mot · G8023201 · 1985-05-08 00:00:00 — De allvarligaste missgreppen i regeringens förslag gäller dock de provisoriska förändringarna i skatteutjämningssystemet. Regeringen tillsatte 1983 en utredning för att se över skatteutjämningssystemet. Utredningens arbete skulle enligt direktiven nu ha varit avslutat. Så har inte blivit fallet. Förseningen i utredningsarbetet hänger sannolikt samman med motstående intressen bland socialdemokraterna. Regeringen har därför - efter ett illa genomtänkt utspel av statsministern - föreslagit ett provisoriskt, helt principvidrigt förslag till ändring av nu gällande skatteutjämningsregler. Tre kommuner med hög skattekraft och låg skatt skall betala en särskild avgift på sin skattekraft. Avgiften är dessutom progressivt utformad. Denna avgift skall användas för att ge extra skatteutjämningsbidrag till de tretton kommuner som har högst kommunalskatt. Detta innebär att kommuner med låg kommunalskatt och låg skattekraft diskrimineras i förhållande till kommuner med hög kommunalskatt och i vissa fall en förhållandevis god egen skattekraft. Kommuner som vinnlagt sig om en rationell verksamhet och låg skatt bestraffas om de har en hög skattekraft. Syftet med dessa regler sägs vara att utjämna variationer i skattesatser. I klartext innebär detta att kommunalskatten skall vara hög i alla kommuner. Effekten av regeringens förslag blir att kommuner oavsett om de har låg eller hög skatt finner det mindre rationellt att hålla skatten nere. Förslaget har lagts fram utan någon egentlig utredning. Bestämmelsernas förenlighet med grundlagen hart. ex. inte penetrerats. Mycket talar för att de föreslagna reglerna strider mot grundlagens bestämmelser vad gäller kom Det är därför anmärkningsvärt att regeringen inte låtit lagrådet granska förslaget vad gäller den extra skatteutjämningsavgift som skall tas ut av , och kommuner. Moderata samlingspartiet förordar i motsats till regeringen en successiv minskning av de specialdestinerade bidragen till kommunsektorn. Minskningen av det finansiella utrymmet på ca 5 miljarder anser vi vara väl avvägd, särskilt med den fördelning mellan landstingskommuner och primärkommuner som vi föreslagit. En successiv minskning av de specialdestinerade bidragen bör kombineras med en översyn av skatteutjämningssystemet. Skatteutjämningen får i ett sådant läge ökad betydelse och bör utformas så att den kompenserar kommuner med svaga ekonomiska förutsättningar. måste dock skatteutjämningsbidraget utformas så att det inte frestar kommunerna till att föra en högskattepolitik. En minskning av statsbidragen till kommunsektorn får inte leda till kommunalskattehöjningar. Sådana skulle motverka arbetet med att återställa den finansiella balansen i den offentliga sektorn. Vi förordar därför att ett lagstadgat kommunalt skattestopp skall införas. Omställningen av de ekonomiska förutsättningarna inom den kommunala ekonomin förutsätter mindre lagreglering och statlig tillsyn av verksamhet. Kommunerna måste ges verklig frihet att själva bestämma över sina angelägenheter. Den försöksverksamhet som bedrivs med frikommuner är helt otillräcklig och dessutom alltför hårt styrd av . I stället bör det utredningsarbete som tidigare borgerliga regeringar inledde intensifieras och snabbt leda till lagstiftningsåtgärder. I detta sammanhang måste också regelsystemet vad gäller den kommunala kompetensen, revision och system för redovisning beaktas. Moderata samlingspartiet föreslår att de specialdestinerade statsbidragen till kommunsektorn minskas med netto 4 miljarder. Hur detta skall ske har utförligt redovisats i motion 1984/85:2343. Vidare föreslår vi att kompensationen för borttagandet av skatteunderlag från juridiska personer avskaffas helt som ett lagstadgat kommunalt skattestopp skall införas. Ett sådant skattestopp måste förenas med en radikal avveckling av den statliga styrningen av kommunerna. Vi avstyrker regeringens förslag om likviditetsindragningar liksom förslaget om en särskild skatteutjämningsavgift på /skattekrona. Likaså avvisas förslaget om en progressiv avgift på den del av skatteunderlaget som överstiger av medelskattekraften. Ökningen av skatteutjämningsbidraget med 997 milj. kr. 6.6 Åtgärder mot inflation och arbetslöshet Helt riktigt har regeringen satt upp inflationsbekämpningen som den primära stabiliseringspolitiska uppgiften. Alla de korrekta analyser som i tidigare finansplaner belyst vikten av att få ned inflationen för att klara sysselsättning och välfärd har dock ännu inte följts upp med ett konkret och handfast program mot inflationen. Därför