mot · G8021261 · 1985-01-23 00:00:00 — Motion 1984/85:1261 Per m. fl. En betydande del av världens befolkning lever i fattigdom och djup misär. I flera av länderna i södra har situationen förvärrats. Skillnaden i utveckling mellan olika grupper av har dessutom ytterligare markerats under den långa konjunkturnedgången. Bäst har de länder klarat sig som satsat på marknadsekonomiska lösningar, privat ägande, enskilt näringsliv och en öppen utrikeshandel. Sämst har det gått för de länder som kvarstannat i feodala strukturer eller som enligt socialistisk modell kollektiviserat jordbruket och sökt sätta centralplaneringen i system. Rustningar och krig mellan och inom utvecklingsländer saboterar allt fler ansträngningar för framsteg och utveckling. Ett tragiskt exempel på detta är utvecklingen i . råder för stora delar av den etiopiska befolkningen hungersnöd och ett obeskrivligt lidande i stället för ett begynnande välstånd. Utvecklingsländernas egna ansträngningar är alltid avgörande för att åstadkomma en positiv utveckling och tränga undan fattigdom och underutveckling. Genom överföring av kunskap och resurser kan de rika länderna påskynda utvecklingen i de fattiga länderna. är - trots betydande ekonomiska problem - ett av världens rikaste länder. Vi skall därför genom ett generöst utvecklingsbistånd, minst i nivå med internationella överenskommelser, och omfattande handel bistå människorna i utvecklingsländerna och stödja deras ansträngningar för en ljusare framtid. Ser man utvecklingsansträngningar i ett längre perspektiv är det trots allt viktigt att framhålla att dessa på många områden varit framgångsrika. uppvisar som gemensam grupp en relativt snabb ekonomisk tillväxt . Ett annat exempel på att vissa framsteg uppnåtts är att medellivslängden i många har stigit med . 1960-talets och 1970-talets utvecklingsstrategi kom i flera av de som mottog svenskt bistånd att få starka socialistiska och i vissa fall 1** 1984185. Utgångspunkten för denna utvecklingsstrategi var målsättningen om en icke-kapitalistisk utveckling i tredje världen. Handel och kontakter med i-länderna ansågs skapa oacceptabla beroendeförhållanden. Utvecklingsarbetet skulle därför i stället baseras på egna ansträngningar och en därmed självpåtagen isolering. Marknadsekonomin motarbetades genom att ekonomier gavs allt större planekonomiska inslag. Ensidiga satsningar gjordes på väldiga industriprojekt och kollektivisering och statsdirigering av lantbrukssektorn. kan vi se resultatet av denna utvecklingsstrategi i t. ex. . Trots att förutsättningarna i var relativt gynnsamma och att en del positiva resultat nåddes i början av landets självständighet, har ekonomi blivit alltmer kaotisk. Befolkningens armod och umbäranden ökar år . I-ländernas bistånd till skall hjälpa dessa i deras utvecklingsarbete. Ett flertal har erbjudits ett större bistånd än de kunnat absorbera. Ett exempel på detta är som 1984 hade ca i avtalat men ej utnyttjat bistånd. Andra länder har planlöst mottagit bistånd under bristande kontroll från givarlandet. I efterhand har utvärderingar visat att u-landet saknat möjligheter att effektivt utnyttja biståndet. Även om u-hjälpens besvikelser berör de flesta givarländer har faktiskt särskild anledning till eftertanke. Utvecklingen är speciellt dålig i flera av programländerna för svenskt bistånd. Socialdemokratin har valt att satsa de stora biståndsbeloppen på socialistiska regimer som velat föra en socialistisk utvecklingspolitik. Nästa led i denna tankekedja har varit att om bara valt rätt regim/land att ge biståndet till så behöver vi inte längre bry oss om biståndets utformning. Den saken ordnar mottagarlandet bäst självt. Ur denna filosofi växte det fram en u-hjälp som har få internationella motsvarigheter i kravlöshet och frikostighet. Importstöd och luftiga s. k. programstöd har fått ta en stor del av landramarna. Projektinsatser med noggrann målangivelse har blivit få. När sedan utvecklingen i de svenska programländerna blir allt