mot · G802452 · 1985-01-15 00:00:00 — m. fl. I denna motion redogörs för moderata samlingspartiets syn på dels den utveckling som lett fram till dagens politiska situation i , dels den enskildes ställning i samhället och andra konstitutionella frågor. Motionen ger uttryck för den grund som moderata samlingspartiets politik vilar på. Motionens inledande avsnitt skall ses som en introduktion till samtliga de partimotioner som kommer att väckas under den allmänna motionsperioden. Dessa utformas mot bakgrund av den principiella syn som här redovisas. I valet ställs två olika föreställningar om framtid mot varandra. Den ena förordar en fortsättning på den alltmer kollektivistiskt präglade politik som drivits av socialdemokraterna under . En sådan politik innebär att en allt större del av samhällslivet direkt eller indirekt läggs under den politiska maktens kontroll. Denna politik har, vad gäller sin praktiska tillämpning, i allt väsentligt också stöd av kommunisterna. Den andra förordar i stället en kraftfull politik för att frigöra olika delar av samhällslivet från det förstelnande och byråkratiserande inflytande som den successiva kollektiviseringen innebär. En sådan politik innebär en satsning på att ge människor och familjer den frihet under ansvar som är förutsättningen för ett öppet och livskraftigt samhälle. Denna föreställning om utveckling företräds av moderata samlingspartiet, men överensstämmer i sina grundläggande drag väl med den politik som förordas av och . Den politiska, ekonomiska och sociala situationen i är ett resultat av de senaste decenniernas utveckling. Slutet av 1960- och början av 1970-talen framstår i många hänseenden som en brytningstid för . Betydelsefulla personskiften i politiken sammanföll med en period av ideologisk turbulens och genomgripande förändringar av de yttre ekonomiska betingelserna för den svenska välfärdsutvecklingen. 1 1984185.3 sami. Ditintills hade den svenska efterkrigsutvecklingen i många hänseenden varit harmonisk. hade undgått krigsårens förödelser och kunde genom sin exportindustris styrka och kompetens under några decennier njuta frukterna av en mycket snabb ekonomisk expansion. Det var möjligt att bygga ut den offentliga välfärden som den privata välfärden, och därmed den samlade valfriheten för människorna, ökade. Det var som många dödförklarade de klassiska politisk-ideologiska motsättningarna. I denna situation var det måhända svårt att i brytningstiden se de förändrade villkor som ställdes inför. Konkurrensvillkoren för den svenska exportindustrin förändrades. hade åter byggt upp sin industri. De s. k. nya industriländerna i och började också att på allvar göra sig gällande på världsmarknaderna. Den första oljeprischocken 1973 blev inledningen till en djupgående världsekonomisk kris, vars effekter egentligen ännu inte övervunnits. Dessa förändrade ekonomiska villkor innebar nya förutsättningar för den svenska utvecklingen. En fortsatt snabb utbyggnad av den offentliga sektorn skulle i denna situation ofelbart komma att leda till ett dramatiskt stegrat skattetryck i förening med snabbt stigande budgetunderskott. Detta skulle gradvis leda till att tillväxtens förutsättningar ytterligare undergrävdes, som samhällsutvecklingen alltmer centraliserades och byråkratiserades. I början och mitten av radikaliserades den socialdemokratiska politiken ytterligare. Det partiprogram som antogs 1975 satte förverkligandet av vittgående offentliga ingrepp i och regleringar av det ekonomiska livet - s. k. ekonomisk demokrati - i centrum för partiets verksamhet. Den ekonomiska utvecklingen fram t. o. m. 1976 präglades av socialdemokraternas strävan att snabbt öka de offentliga utgifterna. En ny näringspolitik, nya arbetsmarknadslagar och icke minst en ekonomisk politik inriktad på att med inhemsk efterfrågeexpansion överbrygga den internationella konjunkturnedgången ledde till en snabb och allvarlig urholkning av den svenska ekonomins konkurrenskraft. 