har den högsta inflationen bland jämförbara industriländer. Vi förordar en rad olika åtgärder för att få ned inflationen. Viktigast i det nu aktuella konjunkturläget är en kraftfull uppstramning av finanspolitiken. Utgiftsnedskärningar minskar den inhemska efterfrågan som penningmängdens tillväxt kan hållas nere. För att komma till rätta med inflationsdrivande och arbetslöshetsskapande lönehöjningar är det viktigt att incitament skapas för att lönebildningen skall fungera bättre. (LU 84) har framhållit detta som en av de viktigaste förändringar som måste ske för att svensk ekonomi skall få samhällsekonomisk balans. Vi finner det anmärkningsvärt att regeringen inte anvisar några förslag till lösningar på detta område trots långtidsutredningens rekommendationer. Om statsmakterna korrigerar alla negativa effekter av för höga avtal fungerar inte lönebildningen. Regeringen måste därför före en avtalsrörelse deklarera att industristöd, devalveringar och omfattande industripolitiska åtgärder inte blir aktuella för att eliminera effekten av alltför stora lönehöjningar. Denna ståndpunkt innebär inte någon okänslighet inför arbetslöshetens följder. Ekonomisk trygghet är en självklarhet för dem som ställs utan arbete. Om löntagarorganisationerna genom olika prisklausuler kan gardera sig mot inflationens effekter reduceras också incitamenten att träffa ansvarsfulla avtal. Därför bör staten i egenskap av arbetsgivare agera för att få bort alla typer av klausuler ur avtalen. En reformering av systemet för arbetslöshetsersättning bl. a. genom höjda egenavgifter kan även det bidra till att förbättra incitamenten att sluta löneavtal som inte skapar arbetslöshet. Vi vill också bekämpa inflationen genom sänkta skatter. En stor del av de senaste årens inflation beror på höga skatter. Höga marginalskatter driver upp löneökningarna och höjda indirekta skatter ökar företagens kostnader. Vi föreslår en råd skattesänkningar, bl. a. sänkta marginalskatter, vilket direkt dämpar pris- och lönekostnadsstegringarna. Lägre marginalskatter medför också ökad rörlighet på arbetsmarknaden. Därmed minskar flaskhalsproblemen och det därav följande inflationstrycket. visade att skattepolitiken är mycket väsentlig för att få bukt med pris- och löneökningarna. Tre viktiga faktorer anges i utredningen bakom lönekostnadsökningarna i . Inkomstskatten är den första. Den andra är höjda arbetsgivarav gifter och den tredje är flaskhalseffekter på arbetsmarknaden till följd av bl. a. marginalskatterna. Samtliga dessa faktorer hade regeringen kunnat påverka om den skurit ned de offentliga utgifterna så att skattesänkningar blivit möjliga. Vi förespråkar också avreglering, privatisering och avbyråkratisering för att öka konkurrensen och effektiviteten. bromsar detta prisstegringarna. De i sammanhanget betydelsefulla inflationsförväntningarna påverkas i slutändan endast om de grundläggande orsakerna till inflationen angrips. Om inte orsakerna till kostnads- och efterfrågeinflationen bekämpas går det inte att varaktigt få ned inflationsförväntningarna. För att förhindra en fortsatt ökning av arbetslösheten är en minskning av inflationstakten av avgörande betydelse. Sysselsättningspolitiken kan inte ses isolerad från den allmänna ekonomiska politiken. Vår politik för att klara sysselsättningen bygger i första hand på en stimulans av enskilda företag. Den finansiella krisen i den offentliga sektorn gör det omöjligt att skapa full sysselsättning genom expansion i denna sektor. De framtida arbetstillfällena måste därför skapas i den privata sektorn. Detta kräver i sin tur ökade drivkrafter för människor och företag, bättre fungerande marknader samt avreglering och avmonopolisering av den offentliga sektorn. I hindras delar av den privata tjänstesektorn från att utvidgas genom offentliga monopol på allt ifrån daghem och åldringsvård till gatuarbeten och brandkårstjänster. I samma riktning verkar den stela lönestrukturen och den offentliga sektorns skattefinansiering. Utvecklingen i har understrukit att nyckeln till en positiv sysselsättningsutveckling ligger i en expanderande enskild sektor. har nära 25 miljoner nya jobb skapats i varav den helt dominerande delen i det enskilda näringslivet. I har däremot sysselsättningen över huvud taget inte ökat, vilket troligen förklaras med stora strukturella problem i form av inflexibel arbetsmarknad, för stor offentlig sektor, höga skatter och låg lönsamhet i näringslivet. Att avskaffa kommunala monopol, avreglera näringslivet och skära ned utgifter och skattetryck handlar inte om svångremspolitik