mot · G8023206 · 1985-05-09 00:00:00 — allmänna ekonomiska politik syftar som ovan nämnts till en förstärkning av det svenska näringslivets konkurrenskraft och till ett minskat statligt budgetunderskott. De kollektiva löntagarfonderna har direkt negativ inverkan på viljan till nysatsningar. Vem vill starta nytt eller öka satsningen om hotet om successiv socialisering är ständigt närvarande? Löntagarfonderna har inte heller inneburit att friskt kapital tillförts näringslivet. I stället har medlen gått till de tidigare kapitalägarna i form av aktieköp på börsen. Fondsystemet har också inneburit att små framgångsrika företag, och därmed potentiellt sysselsättningsskapande, har dränerats på kapital som antingen placerats i statsskulden (riksobligationer, statsskuldväxlar m. eller tillförts högteknologiska storföretag, där sysselsättningsökningen per tillförd krona ofta är mycket låg. har i ett betänkande (Ds B 1981:13) föreslagit att arbetande kapital i mindre och medelstora företag i princip skall undantas från förmögenhetsbeskattning. Kommitténs förslag bör genomföras. Ett slopande av förmögenhetsskatten skulle kraftigt förstärka företagens soliditet och därmed överlevnadsförmåga. Den höga sjukfrånvaron på många större arbetsplatser är alltfort ett stort problem och medför att anställda i och ägare till många småföretag med väsentligt lägre sjukfrånvaro tvingas subventionera de större företagen. Den höga avgiftsbelastningen innebär en av de allvarligaste hämmande faktorerna för de små företagens utveckling. Åtgärder måste nu vidtas för att komma till rätta med småföretagens orättvisa avgiftssituation. Med tanke på att sjukfrånvaron är väsentligt lägre i småföretag och bland egenföretagare anser vi att sjukförsäkringsavgiften för dessa bör sänkas med ett belopp motsvarande av avgiftsunderlaget för högst 15 anställda. Den yrkesmässiga rörligheten måste öka. Marginalskatterna får inte vara så utformade att de hämmar människors vilja att byta arbete. Enligt vår mening bör sysselsättningsproblemen lösas med den typ av offensiva åtgärder som här skisserats i stället för med ökade AMS-insatser. Vi har därför föreslagit att en viss del av arbetsmarknadsmedlen överförs till offensiva åtgärder. Någon ny och mer framåtsyftande inriktning av sysselsättningspolitiken ges inte i kompletteringspropositionen. De konkreta åtgärderna ärmycketfå. Svårigheterna med nytänkandet framgår bl. a. klart av förslaget om ökat stöd till månadsresor och starthjälp för byggnadsarbetare i avsikt att öka den geografiska rörligheten bland dessa. Vi har i annat sammanhang påtalat den felaktiga inriktning arbetsmarknadspolitiken har fått och understrukit att denna måste vara ett komplement till en aktiv industri-, närings-, regional- och glesbygdspolitik, inte tvärtom. Det är väsentligt att sysselsättning i första hand skapas inom ramen för den ordinarie arbetsmarknaden. De åtgärder som vi från förordat för att ge ungdomar arbete är ett konkret exempel på detta. Åtgärder för att komma till rätta med ungdomsarbetslösheten har i centrala avseenden fått en felaktig inriktning. Insatserna borde ha inriktats mer på att ge ungdomar större möjligheter att få arbete inom enskilt näringsliv och småföretagsamhet i någon form av yrkespraktikplatser. Huvudregeln borde ha varit att alla ungdomar skall ha heldagsarbete. Vidare har vi påtalat nödvändigheten av att småföretagens potentiella utvecklingsmöjligheter tillvaratas. Åtgärder i syfte att främja den mindre företagsamheten är den bästa åtgärden för att skapa nya jobb och därmed minska behovet av arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Utvecklingen efter regeringsskiftet har inneburit att den offensiva närings- och industripolitik som då inletts förbytts i en passiv arbetsmarknadspolitik med hög arbetslöshet trots kontinuerligt ökande arbetsmarknadspolitiska åtgärder. I vår partimotion 1984/85:647 har vi lagt ett antal förslag, som ger arbetslinjen i arbetsmarknadspolitiken ett innehåll och bl. pekat på skilda