mot · G8023140 · 1985-04-16 00:00:00 — Förste vice talman m. fl. Förslag till lag om skydd mot utförsel av vissa äldre kulturföremål (prop. 1984/85:179) I propositionen föreslås en ny lag om utförsel av vissa äldre kulturföremål. Lagen skall ersätta kungörelsen (1927:129) angående förbud mot utförsel från riket av vissa äldre kulturföremål, enligt vilken det krävs tillstånd för utförsel av olika slags träföremål tillverkade . I den nya lagen utvidgas skyldigheten att ansöka om tillstånd till att också gälla ett flertal andra föremålsgrupper. Bland dessa kan nämnas folkdräkter, musikinstrument, vissa slag av ur, vapen, målningar, teckningar, skulpturer, konsthantverk, samiska föremål, brev, dagböcker och manuskript. För flertalet föremål föreslås en åldersgräns . I några fall skall dock andra åldersgränser gälla. Tillstånd till utförsel skall i princip inte medges om föremålet är av stor betydelse för det nationella kulturarvet. Syftet med förslaget sägs vara att förhindra att vårt kulturarv utarmas genom okontrollerad utförsel av kulturföremål. Vi hyser stor sympati för en sådan målsättning. Enligt vår uppfattning kommer emellertid de negativa effekterna av den föreslagna lagen att bli större än fördelarna. Den föreslagna lagen är mycket komplicerad. Svenska kulturföremål är uppdelade i fyra olika kategorier: 1) föremål som framställts , oavsett värde, 2) mer än föremål, oavsett värde, 3) mer än föremål med ett värde . samt 4) mer än föremål med ett värde . Vidare finns en särskild reglering gällande utländska föremål som kan antas ha kommit till och som har ett värde . Utförsel ur landet av något av de föremål som anges i lagen skall - utom i vissa undantagsfall - kräva tillstånd. Det kommer att finnas inte mindre än sex olika tillståndsmyndigheter. Vid behov skall dessa myndigheter samråda med varandra. Den som vill söka tillstånd för utförsel skall normalt bifoga två fotografier av föremålet och på begäran av tillståndsmyndigheten ställa föremålet till dess förfogande för granskning. Självfallet skall även en samlad registrering av ärendena ske. Vägras tillstånd skall talan kunna föras hos kammarrätten. Mot bakgrund av lagens innehåll finner vi det förvånande att det i propositionen uttalas: Det är viktigt att de administrativa rutinerna blir så enkla som möjligt. () häri sitt remissvar uttalat att lagen utvecklats mot en så hög komplexitet att RRV finner anledning till oro. RRV har därför föreslagit att frågan skall övervägas ytterligare, varvid det särskilt bör belysas om syftet med lagstiftningen inte kan uppnås på ett enklare sätt. Vi delar den inställning som RRV redovisat. Enligt vår mening kommer lagen att innebära omfattande administrativ omgång som kommer att upplevas som överdriven krångelmentalitet av medborgarna. Inga resurser för övervakning Vi är väl medvetna om att reglering av vissa samhällsförhållanden förutsätter tämligen komplicerad lagstiftning. Detta är särskilt tydligt då det gäller lagar som bygger på förbud i förening med tillståndsgivning. Vi menar att det därför är väsentligt att sådan lagstiftning förbehålls särskilt viktiga områden, där det är oundgängligen nödvändigt för det allmänna att utöva tillsyn och kontroll. Det är exempelvis uppenbart att metoden med förbud och tillstånd är nödvändig beträffande innehav av vapen. Denna typ av lagstiftning skall således enligt vår mening nyttjas synnerligen sparsamt. När sådana lagar likväl stiftas är det ett elementärt krav att det allmänna har erforderliga resurser för administration och övervakning. Förbud och tillståndskrav som riktas till medborgarna förutsätter av naturliga skäl ökade insatser från det allmännas sida. Märker medborgarna - exempelvis genom bristfälliga kontrollåtgärder eller långa handläggningstider - att det allmänna försummar att bevaka lagens efterlevnad förlorar de respekten för både lagen och dem som stiftat den. För en enskild måste det framstå som hyckleri om lagstiftaren föreskriver en sak men struntar i om föreskriften följs. Förslaget innebär en omfattande utvidgning av gällande förbud mot utförsel av kulturföremål. Blir förslaget lag kommer behandlingen av ansökningar och tullövervakning att kräva stora insatser av berörda myndigheter. Vi har emellertid med förvåning noterat att tillståndsmyndigheternas arbetssituation inte alls berörs i propositionen. Detta tyder på att några ökade resurser inte kommer att ställas till dessa myndigheters förfogande. Följden torde bli att myndigheterna inte kan avdela personal i tillräcklig utsträckning för att tillfredsställande sköta de nya uppgifterna. leder detta till att myndigheterna avhänds resurser för aktiv kulturell verksamhet. Då det gäller övervakningen av lagens efterlevnad finns klara besked i propositionen. Där uttalas bl. a.: Ett ställningstagande till förbud av utförsel av kulturföremål bör grundas på kulturpolitiska överväganden och inte avgöras med hänsyn till svårigheterna att övervaka förbudets efterlevnad. Vidare fastslås: Det synes emellertid inte realistiskt att räkna med en utökad övervakning av utförseln av kulturföremål. tullen likväl må utföra kommer således att ske på bekostnad av andra angelägna uppgifter såsom narkotikakontroller. Av allt att döma kommer varken tillståndsgivande eller övervakande myndigheter att få de resurser som en ny lag förutsätter. Detta förhållande är i sig tillräckligt för att vi skall motsätta oss förslaget. Den föreslagna lagen kan leda till andra beaktansvärda nackdelar. Flera remissinstanser med särskild sakkunskap inom området (AB H. och ) framhåller att lagen kommer att medföra en konstlat låg prisnivå i , vilket kommer att locka utländska köpare att handla här och illegalt föra ut sina inköp. En av dessa remissinstanser betonar även att utförseln av svenska antikviteter inte är av den omfattningen att en utvidgad lag behövs. Vi menar att dessa synpunkter förtjänar beaktande och starkt talar mot regeringens förslag. Den föreslagna lagen kommer även att leda till att färre svenska kulturföremål som finns i utlandet återköps till . En svensk köpare kan ju befara att föremålet aldrig mer kan försäljas till en köpare bosatt i annat land. Lagen kommer sålunda att resultera i minskade internationella kontakter, vilket påverkar kulturlivet i vårt land negativt. Till detta kommer risken för att utförseln inte minskar i omfattning, men däremot går den seriösa handeln förbi, något som skulle försämra möjligheterna för museer och allmänhet att följa utvecklingen. Museerna skulle inte längre komma att kontaktas i samma utsträckning som , när sällsynta föremål blir till salu, och allmänheten skulle bli av med en viktig väg till förvärv av goda kulturföremål. Aktiv upplysning bättre än resurskrävande förbud Det är en angelägen uppgift för politiker och kulturintresserade att på bästa sätt slå vakt om vårt kulturarv. Att söka förhindra att kulturföremål förs ut ur landet är i sig ingen garanti för att kulturarvet bevaras. Många föremål, handlingar osv. har under århundradenas lopp gått till spillo - eldats upp, smälts ned, arbetats om - därför att de blivit omoderna eller inaktuella innan de fått något antikvärde. Mycket har t. ex. förstörts genom den avlutningsvåg som brett ut sig över landet, genom hårdhänta renoveringar, olämplig förvaring m. m. Även på museerna förvaras många föremål så att förstöring inte kan undvikas, detta på grund av bristande resurser. Större empiremöbler var, för att nämna ett exempel, mycket svårsålda under en lång följd av år och kunde ofta endast säljas till belopp som t. o. m. understeg transportkostnaderna. På museerna var dessa möbler redan väl representerade. Många sådana möbler har därför huggits upp till ved eller ställts ut i bodar och uthus, där de ofta förstörts. Andra har i stället sålts till länder som satte större värde på dem än vi själva. Utförseln innebär inte att föremålen förlorats för vårt land. Tvärtom har de kanske just genom exporten bevarats för att senare återbördas till när intresset och känslan för föremålen i fråga ökat. På motsvarande sätt har många engelska kulturföremål, tyska skåp och andra föremål kommit till för att senare återbördas till hemlandet. Inom den svenska konst- och antikhandeln vitsordas också att utländska köpare i första hand intresserar sig för föremål från sitt eget land. Gamla möbler, silver- och tennföremål, folkdräkter, manuskript m. m. har nämligen normalt sitt största värde i de länder och de bygder där de en gång hört hemma. Skulle utförsel ändå förekomma i stor omfattning kan orsaken vara bristande intresse, kunnande och engagemang hos oss själva i fråga om vårt eget kulturarv. Museerna har här en ovärderlig uppgift att fylla. Ett påtagligt ökat intresse för de nämnda empiremöblerna uppstod t. ex. genom den utställning av möbler och andra föremål från tid som Husgerådskammaren arrangerade 1980. Intresset för allmogemöbler med ursprunglig målning, folklig utsmyckning, dräkter, gamla hushållsredskap m. m. har också stigit påtagligt genom en lång rad utställningar, skrifter och kurser. Detta visar hur viktigt det är att museerna inte avhänds resurser för aktiv kulturell verksamhet på grund av en omfattande kontroll- och informationsverksamhet av det slag som lagförslaget skulle innebära. Vi menar alltså att den föreslagna lagen skulle medföra så många nackdelar att den inte bör antas. I stället är det viktigt att museerna får möjlighet att fortsätta sin omfattande utställnings- och informationsverksamhet i syfte att ytterligare stimulera intresset hos medborgarna för det svenska kulturarvet. Detta skulle säkerligen också leda till att fler kulturföremål förvärvas av personer bosatta i landet. Åtskilliga av de föremålsgrupper som anges i lagförslaget torde betinga förhållandevis låga priser. Det bör därför redan nu vara möjligt för museerna att vid behov förvärva sådana föremål. Vi vill även erinra om det växande intresset för sponsring inom kultursektorn. Mycket talar för att det allmänna genom information till och samarbete med näringslivet skulle kunna medverka till att värdefulla kulturföremål stannade kvar i landet. Det är också viktigt att minska den kontroll och det merarbete som redan den nu gällande lagen för med sig. Vi föreslår därför att kungörelse begränsas så att tillstånd endast behöver sökas för träföremål som kan antas ha ett värde . och är tillverkade . Det bör vidare övervägas om inte momsen på kulturföremål vid import kunde avskaffas eller sänkas radikalt som i t. ex. . En svensk drar sig självfallet för att föra hem t. ex. en som han betalat en halv miljon kronor för i när han därutöver måste betala ca . i moms vid gränsen. Eftersom momsen förhindrar hemtagning av kulturföremål torde en sådan åtgärd betyda förhållandevis litet för statskassan. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att avslår proposition 1984/85:179 i sin helhet, 2. att hos regeringen hemställer om sådan ändring av kungörelsen (1927:129) angående förbud mot utförsel från riket av vissa äldre kulturföremål att skyldigheten att söka tillstånd endast gäller träföremål som är tillverkade och kan antas ha ett värde , 3. att hos regeringen anhåller om utredning om lägre moms på vissa kulturföremål som tas hem från utlandet. () () minmb/gotab 1985