1976 stod socialdemokraterna redo att ta nya steg på denna väg. Nya skattehöjningar i förening med införande av de klart socialistiskt inriktade löntagarfonder som då stod på LO:s program hade självfallet definitivt skjutit den svenska ekonomin ut över den avgrundens rand som redan kunde skönjas. Men valet bröt enpartidominansen i svensk politik. oavbruten regeringsställning fick det socialdemokratiska partiet gå i opposition. I stället bildades en icke-socialistisk trepartiregering. Grundad på väljarnas utslag i valet leddes och dominerades denna av samverkan mellan de två mittenpartierna och . De tre partierna var eniga om att det behövdes en kraftfull politik för att bryta utvecklingen mot ett alltmer kollektiviserat samhälle. Förutom ett bestämt avvisande av förslag om löntagarfonder och andra socialistiska åtgärder präglades regeringens politik därför av ett stopp för skattehöjningar, insatser för avbyråkratisering och ökad rättssäkerhet samt olika åtgärder för att mera varaktigt stärka de enskilda individernas och familjernas ställning. På det skattepolitiska området sänktes marginalskatterna som en indexreglering satte stopp för inflationens kontinuerliga smyghöjning av skatterna. Tillsammans med avskaffandet av den allmänna arbetsgivaravgiften markerade detta en helt ny inriktning av det skattepolitiska arbetet. Individens rätt att få behålla en rimlig del av sitt arbetes lön sattes före statens krav på allt högre inkomster. I fråga om avbyråkratisering och rättssäkerhet inleddes ett omfattande arbete. Betydande delar av den byråkrati som tidigare belastat främst små och medelstora företag sågs över och avskaffades. Den kanske viktigaste insatsen gjordes genom att ett skydd för avgörande medborgerliga fri- och rättigheter infördes i grundlagen. Om dessa huvudlinjer i politiken var de tre regeringspartierna eniga. På vissa andra områden rådde emellertid motsättningar. Ännu var inte insikten allmän om de nya krav som måste ställas på den ekonomiska politiken, och då främst på stark återhållsamhet i den statliga och kommunala utgiftsutvecklingen. Om kärnkraftens roll i den framtida elförsörjningen rådde delade bedömningar, trots enighet om behovet av en kraftigt förstärkt satsning på att förbättra kärnkraftens olika säkerhetsfrågor. Under dessa år blev något av en världsledare just i kärnkraftssäkerhet. Den första trepartiregeringen upplöstes till följd av motsättningar i kärnkraftsfrågan. En minoritetsregering av folkpartister kom att föra regeringsarbetet vidare inför valet . Efter valet återbildades en icke-socialistisk trepartiregering. Valet innebar en framgång för moderata samlingspartiet, vilket medförde att dess tyngd i regeringens arbete ökade. Valresultatet innebar emellertid att mittenpartierna fortfarande dominerade regeringens ledning och sammansättning. Folkomröstningen löste frågan om kärnkraftens roll i svensk energiförsörjning under de närmaste decennierna. Frågan kunde därmed avföras från den politiska dagordningen. Den andra trepartiregeringen ställdes inför besvärliga uppgifter på den ekonomiska politikens område. En andra oljeprischock 1979 förde på nytt ner den internationella ekonomin i en djup konjunktursvacka. 1 * 1984/85.3 sami. de varningar som förts fram inte minst från moderat sida om de strukturella problemen i den svenska ekonomin - trots de framsteg som gjorts när det gällt att övervinna överbryggningspolitikens kris uppenbarades. Efter folkomröstningen och storkonflikten inleddes en omfattande omläggning av den ekonomiska politiken. Syftet var att genom omfattande besparingsprogram i förening med kraftiga skattesänkningar ge den svenska ekonomin en ny och bättre struktur. Omläggningen av den ekonomiska politiken 1980-1981 var ett utomordentligt ambitiöst försök att leda in den svenska ekonomiska och politiska utvecklingen i nya banor. Den grundades på insikten om att en uthållig bas för fortsatt välfärdstillväxt endast kunde skapas om andelen offentliga utgifter och skatter varaktigt bringades ner till nivåer närmare dem som