stimulansåtgärder i syfte att skapa förutsättningar för långsiktigt fasta jobb. Vi har krävt att regeringen senast i samband med kompletteringspropositionen skulle återkomma med förslag i enlighet med de intentioner vi presenterat. Detta har inte skett, vilket är djupt beklagligt med tanke på den höga arbetslöshet som råder. Vi vidhåller därför de förslag som väcktes i motionen. En politik för regional balans är en nödvändig del i en ekonomisk politik med syfte att skapa god ekonomisk utveckling och full sysselsättning. De grundläggande balansproblemen i vår ekonomi kan inte lösas om inte produktionsförutsättningar i form av mänskligt kunnande, råvaror och andra naturtillgångar samt gjorda samhällsinvesteringar kan tas till vara över hela landet. Särskild regionalpolitisk betydelse har jord- och skogsbruket. En aktiv regionalpolitik måste bidra till att människor i alla delar av landet får likvärdiga möjligheter till arbete, service och god miljö. Regionalpolitiska hänsynstaganden måste därför tas inom samtliga samhällsområden. Systemet med regionalt differentierade arbetsgivaravgifter bör vidareutvecklas. Även järnvägar utanför de tättbefolkade regionerna bör utvecklas i stället för att avvecklas. Länsvägar och enskilda vägar måste få en större andel av väganslagen. Det regionala flyget bör utvecklas genom en generös koncessionsgivning till mindre flygbolag. All bör brukas. Högre utbildning, inte minst på dataområdet, bör erbjudas även utanför de traditionella universitetsorterna. Satsningen på inhemska förnyelsebara energikällor måste fullföljas. Likvärdiga möjligheter till social service och sjukvård måste finnas över hela landet. Den kommunala skatteutjämningen bör förstärkas. De små företagens ökade växtkraft hänger inte minst samman med utvecklingen på elektronik- och dataområdet. har en rad tekniskt mycket avancerade småföretag vuxit upp. finns det starka tendenser till att flertalet sådana företag koncentreras till några få platser i landet i närheten av de tekniska högskolorna. För att nå den spridning som är nödvändig för att säkerställa en geografiskt mer balanserad utveckling bör det övervägas att helt eller delvis befria de utvecklingsföretag som nyetableras utanför storstäderna och huvudorterna i resp. län från arbetsgivaravgifter. Utgångspunkten för den offentliga sektorns kraftiga utbyggnad har varit högt ställda krav på solidaritet och rättvisa. I har vi i stor politisk enighet byggt ut offentliga transfereringssystem för att ge goda livsvillkor även för gamla, sjuka, arbetslösa, handikappade och socialt utslagna. Vi har byggt ut skolväsendet, sjukvården och äldreomsorgen så att människor kan få utbildning och vård oavsett ekonomisk ställning eller bostadsort. Förändringar i det moderna samhället - kvinnornas ökade inträde på arbetsmarknaden - har också ökat kraven på en av samhället tillhandahållen barnomsorg. Utgifterna har emellertid nu blivit så stora att den totala offentliga sektorn uppvisar ett enormt underskott; detta trots att har världens högsta skattetryck. Det är inte längre möjligt att ytterligare höja skattetrycket. En sådan politik skulle få allvarliga sidoeffekter i form av t. ex. minskad arbetsvilja. Det framstår därför som en tvingande nödvändighet att lösa de offentliga uppgifterna inom en lägre kostnadsram. Socialdemokraterna har med sin devalverings- och inflationspolitik valt att skjuta budgetproblemen trots att den högkonjunktur vi upplevt direkt borde motivera målmedvetna anpassningsåtgärder. Men skall man komma till rätta med de mer långsiktiga problemen i statens finanser krävs strukturella besparingar. Sådana måste enligt uppfattning ske utifrån en fördelningspolitisk helhetssyn som innebär att som besparingar sker i mer generellt utgående transfereringar, måste förstärkningar ske för dem som har svårast att ekonomiskt klara besparingarna. Detta innebär att grundtrygghetsprincipen måste bli vägledande. När ett socialt påbyggnadssystem utöver grundtryggheten inte bygger på enskilda