mot · G8022459 · 1985-01-25 00:00:00 — m. fl. har den svenska vårdlagstiftningen varit föremål för ett intensivt reformarbete. De gamla auktoritära och myndighetspräglade lagarna har ersatts av demokratiska vårdlagar som sätter patienten i centrum. De nya lagarna, hälso- och sjukvårdslagen och socialtjänstlagen, har inneburit en avgörande stimulans för vården och bidragit till att skapa öppnare och mer serviceinriktad vård och behandlingsverksamhet. Patientens roll har stärkts. Han är inte längre ett passivt objekt för vård utan i stället en av huvudaktörerna. Mot bakgrund av utvecklingen inom vården i övrigt framstår den psykiatriska tvångslagen (LSPV) alltmer som en rest av ett gammalt samhälle och en föråldrad vårdsyn. I själva verket är den så föråldrad att den utgör ett allvarligt problem ur demokratiska utgångspunkter. Den bygger på patriarkat principer och innehåller helt undermåliga rättssäkerhetsbestämmelser. Många anser i själva verket att patienten är rättslös vilket till och med överinspektören för psykiatrin framhöll . Ett allvarligt tecken på att inte lagen garanterar en rimlig rättssäkerhet är att lagen tillämpas mycket olika mellan olika sjukhus och mellan olika landstingsområden. Det förekommer att ett landsting har upp till fem gånger så många tvångsintagningar per 100 000 innevånare som ett annat. Ett annat allvarligt tecken på att vi använder för mycket psykiatrisk tvångsvård är t. ex. att vi tvångsintar människor 10 gånger mer än man gör i vårt grannland . Även när vi jämför andra länder hamnar vi i en tätposition. Enligt vår uppfattning är det en föga hedrande internationell tätplacering. En genomgripande reformering av tvångslagstiftningen är nödvändig för att möjliggöra en fortsatt reformering av den psykiatriska vården. Lagstiftningen måste bringas i takt med den snabba utveckling av psykiatrin som sker runt om i landet. Sker inte en sådan reformering kommer utvecklingen av vården med största sannolikhet att avstanna eller allvarligt fördröjas. I ansträngningarna att finna nya mer ändamålsenliga behandlingsformer har många parter deltagit. Patientorganisationerna, vårdpersonal, kommuner, landsting, . Spri och regeringen har var och en på sitt sätt bidragit till konstruktiva förändringar. Vi hälsar med tillfredsställelse att sjukvårdsministern stimulerat dessa ansträngningar genom att i den nya statsbidragskonstruktionen anvisa särskilda pengar för utvecklingsprojekt som skall genomföras i samarbete mellan landsting och kommun. Socialberedningen har lagt förslag som tillgodoser rimliga demokratiseringskrav som kan ställas på lagstiftningen. Genom det förslaget bringas lagstiftningen för den psykiatriska tvångsvården i nivå med övrig vårdlagstiftning. Förslaget utgår från patientens rätt att få ändamålsenligt stöd och behandling. Rättssäkerheten har garanterats och förslaget kommer att stimulera ett utvidgat samarbete mellan olika vårdgivare framför allt inom psykiatri, primärvård och socialtjänst. Detta kommer bl. a. att innebära att patienten kan få det stöd och den behandling han behöver i öppen vård i betydligt högre utsträckning än . Förslaget innebär framför allt att patientens ställning stärks på ett avgörande sätt. beslutar läkaren ensam om tvångsintagning. Patienten skall, enligt förslaget, få sin sak prövad i länsrätten och få en särskild stödperson som skall hjälpa till med att finna lämpliga stödformer. En fristående insynsnämnd skall ha insyn i tvångsvården osv. Detta är bara några exempel på angelägna förbättringar. I det stora hela kombinerar förslaget kraven på ökad rättssäkerhet för patienten med kraven på att utforma lagen så att den lägger grund för och stimulerar till en fortsatt demokratiserande utveckling av den psykiatriska vården. Det är dock givet att de nödvändiga omställningar för sjukvårdshuvudmän och vårdpersonal som förslaget förutsätter kan kännas svåra och oroande. Speciellt gäller det naturligtvis de yrkesgrupper som genom den gamla lagen fick något av en särställning i samhället. Det är naturligt att en del vill behålla allt vid det gamla. Det kan t. ex. kännas ovant och kanske skrämmande att det kommer att finnas insyn i vården. Även om det borde vara en lättnad att få dela ansvaret för själva tvångsbeslutet med en domstol kan detta till en början kännas ovant och oroande för personalen. När det gäller grundläggande mänskliga rättigheter, som i detta fall, måste det vara självklart att sådana invändningar från personalhåll måste vika för de mycket berättigade patientintressen som här föreligger. Här om någonsin gäller det svåra frågor om människors frihet och självbestämmanderätt. Vi vill hävda att en reformering av den psykiatriska vården är så viktig att den påkallar ett skyndsamt genomförande. Med hänvisning till ovanstående hemställer vi 1.att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av demokratisering av den psykiatriska vårdlagstiftningen, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförts om det angelägna i ett skyndsamt genomförande av reformen. () ()