mot · G8022090 · 1985-01-25 00:00:00 — m. fl. Åtgärder till stöd för gruvnäringen Svensk gruvnäring är inte inlemmad i någon planerad svensk mineralpolitik, och en beskrivning av gruvnäringen kan därför inte göras entydig. Järnmalmshanteringen, såväl den norrbottniska som den i Bergslagen, har haft problem. Mest akut är situationen i , som dragit ned produktionen avsevärt och minskat på personalstyrkan. Dessutom är gruvbrytningen i stängd tills vidare. Sulfidmalmsbrytningen däremot, som till största delen är kontrollerad av , går med vinst. är även på väg att öppna nya gruvor. För järnmalmshanteringen i Bergslagen är användandet av ordet gruvdöd ingen överdrift. var fortfarande 14 järnmalmsgruvor i drift. bryts järnmalm bara vid två gruvor. För en av dessa är läget mycket osäkert. Det är inte brist på malm som orsakat neddragningarna. Enligt mineralpolitiska utredningen (SOU 1979:40) är antalet årsproduktioner som finns kvar i brytvärda järnmalmstillgångar - räknat produktion. Nedläggningen är i stället ett resultat av krassa företagsekonomiska beräkningar, något som också präglat inställningen vid statliga . De privata intressen som är kopplade till gruvhanteringen har i stället valt att satsa resurserna på mer expansiva områden. En annan bidragande orsak till järnmalmskrisen är uppbundenheten till . När stålverken i dessa länder drar ned kapaciteten får det svåra återverkningar för de svenska järnmalmsgruvorna. Inte minst har fått erfara detta. Svensk storfinans har valt att satsa sina resurser i gruvmateriel- och gruvkonsultbranschen. Syftet har varit att i övriga världen marknadsföra det kunnande som byggts upp i landet. Inte minst görs satsningar i tredje världens länder. Detta kan vid en första anblick framstå som positivt. Med tanke på att denna handel sker via , Hans Stahle, Hans Wertén och andra personer ur Wallenbergsadministrationen finns absolut ingen garanti att satsningarna på ett positivt sätt kommer berörda länders folk till godo. Resultatet av denna teknologiexport innebär att nya gruvor öppnas runt om i världen, gruvor som därigenom blir ett direkt hot mot svensk gruvnäring, ett cyniskt spel som på ett träffande sätt har uttryckts i boken planhushållning: När bolagen talar om att nedläggningarna beror på situationen på världsmarknaden förtiger de noga att de själva 1984/85 2090-2096 bidragit till att skapa denna marknad. Sett mot den beskrivna situationen för svensk gruvnäring framstår behovet av en för landet planerad gruvverksamhet som något helt nödvändigt. Grundtanken i en sådan planering måste vara att landets mineralförekomster ägs av samhället. Den borgerliga regeringen undergrävde på olika sätt sådana strävanden. Uppdelningen av SGU var ett sådant exempel. Förslaget innebär att landets mineraltillgångar i ännu högre grad än tidigare kom att kontrolleras av privata intressen. På samma sätt kommer den internationalisering av SGU som eftersträvas att bli ett komplement till gruvmateriel- och gruvkonsultindustrins internationalisering. Inte heller den socialdemokratiska regeringen har gett några antydningar om att man vill ändra inriktningen för svensk gruvnäring. Kanske borde man erinra sig vad yttrade på sin första riksdag 1897: Där gäller det egendom, om vilken ingen människa kan säga, att den bör tillhöra en enskild person. Där gäller det vad som finns nedlagt i våra berg, i det svenska folkets gemensamma jord, det gäller att på alla sätt låta detta komma det allmänna till godo. Som ett första viktigt steg bör samhället utnyttja möjligheten till kronoandel som finns reglerad i gruvlagens 5 kap. 1-4 §. Denna möjlighet har under såväl tidigare socialdemokratiska regeringar som borgerliga inte utnyttjats. En planerad svensk gruvnäring skulle också göra det möjligt att den långa rad av mineralförekomster som finns i landet skulle kunna bli föremål för brytning. Dessutom skulle flertalet av de konkreta industriprojekt som föreslagits och som har beröring med gruvnäringen kunna förverkligas. Som exempel kan nämnas handelsgödselfabrik till , nickelutvinning i , zinksmältverk till Bergslagen osv. Många av dessa projekt skulle med fördel kunna ingå i en nationellt inriktad industripolitik med samhällsfonder som en bas. Om intresset från borgerliga och socialdemokratiska regeringar har varit ljumt vad beträffar en ny inriktning av svensk gruvnäring har den motsatta inställningen gällt den fackliga rörelsen. Det fackligt-politiska handlingsprogram som presenterade 1978 är ett sådant exempel. Det är ett program som i sina huvuddelar skulle kunna utgöra en grund för en planerad svensk mineralpolitik. Vpk har framfört sitt stöd för Gruvs program. Det beklagliga är att gjort avsteg från programmet när man tillsammans med Metall och SAP utformade ett nytt program för svensk gruvnäring, ett program utan långsiktiga och radikala krav. Vi menar att om svensk gruvnäring skall överleva så är det nödvändigt med en motstrategi som sätter stopp för fortsatt gruvdöd, ökad privatisering och Huvudpunkterna i en sådan strategi bör bl. a. vara följande: o Samhällsprövning av alla gruvprojekt. o Inga nedläggningar innan en samhällsekonomisk bedömning är gjord. o Ökad förädling av mineralråvaror genom satsning på konkreta industriprojekt typ handelsgödselfabrik. o Ökad prospektering under samhällets kontroll. (Kräver en reorganisering av SGU.) o Forskning under demokratisk kontroll och insyn, o Upprättande av statligt handels- och bytesbolag för gruv- och stålindustrin, vilket bl. a. innebär satsning på nya handelspartners, o Planerad teknologiöverföring till andra länder, o Försörjningstrygghet av metaller icke tillgängliga i landet genom upprättande av bilaterala avtal. o Utvecklande av den internationella fackliga solidariteten, o Ett förstatligande av Bolidenbolaget. Med hänvisning till ovanstående föreslås 1. att uttalar att utvecklingen av svensk gruvnäring bör grunda sig på de riktlinjer motionen anför och att hos regeringen hemställer om nödvändiga förslag och åtgärder i enlighet därmed, 2. att hos regeringen hemställer om förslag som innebär att inmutningssystemet avskaffas och ersätts med ett enhetligt koncessionssystem, 3. att uttalar att staten ej bör upplåta eller överlåta sin kronoandel, som regleras i gruvlagens femte kapitel, 4. att hos regeringen hemställer om förslag om ändring i gruvlagen och lagar som reglerar mineralfyndigheter så att nya fyndigheter helt tillfaller samhället, 5. att hemställer hos regeringen om förslag innebärande att privatägda mineralförekomster överförs i samhällets ägo. (vpk) (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)