människors valmöjlighet blir det lätt ett system som förlorar anknytningen till verkligheten, dvs. nationens totala produktionsresultat. Det är vad vi har upplevt här i landet när rekordåren väl ebbat ut och den ekonomiska tillväxten stannat upp. En samhällsekonomi som inte längre tar hänsyn till den reella resurstillväxten har förlorat sin fördelningspolitiska inriktning och drabbar de ekonomiskt svaga i samhället, de som verkligen behöver grundtryggheten. En ökad avgiftsfinansiering av offentliga tjänster kan leda till både högre effektivitet och större rättvisa. Det förutsätter emellertid i sin tur att ekonomiskt svaga grupper är tillförsäkrade en grundtrygghet, som gör det möjligt för alla att utnyttja samhällets tjänster. Självfallet måste skilda principer gälla för avgiftssättning på sociala resp. tekniska tjänster. En ökad avgiftsfinansiering har betydelse både för efterfrågestyrning och som finansieringskälla. Det ökade avgiftsuttaget får emellertid inte leda till totalt sett högre uttag. Helt klart är att den dominerande delen av de offentliga utgifterna även framgent måste finansieras skattevägen. Högre effektivitet skulle sannolikt kunna uppnås om mer konkurrens tillåts inom den offentliga sektorns verksamhetsområde genom att privata och kooperativa lösningar ges ökad möjlighet att erbjuda alternativ till de Som exempel kan nämnas kommunernas tekniska verksamhet men även daghem, vårdhem och läkarcentraler. En självklar förutsättning är att servicens kvalitet inte får försämras. Verksamheten måste bedrivas inom de ramar som samhällets beslutande organ ställer upp. Ett ytterligare medel för att öka valfriheten och servicen måste vara att satsa på småskaliga lösningar. De stora institutionerna har inte visat den effektivitet som teoretiska beräkningar förutskickat. har det inom den statliga sektorn blivit allt vanligare med företag som konkurrerar med vanliga privata företag. Detta har dels skett inom statsföretagskoncernen, dels i form av dotterföretag till de statliga verken. All erfarenhet visar att konkurrensutsatta företag sköts effektivast i privat regi. Vi föreslår därför att en långsiktig utförsäljning av statliga företag påbörjas. En förutsättning för ett modernt demokratiskt samhälles utveckling är att välståndet fördelas på ett rättvist sätt. Alla måste ha en ekonomisk grundtrygghet, detta gäller särskilt vid ålderdom, sjukdom, handikapp och arbetslöshet. Möjligheter till god sjukvård och utbildning bör gälla för alla medborgare. Stat och kommun måste ta det grundläggande ansvaret för att resurserna fördelas så att alla kan känna ekonomisk trygghet och få tillgång till vård och omsorg. Det sociala välfärdssystemet måste utformas så att man tar till vara de välståndsbildande krafterna och ger människor ökade möjligheter att ordna sitt liv efter egna förutsättningar och önskemål. Fördelningspolitiken har misslyckats i flera grundläggande avseenden. Arbetslöshet och prisstegringar har varit avsevärt högre än regeringens egna anmälda ambitioner och angivna målsättningar. Devalveringen har förstärkt inflationsutvecklingen och omfördelat tillgångar till personer med reala värden. För att inte ytterligare öka de sociala och ekonomiska klyftorna i samhället måste fördelningspolitiken enligt uppfattning få ett i viktiga avseenden förändrat innehåll: Återkommande starkt omfördelande devalveringar måste undvikas. Det förutsätter samhällsekonomiskt ansvariga löneavtal inom tillgängliga ramar. Företagens utdelningspolicy måste präglas av samma synsätt. Kompensationstänkandet på avtalsmarknaden måste mönstras ut. Staten har som arbetsgivare ett särskilt ansvar. En hård utgiftsgranskning är nödvändig inom hela den offentliga verksamheten, såväl för gamla som nya utgifter. Automatiskt verkande utgiftssystem begränsas. Effektiviteten främjas bl. a. genom rationalisering, ökad konkurrens och avgiftsbeläggning av tjänster, men utan att göra avkall på grundtrygghet och likvärdig service. Intäktshöjande engångsåtgärder, t. ex. försäljning