utan i stället om skapandet av en livskraftig privat servicesektor som genom sin expansion kan klara den långsiktiga sysselsättningsutvecklingen. Arbetsmarknadspolitiken kan aldrig utgöra annat än ett komplement till den allmänna ekonomiska politiken. Den skall vara ett stöd för näringslivets expansion. Uppgiften skall vara att skapa den nödvändiga flexibiliteten på arbetsmarknaden. Det kräver avmonopolisering av arbetsförmedlingen, marknadsmässig upphandling av arbetsmarknadsutbildning, en ny utformning av ungdomslagens verksamhet, införandet av ett nytt lärlingssystem för praktisk yrkesutbildning, en realistisk lönesättning för ungdomar, ett flexibelt lönesystem för sysselsättningsskapande åtgärder som i huvudsak är inriktade på näringslivet, rörlighetsskapande åtgärder som hjälper enskilda arbetslösa att byta yrke och/eller bostadsort. Våra förslag angående arbetsmarknadspolitiken har utvecklats i vår januarimotion 1984/85:900. Moderata samlingspartiet har länge kritiserat skatte- och bidragssystemets uppbyggnad. Systemet är statsfinansiellt osunt och principiellt felaktigt. För oss är den självklara utgångspunkten att vanliga familjer skall kunna försörja sig på sin inkomst. Socialdemokratisk politik har systematiskt undergrävt tillväxtens drivkrafter. Skatter har höjts i rekordtakt. De flesta familjer har fått mindre pengar i plånboken. Detta speglas i de stora ökningarna av kommunernas socialhjälpsutgifter, och i det faktum att hushållssparande! nu i modern tid är noll. Familjerna tar av sitt sparkapital, eller lånar, för sin dagliga försörjning. Ett fåtal familjer har kompenserats för skattehöjningarna genom ökningar i transfereringarna. Men för alla familjer är incitamenten fortfarande alltför svaga. Därigenom har den viktigaste och mest grundläggande förutsättningen för ekonomisk tillväxt inte förbättrats. De stora offentliga utgifterna är en grundläggande orsak till att vi fått en ny fattigdom i . Det höga skattetryck som följt av utgiftsexpansionen har undergrävt hushållens ekonomi. Förutsättningen för att få hushållens privata ekonomi att fungera är därför att minska de offentliga utgifterna så att det totala skattetrycket kan sänkas. Vår fördelningspolitik syftar till att hushållen skall kunna leva på sina arbetsinsatser. måste staten och kommunerna ge hushållen stora inkomstöverföringar till följd av de höga skatterna. Inkomstöverföringarna från den offentliga sektorn till hushållen utgör en växande del av hushållens totala inkomster. 1960 motsvarade transfereringarna av den totala lönesumman. Denna procentsats hade 1970 stigit till och var 1984 . Genom att lönerna beskattas hårdare än inkomstöverföringarna motsvarar transfereringarna efter skatt av lönerna efter skatt. Det innebär att transfereringarna svarar för drygt en tredjedel av den privata konsumtionen. Vi menar att löneandelen av hushållens inkomster måste öka. Att spara i de offentliga utgifterna är mot denna bakgrund fördelningspolitiskt välmotiverat. Sparar vi kan vi sänka skatterna, vilket ökar hushållens möjligheter att leva på sina inkomster. Endast på så vis kan bidragsberoendet minska och hushållen ges en mölighet att ta sig ur fattigdomsfällan. Sparar vi och sänker marginal- och löneskatter m. m. får vi också mycket bättre förutsättningar att klara reallönerna efter skatt. mellan privat och offentlig sektor - mellan löneökningar och offentliga utgifter - tycks regeringen inte vilja erkänna. Skär vi ned de offentliga utgifterna innebär det också att vi lånar mindre från våra barn och barnbarn. Ett budgetunderskott på ca innebär att statsskulden utslagen på en tvåbamsfamilj ökar med . För att hushållen skall kunna ta sig ur fattigdomsfällan är det även nödvändigt att sänka marginaleffekterna. Att skapa möjlighet för de enskilda människorna att genom egna arbetsinsatser påverka sina levnadsvillkor är en central del i vår fördelningspolitik. Våra förslag med sänkta marginalskatter, inflationsskyddad skatteskala, grundavdrag för barn, vårdnadsersättning till småbarnsföräldrar, avdragsrätt för styrkta barntillsynskostnader m. m. syftar till att skapa förutsättningar för hushållen att försörja sig själva. En sådan lösning underlättas naturligtvis också av snabbare ekonomisk tillväxt i landet. Utan ekonomisk tillväxt kan inte reallönerna före skatt stiga. Med lägre marginaleffekter och ökade drivkrafter att arbeta stimuleras självklart den ekonomiska tillväxten. Den besparings- och skattepolitik som vi förordar brukar av socialdemokraterna ställas mot vad de kallar en rättvis fördelningspolitik. Våra