annat än ideal, när regimerna söker tvångskollektivisera de traditionella småbrukarna, subventionera byråkratin i städerna och för en omöjlig valuta- och kreditpolitik så blir naturligtvis besvikelsen för den svenska utvecklingshjälpen desto större. Hela förutsättningen för den socialdemokratiska regimorienterade biståndspolitiken faller sönder. Vårt bistånd till länderna i tredje världen bör utgå från det ömsesidiga beroendet mellan i- och . Ett u-lands möjligheter att exportera sina produkter och utvidga sin industriella bas är av avgörande betydelse för landets ekonomiska utveckling. Genom att utnyttja den internationella arbetsfördelningens fördelar påskyndas den egna välfärdsutvecklingen. Exportinkomster tillför exportlandet utländsk valuta. Denna kan spela samma roll för landets ekonomiska utveckling som utländskt bistånd. Men det är helt skilda processer som skapar dessa medel. För export krävs produktion. Verkstäder och fabriker byggs. Människor ges arbete. Råvaror och utrustning köps. Landets produktion och förvaltning måste organiseras effektivt för export till världsmarknadspris. Industrialisering stimulerar till risktagande och initiativ, ökar spar- och investeringsbenägenheten i samhället samt motverkar byråkrati och ineffektivitet. Den snabba utvecklingen i de s. k. NIC-länderna visar den utvecklingskraft som exportledd industrialisering besitter. Att denna snabba industrialisering i flertalet NIC-länder skett parallellt med en gynnsam utveckling av ländernas jordbruk är både anmärkningsvärt och något att ta fasta på i utvecklingsarbetet. Den process som resulterar i att ett u-land erhåller bistånd är av helt annan karaktär. För att få biståndsmedel krävs att u-landets ministrar och tatstjänstemän formulerar stora utvecklingsplaner och tar fram rader av tänkbara projekt, som man hoppas att biståndsgivarna skall satsa pengar i. Risken är stor att allt för mycken möda läggs ned på dessa aktiviteter, att landets egna satsningar därmed kommer i andra hand. 1970-talets oljekriser och internationella lågkonjunktur drabbade särskilt de ej oljeexporterande utvecklingsländerna utomordentligt hårt. Resultatet av bl. a. dessa faktorer har blivit att dessa länder drastiskt tvingats skära ned sin import av investeringsvaror till industri och infrastruktur. Möjligheterna att betala tillbaka utländska lån har försämrats, vilket undergrävt ländernas kreditvärdighet och möjlighet att få nya lån. För utvecklingsländerna spelar den internationella handeln en väsentligt större roll för utvecklingen än biståndsmedel. export till i-länderna är t. ex. tio gånger större än u-hjälpen. En av de mest betydelsefulla insatserna som i-länderna kan vidta för att hjälpa är att stå emot de krav på ökade handelshinder som reses från allt fler håll. Den svenska importen från är internationellt sett låg. Detta innebär att vi, när vårt totala bidrag till utveckling, jämförs med det bidrag andra i-länder ger, blir vårt stöd inte lika imponerande som när man enbart granskar det traditionella biståndet. skall därför verka för en växande och strikt genomförd frihandel samt borttagande av industrivärldens olika protektionistiskt verkande regler och förordningar. En sådan utveckling skulle framför allt gynna de som redan lyckats upparbeta en viss export samt de länder som målmedvetet arbetar för att bygga upp en egen exportindustri. I utvecklingsländerna råder akut brist på många komponenter. T. ex. låg sparkvot, brist på utländsk valuta, avsaknad av modern teknik, utbildad arbetskraft och infrastruktur vilka är nödvändiga för utveckling. kontakter med industriländerna spelar därför en nyckelroll i utvecklingsprocess. Via handel, utländska investeringar, förmånliga krediter och bistånd kan i-länderna stödja utvecklingsländerna. Utländska bistånd är särskilt angeläget till de länder som har bristande förutsättningar att på kort sikt via världshandeln tränga undan fattigdom och underutveckling. Det statliga svenska biståndet genom SIDA bör därför