råder i omvärlden. Omläggningen skedde som regeringens politik fördes vidare på andra områden. Under moderat ledning togs de första stegen för att förbättra det svenska försvarets möjligheter till ingripande mot främmande ubåtar. I skolpolitiken fästes på nytt uppmärksamheten på behovet av klara normer och fasta kunskaper. Markpolitiken började läggas om till förmån för den enskildes intressen. När det gäller prövningar av enskilda bygg- och planärenden ändrades regeringens politik dramatiskt i positiv riktning. I socialpolitiken skedde en stark satsning på utbyggnad av hemsjukvården. Dataintegritetsfrågorna ägnades stor uppmärksamhet. Omläggningen av politiken kom delvis att lyckas. Inriktningen på att skära ner ökningstakten av de offentliga utgifterna togs över av den mittenregering som tillträdde . Den tvingade även den socialdemokratiska regeringen efter till att föra en delvis annan politik än man tidigare förordat. Moderata samlingspartiet lämnade regeringen sedan de bägge mittenpartierna övergivit den skattepolitiska överenskommelse som ingåtts i regeringen , och i stället slutit en för oss moderater oacceptabel överenskommelse med socialdemokraterna. Efter den underbara natten fanns det, enligt vår mening, inga egentliga förutsättningar för att framgångsrikt fortsätta den nödvändiga omläggning av den ekonomiska politiken och skattepolitiken som inletts . Mittenregeringen kom i väsentliga hänseenden att fortsätta de huvudlinjer för politiken som dragits upp under trepartiregeringen. Skattepolitiken förblev dock en tvistefråga mellan de tre icke-socialistiska partierna. föreligger inga avgörande meningsskiljaktigheter beträffande energipolitiken. Folkomröstningens resultat gäller. I skattepolitiken har skett ett betydelsefullt närmande. Synen på de långsiktiga nackdelarna av uppgörelser med socialdemokraterna torde vara långt mer samstämmig än vad som var fallet i anslutning till den underbara natten. den ekonomiska politiken är gemensam för de tre partierna. visar erfarenheterna från den borgerliga regeringstiden på nödvändigheten av att en icke-socialistisk regering för sin politik med en klar strategi och med stark målmedvetenhet. I botten måste ligga den gemensamma övertygelsen om att gagnas långt bättre av uppgörelser inom en trepartikoalitions ram än av försök att etablera andra typer av politiska konstellationer och att det som ligger i intresse i ett längre perspektiv också alltid måste ligga i de enskilda partiernas intresse. bröt enpartidominansen i svensk politik. Vår demokrati förnyades och vårt öppna samhälle stärktes. Individens fri- och rättigheter gavs ett klart grundlagsskydd. De automatiska skattehöjningarna stoppades. Samhällsutvecklingen lades om - om än långsamt och trevande - i riktning mot mer frihet och mindre förmynderi. Trots problem och svårigheter var dessa år en period som gav nya möjligheter. Under dessa år regerades bättre än vad som var fallet såväl före-icke minst under lotteri- och Haga-epoken 1973-1976-som efter. De svikna förväntningarnas regering Valet 1982 ledde till bildandet av en socialdemokratisk minoritetsregering. Valrörelsen präglades av den socialdemokratiska oppositionens ovilja att öppet redovisa konsekvenserna av den politik som skulle komma att föras. I stället skapades ett falskt intryck av att den ekonomiska balansen skulle kunna återvinnas utan större uppoffringar. Den fundamentala omstöpning av vårt öppna samhälle som införandet av kollektiva löntagarfonder innebär doldes bakom falska förespeglingar om utsträckta händer och brett samförstånd. Ett stort antal löften gavs till olika grupper. Vissa löften ansågs viktigare än andra och kallades därför prioriterade. Den socialdemokratiska valrörelsen var en naturlig följd av den tidigare förda oppositionspolitiken. Denna präglades av överbud, ekonomiskt lättsinne och ensidig missnöjespropaganda. Inte några förslag från de borgerliga regeringarna som syftade till sanering av den statliga budgeten accepterades av