utgiftsnedskärningar brukar jämföras med en situation då inga åtgärder vidtas. Uteblivna utgiftsminskningar leder dock till högre inflation, skattehöjningar, större statsskuld och högre räntor. Detta drabbar hushållen hårdare och mer godtyckligt än utgiftsnedskärningar. Socialdemokraterna försöker konstruera sifferexempel över hur moderat politik påverkar enskilda människor. Vår politik påstås leda till förluster på alltifrån ett par tusen till . för en vanlig familj. Genom rena falsarier, grova överdrifter, utstuderat konstruerade exempel räknas siffrorna fram. Försämringarna för vanliga människor påstås vara ett hot mot hela vår välfärd. hävdas emellertid att våra besparingar inte leder till någon nämnvärd minskning av underskottet. Anledningen till dessa motsägelsefulla påståenden är att regeringen vill dölja den egna regeringspolitikens fördärvliga effekter på hushållens ekonomi. Reallönerna per individ har fallit både 1983 och 1984 och fortsätter att minska även . En viktig orsak är de 75 skattehöjningarna på sammanlagt , . Alla dessa skattehöjningar har slagit direkt mot familjernas hushållskassor. Regeringens politik har lett till höjda hyror, höjda skatter och högre inflation än i andra jämförbara industriländer. 6.8 Konkurrens inom den offentliga sektorn För att lösa den strukturkris som ekonomi befinner sig i räcker det inte med nedskärningar av offentliga utgifter. Konkurrens och privata initiativ måste dessutom tillåtas inom områden som barnomsorg, åldringsvård, sjukvård, parkförvaltning och brandförsvar. Privatisering och konkurrens krävs för att pressa kostnaderna och öka effektiviteten. förändringar av den offentliga sektorn handlar emellertid lika mycket om att ta till vara initiativförmåga som att spara på statens och kommunernas utgifter. Vi måste stimulera alternativ till den offentliga servicen och till de kollektiva skyddsnäten. Att skapa alternativ till den offentliga verksamheten genom privata marknadslösningar innebär inte bara möjligheter till en effektivare och därmed billigare produktion utan även en större variationsrikedom i tjänsteutbudet, vilket befrämjar valfriheten för både konsumenter och yrkesutövare. Det innebär också valfrihet för alla dem som arbetar i offentlig sektor att välja arbetsgivare eller starta eget. För att privat verksamhet skall kunna konkurrera med krävs att finansieringsmöjligheterna är likartade. En uppbrytning av de offentliga monopolen underlättas i många fall av en övergång från skattefinansiering till avgiftsfinansiering. Ökad kostnadstäckning via avgifter bör givetvis inte eftersträvas på områden, där sociala skäl talar emot detta. Det är däremot uppenbart att åtskillig service används mer av köpstarka grupper än av mindre köpstarka, trots att de senare med sin skatt får bidra till finansieringen. Genom marknadsfinansiering får medborgarna information om vad servicen kostar. De politiskt ansvariga får en bättre uppfattning om medborgarnas verkliga efterfrågan. Vi får en konsumentstyrd tjänsteproduktion. Våra förslag och ställningstaganden vad gäller den offentliga sektorn finns redovisade i separata motioner. De gäller allt ifrån utförsäljningar av statliga företag och avmonopolisering av arbetsförmedlingar till stimulans av privat vårdverksamhet. De förstärkningar av marknadsekonomin inom stat, kommuner och landsting som vi förespråkar är nödvändiga inte bara för att lösa våra nuvarande ekonomiska problem. De behövs också för att fullt ut kunna tillvarata de många möjligheter som framtiden kommer att erbjuda. I en stärkt marknadsekonomi finns en inneboende vilja och förmåga till förändring. Det är i en sådan ekonomi som människornas krav på och företagens förmåga till förändring säkrast och snabbast ger resultat som kommer hela samhället till godo. Med stöd av vad ovan anförts hemställs 1. att godkänner de allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken som föreslås i motionen, 2. att godkänner de allmänna riktlinjer för budgetregleringen som föreslås i motionen, 3. att avslår regeringens begäran om bemyndigande att utge extra skatteutjämningsbidrag, 4. att till Bidrag till kommunerna med anledning av avskaffandet av den kommunala företagsbeskattningen för /86 under sjunde huvudtiteln anvisar ett förslagsanslag av , 5. a) att avslår propositionens förslag om lag om skatteutjämningsavgift, b) att avslår propositionens förslag om lag om inbetalning på likviditetskonto under /86, 6. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om den kommunala ekonomin. () () () PER () () () L. () () i mlnab/gotab 1985 82861