon plats . Och om man flyttar hem, kanske man inte får komma tillbaka igen även om det verkligen skulle behövas. Denna oro ökar efterfrågan på särskilda boende- och vårdformer för äldre. Den kan emellertid ofta undanröjas med tämligen enkla medel. Tryggheten kan öka för äldre, om man vet att man kan komma i kontakt med någon, om man plötsligt behöver hjälp. Här kan larm- och signalsystem i bostaden skänka nödvändig trygghet. Av SPRI-studierna framgick att ungefär I /5 av de inskrivna hade kunnat bo kvar hemma, om man haft larm i bostaden. Av studierna framgick också att de som hade att handlägga frågan om inskrivning på institution ofta hade bristfällig kännedom om boendeförhållandena. I 1/4 av fallen kände inte handläggaren till om bostaden var modern eller ej, i av fallen inte om toalettstandarden var undermålig eller ej osv. Denna bristfälliga kännedom om den vårdbehövandes faktiska bostadsförhållanden får som resultat konstateras i undersökningsrapporten att man missar möjligheterna för den äldre att bo kvar i sin bostad även sedan vårdbehovet har ökat. Enligt handläggarna själva skulle ungefär hälften av flyttningarna till kunnat undvikas eller åtminstone skjutas upp, om man haft möjlighet ge mer vård och omsorg i hemmet. Dessa undersökningar visar bl. a. att frågan huruvida flyttning till institution är nödvändig eller ej måste föregås av ingående utredning. Det förutsätter sannolikt utökad personal för att handlägga dessa frågor. 1 motsvarande grad avlastas institutionsvården. Det framgår av praktiska försök. I , där man genomfört en omfattande förändring av äldreomsorgen, står nu en långvårdsklinik och ett halvt sjukhem tomma, därför att man effektiviserat och vitaliserat äldreomsorgen. En bärande tanke i denna omläggning har varit att de gamla som vårdas i sitt hem när som helst skall få komma in till långvårdskliniken för rehabilitering. Det skapar trygghet både för den vårdbehövande och dennes anhöriga. De refererade SPRl-rapporterna och liknande undersökningar visar att många äldre känner sig sakna inflytande över flyttningarna. Omkring hälften av dem som flyttat upplever att det är någon annan än de själva som bedömt att flyttning skall ske. Vanligast är att den äldre anser att det är barnen som varit mest angelägna att flyttningen skulle bli av, därnäst vårdpersonal av olika slag. 1 de fall då flyttningen upplevs som en bra lösning handlar det nästan uteslutande om pensionärer som fått möjligheter att själva välja och haft tid att förbereda flyttningen. Ett sätt att något lätta den oro som barn och andra anhöriga kan känna vid tanken på äldre som bor ensamma är, att ge rätt till ledighet för vård av anhörig. anser att sådan rätt bör införas. bör därför uppmana regeringen att utarbeta sådant förslag på basis av den s. k. anhörigvårdskommitténs betänkande. De refererade undersökningarna från och visar, att ett anmärkningsvärt stort antal personer absolut eller kanske skulle kunna bo kvar i den egna bostaden med utökad hjälp från samhällets sida. Med hjälp av relativt enkla insatser (t. ex. hemsamarithjälp/hemsjukvård, anpassning av bostaden, hjälpmedel och trygghetslarm) menade personalen att många av flyttningarna skulle ha kunnat förhindras. En intressant fråga är därför vilka samhällsekonomiska konsekvenser som skulle uppkomma, om resultaten från dessa studier skulle förstoras upp och antas gälla för riket som helhet. Ett svar på den frågan ges i SPRl:s rapport: Om varit " och om man 1980 hade lyckats att ta vara på samtliga möjligheter till kvarboende som kommit fram genom undersökningen, så skulle kostnaderna för särskilt boende och vårdformer ha varit lägre . Om man utgår från resultatet från Vetlandastudien blir summan också ca . De ökade kostnaderna i samband med kvarboende, t. ex. färdtjänst, hemhjälp och hemsjukvård, kommunalt bostadstillägg osv. är då inräknade. Utöver de skäl för rätt till eget boende m. m. för äldre som följer av vår människosyn finns alltså starka ekonomiska skäl att minska äldres institutionsboende. beslutade att ge sjukvårdshuvudmännen möjlighet att tillämpa inkomstrelaterade avgifter (differentierade avgifter) inom sjukvården för pensionärer. Denna möjlighet har endast avvisats av två landsting. uttalade, att de nya reglerna skulle utnyttjas med stor varsamhet. Man pekade särskilt på möjligheten att behålla bostaden, hänsyn till anhörig och rehabiliteringsbehovet. Sjukvårdshuvudmännens tillämpning av differentierade vårdavgifter, som utgår från en rekommendation från , har kommit att bli mycket olika. Sätten på vilka jämkningen sker liksom nivån på avgifterna har kommit att variera. Skillnaden på avgift, för samma inkomstläge, kan variera med /dag. Detta beror på att flera landsting inte tagit tillräcklig hänsyn till hemmavarande makes/makas behov. Den utvärdering