socialdemokraterna. Förslag till industripolitiskt stöd till krisindustrier ansågs konsekvent vara alltför snålt tilltagna. Den socialdemokratiska oppositionspolitiken omsatt i verkligheten skulle ha medfört en radikal förstärkning av obalanserna i den svenska ekonomin och en gigantisk ökning av statens skuldbörda. De som förflutit sedan den socialdemokratiska regeringen tillträdde 1982 har visat på allt större skillnader mellan den politik socialdemokraterna gick till val på och den som förts i regeringsställning. Verkligheten har tvingat socialdemokraterna att svika de löften som ställdes ut under valrörelsen. Mest flagrant har detta varit inom det socialpolitiska området. Det främsta löftet ansågs vara att pensionerna skulle värdesäkras. Så blev det inte. Pensionerna räknas ännu upp endast en gång , avdrag gjordes för devalveringen, den extra basbeloppshöjningen blev en engångsföreteelse. Skillnaden mellan den socialdemokratiska oppositionens löfte och den socialdemokratiska regeringens politik belöper sig för till nästan . Ett annat prioriterat löfte gällde att upphäva beslutet om en försämring av statens bidrag till den kommunala barnomsorgen. Beslutet upphävdes visserligen men ersattes av regler som även de innebar en försämring jämfört med tidigare regler. Särskilt hårt drabbades ickekommunal barnomsorg. Skattetrycket har kontinuerligt skärpts. Den enskildes intressen har ständigt trätts förnär till förmån för en ofta odefinierbar statsnytta. Storebrorssamhället har manifesterats i en mängd nya lagar, förordningar och föreskrifter, åtföljda av en svällande kontrollapparat. Den offentliga sektorn breder ut sig. Statsskulden har ökat dramatiskt. Arbetslösheten har nått nya dystra rekordsiffror. Det finns goda skäl att anta att många av de väljare som röstade på socialdemokraterna i förra valet betraktar den regering de hjälpte till makten som en de svikna förväntningarnas regering. Den socialdemokratiska regeringen tillträdde i en ekonomiskt besvärlig situation. inbyggda strukturella obalanser i det svenska samhället har givit oss stora ekonomiska problem. Men svårigheterna var välkända och doldes förvisso inte av de borgerliga partierna. har obalanserna förvärrats. Den regering - oavsett vilken - som blir resultatet av val kommer att få en svår uppgift i att försöka återge en ekonomi i balans. Ansvaret vilar tungt på den socialdemokratiska regeringen som inte förmått ens beträda den smala väg som leder fram till sanerade statsfinanser, bestående förbättring av internationell konkurrenskraft för svenska företag och incitament till extra arbetsinsatser och framtidstro hos den svenska befolkningen. Den av socialdemokraterna omtalade s. k. tredje vägen har bestått dels av skattehöjningar, dels av chockdevalveringen på vid regeringstillträdet. Några förslag i avsikt att komma till rätta med de strukturella obalanserna har inte framlagts. Detta trots att förutsättningarna härför varit goda under rådande högkonjunktur. Den tredje vägen har snabbt visat sig vara en återvändsgränd. Devalveringen i kombination med den internationella konjunkturuppgången gav regeringen en möjlighet att ta itu med de grundläggande obalanserna i svensk ekonomi. Men högkonjunkturen blev ett andrum som fick passera outnyttjat. Följden blir att står än sämre rustat när kostnadsfördelen är uppäten och konjunkturen åter vänder nedåt. Socialdemokraterna är i själva verket oförmögna att föra en politik anpassad till dagens verklighet. De sitter fast tänkande och besitter inga lösningar problem. Det ingår inte i den socialistiska föreställningsvärlden att minska den offentliga sektorn och att skapa utrymme för alternativ till offentlig service. Socialpolitiken blir ett instrument för att förverkliga de socialistiska idealen, inte för att ge människorna social omsorg. Familjepolitiken blir en väg att stärka det offentligas makt, inte att stärka familjerna. En för unik situation har uppstått där kommunisterna tillåts diktera villkor för att regeringsförslag skall kunna