inriktas på de fattigaste länderna, den s. k. fjärde världen. bör söka samarbete med de och satsa resurser i de projekt som har störst förutsättningar att uppfylla de biståndspolitiska målen. Erfarenheten visar att med ett marknadsekonomiskt system har avsevärt större möjligheter än motsvarande länder med planekonomiskt system att utnyttja biståndsmedlen effektivt. bör därför i ländervalet prioritera samarbetspartner med ett marknadsekonomiskt synsätt. Dessutom bör vi i utvecklingsarbetet söka främja marknadsekonomiska lösningar. För att biståndet skall bli effektivt krävs att aktivt engagerar sig i biståndsprocessen. Ett väl utvecklat och förtroendefullt samarbete mellan givare och mottagare av bistånd ökar förutsättningarna för framgång. Katastrofhjälp och humanitärt bistånd skall styras av medmänsklig omtanke. Katastrofbistånd bör snabbt kunna ges för att lindra akuta nödbehov. En utveckling på landsbygden och ett effektivare lantbruk är i många nyckeln till utveckling. Erfarenheten visar att de stora industriprojekt som i många fall vill styra vårt bistånd till ofta misslyckas. Småskaliga, för de enskilda människorna vardagsnära, biståndsprojekt har större förutsättningar att bli framgångsrika. skall i internationella sammanhang verka för fred. frihet, ökad frihandel och större, effektivare bistånd till utvecklingsländerna. har fastställt fyra mål för vårt bistånd till utvecklingsländerna. bistånd skall i mottagarlandet bidra till resurstillväxt, ekonomisk och social utjämning, demokratisk samhällsutveckling samt nationellt oberoende. Biståndsmålen är den bevekelsegrund på vilken väljarna sagt ja till att använda av skattemedel till bistånd. Om biståndet används ineffektivt, dvs. på sådant sätt att målen ej uppfylls, kommer väljarnas stöd för vårt statliga bistånd att successivt minska. Därför är det av central betydelse att biståndet ges på sådant sätt och till sådana ändamål att de biståndspolitiska målen uppfylls. Tillväxt är av fundamental betydelse för att bekämpa fattigdom och underutveckling i . Om ett land kan upprätthålla hög tillväxttakt kommer detta att öka förutsättningarna för att uppfylla de övriga tre biståndsmålen. För att mäta resurstillväxten i ett land finns det ett antal traditionella ekonomiska mätbegrepp som t. ex. BNP per capita. Målsättningen om resurstillväxt för en hel nation kan därför kontrolleras relativt väl. Däremot är det svårare att mäta den samhällsekonomiska betydelsen av varje enskilt biståndsprojekt. Särskild vikt bör läggas vid att biståndet medverkar till att projekten har en egen livskraft även när biståndet reduceras. Utgångspunkten för samarbetet skall vara att när en investering är avslutad skall mottagarlandet svara för driftkostnaderna. Ekonomisk och social utjämning Det grundläggande målet för vårt bistånd är att förbättra villkoren för de fattiga och nödlidande människorna i tredje världen. Genom bistånd tas stora resurser från den rika världen som förs över till människorna i utvecklingsländerna. Men det avgörande för om vi skall komma till rätta med fattigdomen är att öka produktionen av varor och tjänster i de fattiga länderna och fördela dem rättvist. bistånd bör stödja de fattigaste länderna och den fattiga delen av dessas befolkning. Genom projekt på landsbygden skapas generellt sett större förutsättningar att uppnå målet om social och ekonomisk utjämning. Målsättningen om nationellt oberoende har flera dimensioner. Den första är att vi genom vårt bistånd skall stödja stater vars nationella oberoende är hotat. Vårt omfattande bistånd till t. ex. frontstaterna syftar bl. a. till att värna om dessa länders oberoende och minska ländernas beroende av . Oberoendemålet är starkt kopplat till målet om resurstillväxt. Erfarenheterna oljeprishöjningar visar entydigt att en svag och ineffektiv ekonomi är betydligt mer beroende av omvärlden än en stark ekonomi med en väl utvecklad utrikeshandel. En förutsättning för att ett land skall kunna hävda sitt nationella oberoende