av statliga bolag eller delar av affärsdrivande verk, bör bidra till att hejda den statliga skuldsättningen och därmed minska räntebördan i budgeten. Samhällets inkomstöverföringar måste tillgodose kravet på grundtrygghet samt värna om dem som har de största behoven och om barnfamiljernas ekonomiska villkor. Nödvändiga begränsningar måste inriktas på de högsta nivåerna. Med en solidarisk fördelning mellan sektorer och branscher kan en ökad finansiering med avgifter införas i arbetslöshetsersättningen. Skatterna skall utgå efter bärkraft. Den statliga skattepolitiken bör syfta till att skapa förutsättningar för en mer likvärdig beskattning över hela landet, bl. a. genom den kommunala skatteutjämningen. Marginalsbeskattningen lindras för vanliga inkomsttagare främst genom en harmonisering av skatte- och bidragssystem. En aktiv regionalpolitik och livskraftiga areella näringar är nödvändiga förutsättningar för att skapa likvärdiga levnadsförhållanden i olika delar av landet, också i glest befolkade områden. Den allmänna försäkringen har mer och mer blivit en försäkring mot inkomstbortfall. Grundskyddet har relativt sett försvagats. Skillnaderna i förmåner har ökat. Människor utan förvärvsinkomster hamnar lätt vid sidan av alla försäkringsförmåner. Detta gäller inte minst de många som ställs utan arbete och på så sätt får ett svagare socialförsäkringsskydd. De grundläggande förmånerna för barnfamiljer, sjuka, arbetslösa och pensionärer behöver i flera fall räknas upp. Besparingar i de offentliga utgifterna har i den politiska debatten ibland ställts emot en rättvis fördelningspolitik. Man har då i regel jämfört effekterna på utgiftsnedskärningarna på enskilda hushåll med ett läge där över huvud taget ingenting förändras. Det är naturligtvis helt orealistiskt. skulle en politik där budgetunderskottet tillåts växa innebära ett direkt hot mot ekonomi och därmed den grundläggande förutsättningen för välfärden. Vi vill alltså understryka att besparingspolitiken inte står i strid med en rättvis fördelningspolitik utan i stället är en förutsättning för att en sådan uthålligt skall kunna bedrivas. utgångspunkt för skattepolitiken är dels att skatt skall betalas efter bärkraft, dels att skattesystemet skall stimulera arbete, sparande och investeringar. Höjningar av det totala skatteuttaget kan inte lösa några samhällsekonomiska problem. Skattepolitiken skall i flera avseenden positivt medverka i stabiliseringen och restaureringen av ekonomi. Marginalskatterna och marginaleffekterna skall sänkas. Det är en förutsättning för ökade insatser i arbetslivet. Det är också en förutsättning för att löneutvecklingen skall kunna hållas inom ekonomins strikta ramar. Skattepolitiken måste bedrivas långsiktigt. Det är nödvändigt därför att olika aktörer inom det ekonomiska livet skall veta vilka förutsättningar som gäller också på . Utan sådana besked finns betydande risk att de kompenserar sig för olika eventualiteter. Ju ryckigare och nyckfullare statens ageranden är desto större skäl finns att söka förtida kompensationer. Regeringen har brustit grovt i skattepolitiken i dessa avseenden. Åter skall inflationen okontrollerat få driva upp marginalskatterna. Återigen kommer kortsiktiga förslag såsom exempelvis skatterabatten om , vilken enbart skall utbetalas under valåret. Allt mer blir skattepolitiken ett instrument i den egna valkampanjen genom särregler där skatteförändringarna siktar in sig på löntagarna men diskriminerar pensionärer, småföretagare, bönder, kulturarbetare m. fl. Detta gäller också förslaget om schablonavdrag vid taxeringen. har motsatt sig en sådan politik. Vi har i stället lämnat förslag till en skattepolitik som kan förenas med rättvisa och ett långsiktigt saneringsarbete av landets ekonomi. Våra förslag har bl. a. inneburit följande riktlinjer, vilka vi anser vara nödvändiga som grund för den ekonomiska politikens utformning. Basenheten för skatteskalan skall återställas till den nivå som var avsedd skattepolitiska beslut. Från