passera utan voteringsnederlag. Formella förhandlingar som bekräftas i skrift förs mellan regeringspartiet och vpk. har kommit att styras av en röd-röd koalition. Myten om att en socialdemokratisk regering skulle vara särskilt lämpad att hantera lönebildningsfrågor har krossats. Löneavtal har träffats som överstigit det tillgängliga samhällsekonomiska utrymmet. Regeringen har visat vägen genom att avtal först slutits för den offentliga sektorn på en alltför hög nivå. I strid med en uttalad önskan från regeringens sida om att avtalsförhandlingarna för hela 1985 skulle ha slutförts är läget på avtalsmarknaden fortfarande mer oklart . Trots rådande högkonjunktur är arbetslösheten högre än vid socialdemokraternas makttillträde. Särskilt utsatt är ungdomen. Miljarder kronor har pumpats in för s. k. arbetsmarknadspolitiska åtgärder, nästan uteslutande förlagda inom den offentliga sektorn. Ungdomen sätts in i en terapikedja av ungdomsplatserför 16-17-åringar, ungdomslag för 18-19-åringar och specialarrangemang för 20-25-åringar i Örebromodeller eller motsvarande. Den praktiska yrkesutbildningen åsidosätts. Förslag om ny lärlingsutbildning avvisas. Få produktiva arbetstillfällen har skapats men kostnaderna för arbetsmarknadspolitiska åtgärder har trots högkonjunkturen varit enorma. En fortsatt socialdemokratisk arbetsmarknadspolitik i kommande lågkonjunktur vore förödande för ungdom och för ekonomi. Under socialdemokraternas vid makten sedan valet har de offentliga utgifterna fortsatt att öka. Statsskulden har ökat från till . Detta har åstadkommits trots att regeringen visat stor uppfinningsrikedom när det gäller att hitta på nya eller att höja gamla skatter. har svenska folket fått en ny eller en höjd skatt i genomsnitt . Skattetrycket har höjts med i det närmaste , vilket nästan motsvarar statens samlade intäkter från skatt på inkomst av fysiska personer. Socialdemokraterna har dessutom slutgiltigt brutit mot skatteuppgörelsen den s. k. underbara natten genom att indexuppräkningen av skatteskalorna tagits bort. Regeringens uppfinningsrikedom när det gäller nya skatter har t.o.m. lett till att för en av skatterna påpekat att administrationskostnader m. m. överstiger intäkterna. Socialdemokraternas traditionella övertro på politiska och kollektiva lösningar parat med en misstro mot den enskilda människans förmåga och vilja att ta ett eget ansvar genomsyrar den socialdemokratiska regeringens handlande. Det offentligas intressen sätts framför den enskildes. Frihet i socialdemokratisk tappning blir en frihet för myndigheterna och inte en frihet för människorna. Valfrihet för medborgarna blir en valfrihet inom ramen för vad det offentliga kan erbjuda. Generella regler ersätts av selektiva myndighetsbeslut. Godtycket riskerar att hamna i högsätet. Personer dömda till fängelse blir rutinmässigt frigivna efter halva strafftiden. Konsumtion av narkotika är tillåten. Resurserna är inte tillräckliga för att brott mot person eller egendomsbrott skall kunna beivras i tillfredställande utsträckning. prioriteras emellertid statens intressen genom hårdare straff mot dem som olagligt försöker undandra staten dess skatteintäkter. Brott mot staten betraktas som allvarligare än brott mot enskilda medborgare. Generalklausulen i skattelagstiftningen skärptes . Den s. k. angiverilagen skall tillse att staten får vad staten tillhör, oavsett om det är den som uppsåtligen undandragit staten skatteintäkter som får betala eller den som anlitat personen i fråga. Bostadsbyggandet ligger på en historiskt sett låg nivå. Löftena om nya jobb till följd av ökat bostadsbyggande måste klinga falskt i öronen på dem som trodde på socialdemokraternas vallöften. I stället har regeringen infört en straffskatt på boendet, som särskilt hårt drabbar småhusboende och enskilt fastighetsägande, som allmännyttan ytterligare favoriseras. Fastighetsskatten innebär också ett radikalt brott mot principen om skatt efter bärkraft. Särskilt allvarligt är också att regeringen med