är därför en stark ekonomi. Det finns ett flertal exempel på att en biståndsgivare har blivit så betydande inom vissa sektorer i ett utvecklingsland att det fått ett avsevärt inflytande på utvecklingen inom denna sektor. Ett sådant biståndsberoende måste, bl. a. mot bakgrund av målet om nationellt oberoende, motarbetas. Det finns få väl fungerande demokratier bland världens . I flertalet råder politisk ofrihet som sträcker sig från förstelnade och ineffektiva enhetspartier till totalitära förtryckarregimer. Att genom bistånd bidra till en demokratisk samhällsutveckling och respekt för mänskliga frioch rättigheter har och är därför ett centralt mål för vårt bistånd. När det svenska biståndet började ges genom landprogrammering valde man att stödja länder som vi tidigare haft visst samarbete med, t. ex. , , och . kan vi konstatera att i har demokratin förstärkts, medan och men framför allt har utvecklats till enpartistater. valde i nästa skede att stödja befrielserörelser i bl. a. , , och . När dessa var folkliga rörelser mot den portugisiska kolonialmakten och för nationell och politisk frigörelse var samarbete ganska problemfritt. Men när befrielsen vunnits har de tidigare befrielserörelserna i de flesta av dessa länder skapat socialistiska enpartistater. Den demokratiska utveckling som vi hoppats på, med växande respekt för de mänskliga fri- och rättigheterna, har dess värre i flera fall förbytts i dess motsats. och är länder som fått svenskt bistånd både utifrån en liknande situation och motsvarande svenska förhoppningar. I dessa länder kan vi skönja en utveckling bort från frihet och demokrati. I pågår svåra förföljelser mot befolkningen i som det regerande partiet på sin kongress beslutat att avskaffa den demokratiska författningen och införa enpartivälde. I försöker regimen att utåt hävda att den försöker skapa ett demokratiskt samhällsskick, som det finns allt fler tecken på att utvecklingen går i helt motsatt riktning. Demokratimålet innebär att respekten för både demokratiska och mänskliga fri- och rättigheter skall växa i de länder som vill ta emot svenskt bistånd. I flera av de länder som har eller är mottagare av svenskt bistånd har dock utvecklingen gått i helt motsatt riktning. Särskilt allvarligt är det faktum att länder som mottagit svenskt bistånd är eller har varit indragna i krigshandlingar som inneburit allvarliga brott mot målsättningen om demokratisk samhällsutveckling. Riktlinjer för ett effektivare bistånd Moderata samlingspartiet har med kraft hävdat vikten av omprövning och förnyelse av vårt lands biståndspolitik. Den viktigaste uppgiften för svenskt biståndssamarbete är att höja effektiviteten i biståndet. Även om det finns tecken på en ökad insikt i skilda politiska läger om nödvändigheten att föra en mera realistisk biståndspolitik så presenterar regeringen i årets budgetproposition ytterligt få förslag till hur effektiviteten i biståndet skall kunna höjas. Regeringens oförmåga resulterar i att betydande delar av det svenska biståndet även i fortsättningen kommer att ges i former, till länder och till ändamål vilka är direkt olämpliga. Allmänna budgetstöd i form av importstöd och betalningsbalansstöd förordas och ges ett ökat utrymme i budgetpropositionen. Vid samlades , och moderata samlingspartiet kring kravet att en ny biståndsutredning skulle tillsättas. Denna skulle ta fram ett förslag till omläggning av biståndspolitiken, utifrån följande riktlinjer. Vi föreslår utskottet att en utredning tillsätts med uppgift att föreslå en omläggning av biståndspolitiken enligt följande riktlinjer. Den bör arbeta snabbt, vara klar och koncentreras på ett begränsat antal centrala problem. Sedan nuvarande biståndspolitik utformades, har vår kunskap ökat om underutvecklingens natur och biståndets möjligheter. Vi har också blivit medvetna om att utvecklingsproblemen hänger samman med utarmningen av jordens miljö och naturresurser. som denna kunskap ökat, ställs berättigade krav på att resurser