denna nivå skall fullt inflationsskydd gälla framöver. Den kommunala skatteutjämningen måste utvecklas så radikalt att det också i realiteten finns förutsättningar för en utjämnad utdebitering. Skatteskalan i skikten över den s. k. brytpunkten (18-21) skall återställas till den ursprungligt avsedda. De stora marginaleffekter som uppkommer genom kombinationen av en progressiv skatteskala och inkomstprövade bidrag och avgifter måste begränsas. Beroende på dessa kan barnfamiljer också i låga inkomstlägen i mycket liten utsträckning påverka sin ekonomi genom ökade inkomster. grundinställning är att baslivsmedel inte bör belastas av moms. Tekniskt sker det enklast genom en återbetalning av momsen på vissa väl definierade basvaror. gäller detta för mjölk. Det är angeläget att återgå till momsåterbäring också på basmaten i övrigt. Det nuvarande systemet fungerar smidigt utan krångel och byråkrati. Skulle emellertid andra partier i driva igenom beslut att minska eller t. o. m. helt slopa den nuvarande återbäringen måste andra lösningar prövas, däribland en direkt differentiering av momsen. Alla olika krafter som påverkar det ekonomiska utfallet i landet måste samverka för att utvecklingen skall kunna ledas i rätt riktning. Bland det allra viktigaste är att de enskilda medborgarnas ekonomiska beteende bringas i god överensstämmelse med de samhällsekonomiska målen. Skattesystemet är det politiska medel som kraftigast påverkar människors ekonomiska Därför är det av avgörande betydelse för möjligheterna att uppnå ekonomisk balans i att skattesystemets styreffekter är de ur samhällsekonomisk synvinkel riktiga. Styr skattesystemet folks handlande i fel riktning, mot ökad konsumtion och improduktiva investeringar, riskerar alla övriga ekonomiska insatser att bli ett slag i luften. Mot denna bakgrund har den progressiva utgiftsskatten kommit att framstå som ett intressant alternativ till det nuvarande inkomstskattesystemet. Huvuddragen i utgiftsskatten ligger i linje med grundläggande värderingar om jämlikhet, resurshushållning och decentralisering. Ambitionerna att med hjälp av skatterna främja jämlikheten kan inte bara bevaras genom att utgiftsskatten liksom inkomstskatten är progressiv. De får också större möjligheter att slå igenom i praktiken eftersom möjligheterna till skattemanövrer, nolltaxering och skattefusk minskar. Att småspararna å ena sidan gynnas och att beskattningen av stora kapitalvinster å andra sidan beskattas hårdare överensstämmer också med ideologi. Vi anser dock att det, utan att föregripa utredningens slutliga ställningstagande, borde vara möjligt att göra förändringar i de gällande skattereglerna för att uppnå några av de fördelar som ett helt genomfört utgiftsskattesystem erbjuder. I enlighet härmed har lämnat förslag om s. k. privata investeringskonton där det genom skattereduktion i praktiken blir möjligt till skattefritt sparande för start av företag. Detta kan utvecklas också till annat småsparande. Skattepolitikens utformning är av stor betydelse för småföretagens utveckling och överlevnad. Småföretagen är starkt påverkade av olika skatteregler, inte minst genom de psykologiska effekter som skatter medför. I det lilla företaget där ägaren själv är verksam spelar skatteuttaget en förhållandevis större roll än i ett stort företag med oftast passiva ägare. Därför föreslår vi i en särskild partimotion angående beskattningsfrågor för företag och jordbruk bl. a. att förmögenhetsskatten slopas på arbetande kapital, att ett avgiftsfritt bottenbelopp på egenföretagares inkomst införs, att sjukförsäkringsavgifter för små- och egenföretagare sänks och att forskningsavdraget återinförs. Utöver ovannämnda skattefrågor, som direkt berör produktionslivet, vill vi också särskilt framhålla vikten av att den statliga fastighetsskatten slopas. Vi har i en utförlig partimotion (1984/85:63) motiverat vårt motstånd med att skatten höjer skattetrycket, inte tas ut efter bärkraft, är orättvis samt konserverar det nuvarande subventionssystemet