mot · G8022599 · 1985-01-25 00:00:00 — och analys av dioxinriskerna har ökad uppmärksamhet ägnats åt förekomst och utsläpp av dioxiner, dvs. olika kemiska ämnen som ingår i de två ämnesgrupperna polyklorerade dibenso-p-dioxiner (PCDDs) och polyklorerade dibensofuraner (PCDFs). Utsläppen av dioxiner till luften och vår naturmiljö har sannolikt ökat , bl. a. på grund av ökad sopförbränning, men det har ännu ej varit möjligt att definitivt bekräfta detta. Enligt en genomförd undersökning av den danska miljöstyrelsen anses avfallsförbränningsanläggningar vara den väsentligaste källan till dioxinutsläpp och dioxinföroreningar i . Detsamma torde gälla även i enligt vår mening. Det som gör att diskussionen omkring dioxinerna är av så stort intresse är att några av dioxinerna är de mest hälsofarliga ämnen som finns och förekommer i vår miljö. Totalt finns det 210 olika isomerer av polyklorerade dibenso-p-dioxiner och dibensofuraner. 12 av dessa bedöms som extremt giftiga och betydligt giftigare än stryknin. Giftigheten för övriga 198 dioxiner är okänd eller ofullständigt känd, men anses vara betydligt lägre för flera av dessa ämnen (ca 1 000 gånger). Teknisk utveckling har möjliggjort analyser av mycket låga halter av olika kemiska ämnen, t. ex. dioxiner. Professor forskargrupp vid har funnit att dioxiner finns i både människor och djur; såväl i laxar och sälar som i fettvävnaden hos patienter på . Även i modersmjölken från mödrar i har dioxiner kunnat identifieras. Det som gör dioxiner speciella - förutom sin extrema giftighet - är att de likt miljögifterna DDT och PCB är mycket svårlösliga i vatten, dvs. ämnet fastnar i fettvävnaden eller i fettet i modersmjölken och finns kvar . Även om individerna utsätts för små mängder, sker en kontinuerlig ansamling av giftet i kroppen, med risk för framtida skador. Det finns överväldigande bevis för att dioxiner bildas vid förbränning av sopor och annat avfall och därmed kommer ut i miljön med rökgaser och stoft. Den snabba utbyggnaden av sopförbränningsanläggningar runt om i vårt land innebär därmed att ökande dioxinmängder sprids i vår livsmiljö. Med tanke på frågans dignitet är det av synnerligt värde att ett säkrare beslutsunderlag i dioxinfrågan ställs till förfogande för såväl politiska församlingar som miljökontrollerande myndigheter. I vårt land finns 23 sopförbränningsanläggningar/sopvärmeverk. Dessutom förbränner miljöfarligt avfall som också alstrar dioxiner i rökgaserna. gjorda mätningar i av dioxiner i rökgasutsläppen (dvs. det som går ut genom skorstenen) har utförts på ett fåtal intrimmade anläggningar i sannolikt optimerade lägen. Därför behövs kompletterande mätningar för att få kunskap om hur utsläppssituationen är i daglig drift. Under vintern 1984-1985 utförs vid energiverk mätningar av dioxinutsläppen vid normaldrift, dvs. utan att anläggningen är intrimmad, optimerad eller körs på ett gynnsamt sätt. När dessa undersökningar från färdigbearbetats erhålls besked om dioxinutsläppen vid normal drift från energiverks anläggning. Resultaten från mätningarna av dioxinutsläppen vid normaldrift i Umeåanläggningen kan ej överföras direkt till att gälla en annan sopförbränningsanläggning, på grund av olika ugnstyp, rökgasreningsutrustning, avfalls- eller bränslesammansättning, olika driftsparametrar m. m. Varje anläggning/ugn måste ses som en egen individ. Enligt vår mening är det därför mycket angeläget att mätningar av rökgasutsläppen utvidgas till att omfatta en kartläggning av dioxinutsläppen från samtliga 23 anläggningar som finns i vårt land och att varje förbränningsugn analyseras separat. Endast på detta sätt är det möjligt att få fram ett tillfredsställande beslutsunderlag för hur mycket (mängd/m3 och mängd/tim.) som släpps ut från de olika avfallsförbränningsanläggningarna i , dvs. emissionen av dioxin. Först sedan en sådan kartläggning genomförts är det möjligt att utföra adekvata utspridningsberäkningar och därpå följande riskvärderingar. Dessutom anser vi att ytterligare resurser måste satsas på forskning angående dioxinernas verkningsmekanism och toxicitet på människor, djur och miljö. Vår kunskap om dessa förhållanden är otillräcklig. Olika sätt att samla in nationell och internationell kunskap inom dioxinområdet bör övervägas. Slutligen är det angeläget att stimulera teknisk utveckling inom rökgasreningsområdet. Genom intensifierat samarbete mellan kemister och tekniker måste nya vägar prövas för att kraftigt reducera rökgasernas dioxininnehåll. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att begär att regeringen låter genomföra en kartläggning av dioxinutsläppen från samtliga avfallsförbränningsanläggningar som är i drift , 2. att uttalar sig för att utökade resurser satsas på forskning angående dioxinernas verkningsmekanism och toxicitet, 3. att vidtar åtgärder som stimulerar teknisk utveckling inom rökgasreningsområdet.