som skett av systemet med differentierade vårdavgifter visar att systemet inte fungerar bra. De stora skillnader mellan huvudmännen som nämnts ovan liksom den ingående ekonomiska prövning av den enskilde, som måste ske för att fastställa avgiften, har av många upplevts som kränkande. anser därför att systemet med inkomstrelaterade avgifter bör avvecklas. bör därför uttala att sjukvårdshuvudmännen bör tillämpa enhetliga avgifter i sjukvården. Man bör i möjligaste mån undvika att skillnaderna i olika avgiftssystem blir avgörande för vilken vårdform som väljs. Behovet av vård och vårdens innehåll måste vara avgörande. Det är därför angeläget att landsting och kommuner använder sig av likartade system av enhetliga avgifter i sjukvård och hemvård. Det bör emellertid vara möjligt vid fastställande av avgift att skilja på vård och boende. Vi har i det föregående förordat rätten till eget rum på institutioner. När egen bostad tillhandahålls kan ersättning härför tas ut som hyra på sedvanligt sätt. Då blir också reglerna för bostadstillägg tillämpliga. Regeringen bör vidta åtgärder för att främja en utveckling av äldreomsorgen som bättre stämmer överens med de äldres önskningar och behov samt stimulera landsting och kommuner till insatser i en sådan riktning. Som vägledning för den äldreomsorg för vilken kommunerna har ansvar utfärdar tillsynsmyndigheten () allmänna råd. bör ge regeringen till känna att vad som här anförts beträffande den öppna äldreomsorgen bör avspeglas i dessa allmänna råd. Enligt hälso- och sjukvårdslagen skall tillsynsmyndigheten () följa och stödja sjukvårdshuvudmännen i deras arbete. Det bör bl. a. ta sig uttryck i erfarenhetsutbyte mellan myndighet och sjukvårdshuvudmän. bör som sin mening ge regeringen till känna, att vad här anförts beträffande den slutna långtidssjukvården bör avspeglas i detta erfarenhetsutbyte. Staten bidrar till äldreomsorgen genom specialdestinerade bidrag. Statsbidragets utformning är i högsta grad styrande för vilken typ av insatser som kommuner och landsting gör. utgår statligt stöd genom bostads finansieringssystemet till endast vissa typer av boende för äldre. Finansieringen bör ordnas så att den underlättar den utveckling vi här förordat. Statsbidrag bör därför ges på generella och flexibla villkor. Kommunerna kan själva avgöra vilka investeringar som är erforderliga för att förbättra äldres boendevillkor. Även statsbidraget till den sociala hemhjälpen bör ändras på en punkt. F. n. utgår inget statsbidrag till personal vid ålderdomshem, däremot vid servicehusen. Om den utveckling vi förordat skall kunna förverkligas bör statsbidragen utgå på grundval av all personal inom äldreomsorgen. har vid upprepade tillfällen uppdragit åt regeringen att se över statsbidragsbestämmelserna för äldres boende. Det är angeläget att föreläggs ett förslag som tillåter flexibla lösningar som tar hänsyn till lokala förhållanden. De äldre invandrarnas situation har inte uppmärksammats tillräckligt. har de utgjort en liten del av invandrargruppen, men redan omkring är de ca 125 000 mot omkring 52 000. Många av invandrarna drömmer om att åka hem när de blir äldre. Av olika anledningar blir det kanske inte alltid så. Det är därför viktigt att kommuner och landsting, gärna tillsammans med invandrarorganisationerna, undersöker vilka behov och önskemål de äldre invandrarna har. En svårighet är språket. Även om språkkunskaperna i svenska varit relativt goda under den yrkesverksamma delen av livet kan de försvinna vid högre ålder. Det förekommer tyvärr att äldre invandrare som inte kan svenska placeras på en avdelning där det enbart finns svensktalande personal. Resultatet blir alltför fort och alltför ofta en helt desorienterad människa. Från en del invandrarföreningar har framförts önskemål om att personer som talar samma språk skall få möjlighet att komma till samma avdelning i eller ålderdomshem och att där skall finnas tvåspråkig personal. Det är enligt vår mening ett rimligt önskemål. Invandrare inom långtidssjukvården bör tillgodoses på liknande sätt. Det behövs förbättrad information till svensktalande personal i invandrarfrågor om hur tolkhjälp kan och bör användas. Fantasi och okonventionella lösningar behövs för att göra livet lättare för de äldre invandrarna. Detta behöver inte alltid kräva ökade ekonomiska resurser. Det kan ofta räcka med organisatoriska förändringar. Med hänvisning till ovanstående hemställs* 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i * Se även motionerna 1984/85:2192 2193. motionen anförts om förändring av långtidssjukvården, 2. att uttalar att landsting och kommuner bör tillämpa enhetliga avgifter i sjukvård och hemvård, 3. att hos regeringen begär förslag till reformerat statsbidrag för äldreomsorgen på sätt som i motionen anförts. () () ()