på bostadssidan. V.6 Den kommunala ekonomin Den kommunala sektorn är den samhällssektor som vuxit mest . Trots en gradvis neddragning av den kommunala konsumtionsökningen har den tagit i anspråk mer än hälften av resurstillväxten den senaste tioårsperioden. Till stor del förklaras den ökade kommunala konsumtionen av att kommuner och landsting fått ta över uppgifter från staten. Även de demografiska förändringarna har haft viss betydelse. Den kommunala sektorn har som helhet betraktad en god likviditet (ca ). Den finansiella ställningen varierar emellertid mycket mellan olika kommuner och landsting. Aktuella beräkningar av KEAgruppen tyder på att en ytterligare förstärkning av den kommunala ekonomin kan komma att ske . Mot den bakgrunden har regeringen föreslagit att den likviditetsindragning som ovan nämnts inte bara skall gälla företagen utan även kommuner och landsting. För den kommunala sektorn beräknas likviditetsindragningarna 1986 bli . Nackdelen med regeringens förslag är att det innebär att man skjuter frågan om en minskad finansiell överföring från staten till kommunsektorn framför sig till 1988, när medlen får lyftas. förslag i vår ekonomiska partimotion innebar att en direkt besparing för staten på ca borde ske . I vårt förslag betonas att den minskade finansiella överföringen måste kombineras med en minskad statlig detaljreglering av kommunernas och landstingens verksamhet, så att möjligheterna till lokala anpassningar ökar. Vårt förslag består för det första i att någon kompensation inte bör utgå för borttagandet av den kommunala beskattningen av juridiska personer. I och med att regeringen nu för sin del föreslår en inskräning av kompensationen med 250 milj. kr. så får vårt förslag netto en helårseffekt på 1 550 milj. kr. För att minska effekterna för de kommuner som har svårast att bära den uteblivna kompensationen anser vi att den extra skatteutjämningen bör höjas med 200 milj. kr. Den andra delen av vårt besparingsförslag är att det kommunala skatteunderlaget minskas för såväl kommuner som landsting. Detta innebär en minskad finansiell överföring från staten till kommunerna med ca och till landstingen med . Ett avgörande inslag i strävandena att stärka den kommunala självstyrelsen och att effektivisera den kommunala verksamheten måste bli en begränsning av kostnadsdrivande statlig reglering. De specialdestinerade statsbidragen som utgår till ca 90 olika kommunala och landstingskommunala verksamheter, belöper sig sammantaget till ca . Strävan bör vara att etappvis omfördela dessa resurser till ett system med generellt utgående statsbidrag med skatteutjämnande effekt. Med ett sådant system skulle lokala och regionala anpassningar underlättas, som en regional utjämning skulle ske mellan kommuner och landsting med god resp. svag skattekraft. Skillnaderna i kommunalskatt har ökat kraftigt . I de mest extrema fallen skiljer sig skatteuttaget med , dvs. vid en inkomst på . Eftersom de högsta kommunalskatterna ofta drabbar folk i låg- och medelinkomstlägen är det utomordentligt angeläget att minska skillnaderna genom en förstärkning av skatteutjämningen. Förutom det redan etablerade skatteutjämningssystemet har vi också ett inomregionalt utjämningssystem i . Regeringen har därutöver nu föreslagit ett tredje system med ett nytt progressivt avgiftssystem på kommuner och landsting för att delfinansiera den kommunala skatteutjämningen. Avgiftsnivån föreslås bli . per skattekrona i de flesta fall, men i tre kommuner föreslås den bli resp. . per skattekrona, . per skattekrona och . anser att ett eventuellt införande av ett nytt finansieringssystem bör anstå till dess att skatteutjämningskommittén presenterat sitt slutbetänkande. I avvaktan därpå avvisar nu regeringens förslag och hänvisar till det förslag vi lade . Detta innebär en förstärkning av den kommunala skatteutjämningen med . Reglerna för skatteutjämningen bör utformas så att denna miljard tillfaller de kommuner som har de besvärligaste ekonomiska villkoren.