kommer till den mest effektiva användning och biståndet når dit där det bäst behövs. För att biståndsviljan skall hållas levande måste biståndets inriktning så nära som möjligt sammanfalla med människors uppfattning om dess rätta användning. Biståndet måste inriktas så att det möter de fattigaste och mest utsatta människornas grundläggande behov och bidrar till utveckling och framåtskridande för dem. Därvid kan det inte bara vara fråga om att lindra nöden utan också om att angripa dess orsaker. Det leder till att man måste prioritera ett bistånd som motverkar nuvarande förstöring av naturmiljön och som även långsiktigt leder till ökad tillgång på livsmedel, vatten och bränsle. De fattiga människornas egen produktivitet och egna insatser måste därvid stimuleras, också som ett led i en demokratisk samhällsutveckling. I detta syfte bör utredningen lägga fram förslag till förändringar i svensk biståndspolitik efter följande riktlinjer: En medveten inriktning av vårt bistånd försvåras nu av den starka betoningen av mottagarländer med låsning till stela landramar. Denna leder också till att biståndet blir splittrat och svårt att överblicka. I ett fortsatt bilateralt bistånd bör därför avtal om insatser föregå det årliga fastställandet av landram, så att denna blir summan av vad som behövs för att uppfylla det avtalade. Det är angeläget att nå fram till mera av problem- och projektinriktat bistånd med öppnare val av vägar. Det bör också bli mera naturligt att avveckla ett programlandsbistånd och därigenom ge utrymme för samarbete med nya länder. Fördelningen mellan bilateralt och multilateralt bistånd måste också övervägas. Som multilateralt bistånd bör då ses inte bara bistånd genom FN-organ och t. ex. de regionala utvecklingsbankerna utan också annat biståndssamarbete kring globala eller regionala problem och projekt. Det är angeläget att utnyttja och utveckla den svenska resursbasen så, att svensk kunskap och forskning, liksom svenskt näringsliv, i ökande utsträckning direkt kan ställas i den fattiga världens tjänst. 4.1 syfte att nå de fattigaste och mest utsatta grupperna samt att bidra till en demokratisk samhällsutveckling bör samarbetet med de enskilda organisationerna byggas ut. Det är också angeläget att utveckla en effektiv katastrofberedskap. Möjligheterna att inordna en svensk produktion av livsmedel och andra basförnödenheter i denna bör särskilt studeras. I denna bör också organisationer som Röda korset och Rädda barnen kunna spela en viktig roll. Det saknas en systematisk forskning och dokumentation kring underutveckling och global miljöförstöring. Därigenom riskerar både opinionsbildning och beslut att utgå från oklara förutsättningar. Utredningen bör ägna sig åt denna fråga. Det är också nödvändigt, att utredningen utarbetar förslag till ett effektivt system för utvärdering av biståndet. (UU 1983/84:15, s. Socialdemokraterna och kommunisterna avvisade dock de gemensamma borgerliga kraven. Utvecklingen har förstärkt kraven på en förnyelse av biståndspolitiken. En biståndsutredning som arbetar snabbt och målinriktat bör tillsättas. Moderata samlingspartiet anser att följande riktlinjer är väsentliga i biståndspolitiken. Den väsentligaste uppgiften i svensk biståndspolitik av är att höja effektiviteten i utvecklingssamarbetet. Det kan ske bl. a. genom att vi i större utsträckning engagerar svenska organisationer och företag i verksamheten. Vi måste utnyttja hela den svenska resursbasen och ta till vara den kunskap och den kompetens som finns på universitet och högskolor, i näringslivet och i enskilda organisationer. Vi måste få ett flexiblare bistånd, där vi kan bidra till att lösa särskilt viktiga problem för världssamfundet, t. ex. miljö- och energifrågor, i stället för att vara fastlåsta i ett landprogrammerat evighetsbistånd, oavsett vad som inträffar i länderna i fråga. Vi måste övergå till ett mera projektinriktat bistånd där klara mål för insatsen kan uppställas. Förutsättningarna för ett effektivt bistånd