kommunisternas hjälp genomdrivit ett system som är så komplicerat att det är ogenomträngligt för vanliga människor och vars konsekvenser inte ens regeringen kan överblicka. Planhushållnings- och socialiseringssträvandena är legio: fortsatt etableringskontroll för tandläkare, Dagmarförslagets försök att socialisera hela läkarkåren, förbud för lantbrukare att investera i nya djurstallar, möjlighet för regeringen att tillsätta och avsätta de ordförande man finner lämpligt i affärsbankernas styrelser, enbart fristående skolor som av regeringen anses tillföra det allmänna skolväsendet och samhället något nytt är berättigade till statsbidrag, daghem i privat regi skall inte få verka på samma villkor som kommunala eller kooperativt drivna daghem, osv. Företagens möjligheter till avdrag för forsknings- och utvecklingsarbete har avskaffats. I stället kan regeringen ge bidrag till de företag som enligt regeringen bedriver angelägen FoU-verksamhet. Genom att dra in företagsvinster till s. k. förnyelsefonder kan regeringen och facket bestämma vilka utbildningsinsatser som skall göras för olika företag. Löntagarfonderna har gjort sina första aktieköp och därmed påbörjat den största socialiseringsprocessen någonsin i svensk historia - en process som, om den får fortgå, obönhörligen leder till att vårt öppna och fria samhälle förkvävs och ersätts av planhushållets slutna och konforma samhällssystem. Den socialdemokratiska regeringspolitiken har lett till att enskilda människor tvingats dra åt svångremmen fler hål utan att kunna skönja några positiva framtida effekter av detta. Möjligheterna för den enskilda människan att av egen kraft och genom extra arbetsinsatser påverka sin egen situation har tvärtom försämrats. Svängrummet för politikerna har däremot ökat. Den politiska sfären omfattar en allt större del av människors vardag. Fler och fler beslut som rör den enskilde individen fattas över dennes huvud. Alltmer visar att socialdemokraterna inte har några lösningar på dagens problem. Att de är oförmögna att tänka nytt. Att problem inte kan lösas med mindre än att förstelnade strukturer bryts upp och systemförändringar genomförs. Att politiker inte skall ha mer makt att bestämma över medborgarnas vardag utan mindre. Att det krävs ett program som radikalt skiljer sig från den socialdemokratiska politiken. Vårt lands problem kan bara lösas av dess medborgare. Politisk omfördelning, nya regleringar och restriktioner, ett fortsatt skärpt skattetryck och en alltmer omfattande rundgång kommer att förvärra de grundläggande obalanserna i det svenska samhället. I stället måste politiken inriktas på att lägga en grund för mänskligt skapande. Det överordnade målet skall vara att stärka den enskilde och familjen i stället för staten och politikerna. En ny reformpolitik måste komma till stånd, där reformerna syftar till att ge familjerna ekonomiskt oberoende, att skapa mångfald och valfrihet mellan olika varor och tjänster och att åstadkomma en avreglering och avpolitisering av samhället. Om fortsätter att föra den politik som bedrivits under lång tids socialdemokratiskt regeringsinnehav, och under den senaste mandatperioden, kommer också underskotten och obalanserna att fortsätta prägla vårt land. Öppenhet, initiativ och förmåga till förändring kommer att ytterligare sättas på undantag. Mot det kollektivistiska och mästrande samhälle som bär socialdemokraternas står den politik moderata samlingspartiet företräder. Vårt mål är möjligheternas samhälle. Det är en politik som på varje område strävar efter att vidga medborgarnas fria val och möjligheter, i stället för att beskära dem. En politik som förenar en stark respekt för enskilda människors frihet och integritet med tron på det personliga ansvaret och kravet på samhällsgemenskap är alternativet till en alltmer kollektivistisk och dogmatisk socialdemokrati. Moderata samlingspartiet är alltid berett att söka gemensamma lösningar på vårt lands problem. Enighet mellan demokratiska partier har ett stort värde.