mot · G8023147 · 1985-04-16 00:00:00 — m. fl. Utvecklingslinjer för hälso- och sjukvården, m. m. 1984/ 85:181) uttalade , , att i i-länderna kan en minskning av tobaksrökningen betyda mer än någonting annat i den förebyggande hälsovården när det gäller att minska sjukligheten och öka livslängden. I konsekvens med detta uttalande har WHO etablerat ett särskilt program för rökningsfrågorna på samma sätt som man har särskilda program för cancer, hjärt-kärlsjukdomar, alkohol, hälsoupplysning etc. Inom ramen för WHO:s program för tobaksfrågor har man bl. a. satt upp ett permanent internationellt expertråd, man har upprättat samarbetscentra för olika aspekter på tobaksfrågorna (varav det för åtgärdsprogramfrågor förlagts till en svensk institution, tobakens skadeverkningar, NTS) och man har sammankallat internationella expertkommittéer som utarbetat rapporter med bl. a. rekommendationer till medlemsländerna i tobakspolitiska frågor. Som en sammanfattning av de mera övergripande rekommendationer som stötts av samtliga expertkommittéer kan sägas att varje land bör etablera ett tobakspolitiskt program med klart definierad målsättning och att åtgärdsprogrammet för uppnående av de uppställda målen bör ges hög prioritet och ha en självständig ställning som de olika delåtgärderna i tobaksprogrammet bör vara väl samordnade med andra förebyggande hälsovårdsåtgärder och i tillämpliga delar vara inlemmade i berörda samhällsfunktioners reguljära verksamhet. Rent praktiskt betyder de ovannämnda WHO-rekommendationerna bl. a. att det är otillräckligt att tobaksfrågor bara kommer in som delaspekter inom olika ämnesområden som t. ex. cancerbekämpning, hälsoupplysning eller miljövårdsarbete för inomhusmiljöer. Först och främst måste tobaksproblematiken, på motsvarande sätt som t. ex. alkoholproblematiken, vara officiellt klassificerad och allmänt uppfattad som ett självständigt problemområde med förgreningar inom många andra områden. Först därigenom kan tobaksaspekten i varje sådant fall där den förekommer som en bland flera delaspekter få den uppmärksamhet och resurstilldelning i relation till de andra delaspekterna som är nödvändig för att bästa möjliga hälsoeffekt skall kunna uppnås. gav i sitt slutbetänkande, SOU 1981:18 uttryck för en sådan helhetssyn som här ovan skisserats. Man gav t. ex. konkreta idéer om en organisatorisk struktur där hälso- och sjukvården, undervisningsväsendet, organisationerna, massmedia m. fl. skulle ha olika uppgifter i det praktiska fältarbetet inom ramen för ett samlat program. Det centrala ledningsansvaret för programmet skulle åvila i administrativt hänseende och NTS med avseende på funktionen som ämnesspecifikt fackorgan. har emellertid endast ett fåtal av tobakskommitténs förslag blivit genomförda, trots att de ovannämnda grunddragen i kommitténs förslag stötts av en helt överväldigande majoritet av remissinstanserna. I har på de senare åren ett flertal vetenskapligt tunga utredningar fäst uppmärksamheten pä den unika betydelse som just tobaksrökningen har för folkhälsan. Ett sådant exempel är den stora, av delegationen för långsiktsmotiverad forskning initierade, kartläggning av hälsoutvecklingen i vilken redovisas i (, , , ; 1979). I ett resonemang om den förebyggande hälsovårdens möjligheter att ge resultat påpekar man där (s. 204): För att få en sådan effekt att dödlighet och total sjuklighet blir märkbart påverkade, måste ett preventivt program på en gång slå mot flera av de stora sjukdomarna. Arbetet för minskad tobaksrökning är en av de få verksamhetstyper som faktiskt kan ha en sådan effekt genom att väsentligt påverka såväl hjärt-kärlsjukdomar som cancersjukdomar, två av våra allra största sjukdomsgrupper. Vad speciellt cancersjukdomarna beträffar har cancerkommittén i sitt avgivna betänkande, SOU 1984:67, åskådliggjort dessa förhållanden synnerligen klart genom konstateranden som: "Rökarens risker är så stora att import och försäljning av tobaksvaror inom landet inte skulle