förbättras också om vi söker samarbeta med länder som strävar efter demokratiska och marknadsekonomiska lösningar på utvecklingsproblem. Frågan måste ställas om det över huvud taget är meningsfullt att bedriva utvecklingssamarbete med länder, vars utvecklingsstrategi inte kan förväntas leda till resultat som motsvarar något av de fyra målen för svensk biståndspolitik. Om någon förändring till det bättre inte går att åstadkomma bör biståndet till länder med en icke fungerande utvecklingsstrategi växlas över till hjälp i andra former, t. ex. genom enskilda organisationer, katastrofbistånd eller genom en satsning på sådana basbehov som utbildning och hälso- och sjukvård. Demokrati och mänskliga rättigheter Erfarenheten har visat att ekonomisk utveckling och demokrati varit de avgörande faktorerna för att skapa ett drägligt samhälle. Ett samhälle som ger inflytande åt individen är en förutsättning för att de uppsatta utvecklingsmålen skall kunna uppfyllas. Det går inte att moraliskt eller politiskt försvara avsaknaden av demokrati i något land. I ländervalet måste därför, vid sidan av fattigdomskriteriet, demokratimålet lyftas fram. Sådana bör prioriteras som slår vakt om de mänskliga rättigheterna och strävar efter en demokratisk utveckling både för män och kvinnor. Vi måste i det sammanhanget se en demokratisk samhällsutveckling som en dynamisk process. Demokrati uppstår inte över . Det är emellertid uppenbart att det är möjligt att avgöra huruvida ett visst land är på väg i demokratisk riktning, eller om det fjärmar sig från målet. Inställningen till mänskliga rättigheter är ofta avgörande för en sådan bedömning. Enligt vår uppfattning måste biståndssamarbetet omprövas och i sista hand avbrytas med mottagarländer som bedriver anfallskrig eller har trupper på främmande territorier. har enligt åtagit sig att verka för fred och mänskliga rättigheter. Detta åtagande bör gälla även vårt biståndssamarbete. I länder där respekten för demokratiska och mänskliga fri- och rättigheter successivt reduceras bör arbeta utifrån två handlingslinjer. För det första bör genom diplomatiska initiativ och genom utformningen av våra biståndsinsatser försöka medverka till att respekten för de demokratiska värdena åter ökar. Om det trots dessa åtgärder inte sker någon förbättring bör biståndet till landet trappas ned. Bistånd bör ges via enskilda organisationer, i form av katastrofhjälp och väl avgränsade projekt samt till hjälp till offren för den dikatoriska politiken. Självfallet måste hänsyn tas till långsiktigheten i utvecklingssamarbetet men ihållande och på flera områden fortsatta kränkningar av konventionen om mänskliga rättigheter och bör leda till att biståndet upphör eller ges en utpräglat humanitär karaktär. De enskilda organisationerna utför med knappa resurser ett ofta utomordentligt utvecklingsarbete. Då de kan arbeta mer informellt än en statlig myndighet och vid sidan av etablerade maktstrukturer har de ofta större förmåga att nå de verkligt utsatta grupperna i de fattiga länderna. Anslaget till de enskilda organisationerna bör öka. Vi föreslår ett anslag på 332 milj. kr. Det är angeläget att enskilda organisationer intensifierar sin verksamhet på biståndsområdet. Erfarenheterna torde visa att enskilda organisationers insatser exempelvis genom kyrkans mission, Röda korset och Rädda barnen ofta har hög effektivitet. Även andra folkrörelser och de politiska partierna borde kunna stimuleras till u-landskontakter, som skulle kunna medverka till en demokratisk utveckling i våra samarbetsländer. Katastrofbistånd fyller en viktig funktion för att hjälpa de fattiga och nödlidande människorna i tredje världen. Erfarenheterna av att slussa en betydande del av katastrofbiståndet via de enskilda organisationerna är goda. Mera tveksamt är att anslaget används för att ge tilläggsanslag till programländerna. I den mån katastrofer av olika slag inträffar i programländerna finns det i allmänhet medel inom landramen som kan omdisponeras.