vara tillåten om man endast såg till rent medicinska aspekter eller "Det borde vara orimligt att i ett modernt samhälle acceptera de hälsorisker och skador tobaksrökningen otvetydigt för med sig. Det behövs en genomgripande attitydförändring till rökningen som samhällsproblem och det behövs en uttalad viljeinriktning, inte minst från politiker och beslutsfattare på olika nivåer, mot ett slutligt mål. Regeringens proposition 1984/85:181 om Utvecklingslinjer för hälso- och sjukvården, m. m. ägnar förvisso ett särskilt avsnitt åt Åtgärder mot tobaksbruket. Det som där anförs räcker emellertid inte för att motsvara de ovannämnda, av rekommendationer understödda. kraven på en kraftfull tobakspolitik. De i propositionen tecknade framtida åtgärderna (avsnitt 3.8.2-3.8.5) täcker långt ifrån alla de delområ den som behöver täckas. Vidare saknas den ovan efterlysta helhetssyn som behövs för att ge tobaksproblematiken den egna identitet som är en förutsättning för maximal effektivitet i arbetet för minskat tobaksbruk. Eftersom vi i har förmånen att redan nu ha en god grund att bygga vidare på i tobaksarbetet, kan avsevärda förbättringar uppnås redan genom ett par tämligen enkla kompletteringar i anslutning till det i propositionen sagda. Dessa åtgärder behöver inte heller medföra några omedelbara kostnader utan kan få effekt redan genom en effektivisering i användningen av redan satsade resurser. Den första förstärkningsåtgärden i anslutning till proposition 1984/85:181 kan bestå i att regeringen gör policyuttalanden som klart markerar att man betraktar arbetet för minskat tobaksbruk som ett viktigt, självständigt delområde i det förebyggande hälsovårdsarbetet. Ett exempel på sådant policyuttalande kan anföras från , där hälsovårdsdirektören, , sagt följande: Cigarettrökning är den viktigaste, enskilda dödsorsak som kan undvikas i vårt samhälle och vår tids viktigaste folkhälsofråga. Mitt främsta mål för hälsoarbetet är ett rökfritt samhälle . Redan genom ett kort uttalande som det citerade uppnås att tobaksproblematiken får en sådan egen identitet som underlättar och effektiviserar tobaksarbetet både i stort och inom varje enskilt delområde. Om dessutom några mera kortsiktiga och därmed mera näraliggande mål också formuleras, kan en ytterligare stimulans för den närmaste tidens arbete uppnås. På kan en ytterligare markering av tobaksproblematikens självständiga identitet ske t. ex. genom att man samlar de statliga anslagen till arbetet mot tobaksbruket under en egen rubrik i bl. a. budgetsammanhang. Den andra förstärkningsåtgärden i anslutning till proposition 1984/85:181 kan knyta ännu närmare an till propositionen själv. I dennas avsnitt 3.5 behandlas Hälsopolitiska aspekter i samhällsplaneringen. En central aspekt är därvidlag de s. k. sektorsprogrammen. En konsekvens av ett sådant grundläggande policyuttalande som föreslagits i föregående stycke borde vara att tobaksområdet gjordes till ett av de områden för vilka särskilt sektorsprogram upprättas. Även här torde det vara angeläget att tillämpa det synsätt som i propositionen tämligen allmänt förordas i hälsopolitiskt programarbete, nämligen en nära samverkan med bl. a. berörda organisationer. Med hänvisning till det som ovan anförts om NTS (som WHO-organ för tobaksfrågor och som ett av tobakskommittén föreslaget ledningsorgan) torde en sådan samverkan vara speciellt aktuell just på tobaksområdet. Med hänvisning till det ovan anförda får vi hemställa 1. att beslutar begära att regeringen genom policyuttalanden och på andra sätt fastställer en officiell, aktiv tobakspolitik så att arbetet för minskat tobaksbruk får en klart markerad, egen identitet som ett i det förebyggande hälsovårdsarbetet ingående delområde för vilket man angett väl definierade kortoch långsiktiga mål, 2. att uttalar sig för att ämnesområdet Minskat tobaksbruk får bli ett av de områden för vilka man utarbetar ett särskilt hälsopolitiskt sektorsprogram. () () () () (vpk) minab/gotab 1985