mot · G8022343 · 1985-01-25 00:00:00 — 1 Lageromslag i förhållande till föregående års BNP : 7,8 enligt Kl; blev i verkligheten 8,2 ' Enligt Fi:s prognos Källor: Finansplanen 85/86, Preliminär Nationalbudget 1985 och Sl-konjunkturen 198485, . Regeringen räknar med en exportökning på , vilket är hälften mot 1984 och endast en tredjedel jämfört med . och tror att dämpningen av exportökning en blir ännu större. Detta innebär att våra marknadsandelsförluster kommer att fortsätta , även vid gynnsamma pris- och kostnadsantaganden. Världshandeln väntas öka med 4 1985. En exportökning på 2,63,innebär marknadsandelsförluster på ett par procent. Exportökningen till följd av devalveringen tycks därmed vara slut. är tillbaka i samma situation som devalvering, med förlorade marknadsandelar på både export- och hemmamarknaden. och har gjort en likartad bedömning vad gäller de totala investeringarnas utveckling. Regeringen har dock ökat på siffror både vad gäller bostäder och privata bruttoinvesteringar. Den blygsamma ökning som antas för de privata investeringarna ligger huvudsakligen på maskininvesteringar. Konjunkturuppgången har inte medfört någon nämnvärd ökning av investeringar i nya produktionsanläggningar. Så länge industrins produktionsapparat inte byggs ut kommer våra grundproblem att kvarstå. Industriinvesteringarna antas öka enligt regeringen och Även om regeringens prognos skulle slå in blir investeringskvoten lägre än . För att industriinvesteringarna skall komma upp nivå skulle de behöva öka med . Trots de senaste finansplanernas ständiga tal om offentliga investeringsprogram sker på detta område en fortsatt minskning i förhållande till föregående år. Den ökning av konsumtion och investeringar som förutspås kommer tillsammans med nedgången i exportökningen att försämra bytesbalansen. Enligt regeringen och kommer bytesbalansunderskottet att bli . går därmed åter mot sämre extern balans. Även om det prognostiserade underskottet är relativt litet är utvecklingen mot dämpad exportökning och starkare import otvetydig. Rimligare antaganden om pris- resp. lönekostnadsökningen i än den som regeringen gör innebär att bytesbalansunderskottet växer ännu snabbare. Det är svårt att frigöra sig från intrycket att regeringen tänjt sig till det yttersta för att inför valrörelsen försöka skapa en bild av att vi betalar för oss själva. Skönmålningen av den ekonomiska utvecklingen omfattar också inflationsmålet på under loppet av 1985. Syftet är att skapa ett intryck av att en real standardförbättring är möjlig vid löneökningar. Det 5-procentiga löneantagandet förutsätter prolongering av avtalen i industrin. Löneglidningen beräknas uppgå till och överhänget uppskattas till . Sker ingen prolongering av avtalen infrias varken prisprognosen eller den beräknade ökningen av exporten. Regeringen har utlovat reallöneökningar förutsatt att löneantagandet infrias. Av prognos framgår dock att reallönerna kommer att falla även om regeringens mål för inflationen () och för löneutvecklingen () skulle förverkligas. Reallöneökningar före och efter skatt 1985 Inflation (genomsnittlig konsumentprisökning) Reallön före skatt Reallön efter skatt 5,5' -0,5 0,8; 1 genomsnittlig prisstegring överensstämmer med en prisstegring på 1985. 2 I kalkyler framgår att lönesumman efter skatt faller 1985. Eftersom sysselsättningskomponenten enligt Kl uppgår till 0,70,innebär det att reallönen för den enskilde löntagaren faller efter skatt. För att regeringen skall kunna uppfylla sitt vallöfte om reallöneökningar efter skatt krävs, förutsatt de optimistiska pris- och löneantagandena, en ofinansierad skattesänkning. En sådan skattesänkning ökar emellertid inflationen och försämrar bytesbalansen. Reallönelöftet kan därmed inte infrias. Ett försök att infria vallöftet allting annat oförändrat skulle däremot innebära att bytesbalansunderskottet och utlandsskulden ökade. Bostadsbyggandet väntas fortsätta att falla även . Endast 30 000 bostadslägenheter kommer enligt att påbörjas . Det har inte byggts så få lägenheter som f. n. Enskilt ägda hyreshus byggs över huvud taget inte längre. Som en följd av reallönesänkningarna, avdragsbegränsningen och också fastighetsskatten har det privatfinansierade småhusbyggandet nära nog upphört. Detta är i och för sig ingen överraskande utveckling, men mot bakgrund av socialdemokraternas löften i valrörelsen framstår den som ytterligare ett svek. Sammanfattningsvis kan konstateras att utvecklingen av den svenska ekonomin på en rad punkter väntas försämras . Den ekonomiska tillväxten, exporten och industriproduktionen väntas avta och bytesbalansunderskottet växer. Den svenska inflationstakten kommer att fortsätta att ligga över omvärldens, vilket gör att utvecklingen i övriga avseenden kommer att se sämre ut än i regeringens kalkyler. Reallönerna fortsätter av allt att döma att falla även . De vanliga löntagarhushållen kommer därmed inte att få det bättre. Det sammanlagda hushållssparande! kommer att fortsätta att vara obefintligt, vilket innebär att många hushåll tvingas fortsätta att ta av sina tillgångar för att upprätthålla sin levnadsstandard. 5.1 Den tredje vägen Regeringen lanserade efter återkomsten i regeringsställning begreppet "den tredje vägen. Denna väg skulle förena låg infla tion med låg arbetslöshet. Det skulle vara både och men blev i stället varken eller. Inflationen är inte på väg nedåt och den totala arbetslösheten har fortsatt att växa. Det första steget på den tredje vägen var devalveringen efter valet. När inflationen som följd av devalveringen började stiga, proklamerade regeringen kamp mot inflationen som det s. k. andra steget på den tredje vägen. Detta andra steg har regeringen under försökt klara av utan någon som helst framgång. Prisstegringen skulle ned till samma nivå som i våra viktigaste konkurrentländer, dvs. Men i stället för att sätta in konkreta åtgärder valde regeringen att försöka prata ned inflationen. När det stod klart att 4-procentsmålet inte skulle uppnås, lade regeringen fram det s. k. panikpaketet, som bl. a. omfattade pris-, hyres- och utdelningsstopp. Även panikpaketet misslyckades. För att hålla tillbaka pris- och lönekostnadsutvecklingen bedrev regeringen Rosenbads-överläggningar med arbetsmarknadens parter, vilket framställdes som det årets stora ekonomisk-politiska nummer. 1 årets finansplan nämns inte ens Rosenbadsöverläggningarna. Förklaringen är enkel, inga resultat har uppnåtts. Den svenska lönekostnadstrenden pekade 1984 uppåt i stället för nedåt. Löneökningarna blev 2 högre än 1983. tyder ingenting på att denna trend bryts . Knappast någon tror på allvar att 5-procentsmålet för löneutvecklingen kommer att kunna förverkligas. Trots detta bygger regeringen hela sin strategi på att löneökningarna skall begränsas på detta sätt. Lönerörelsens förlopp visar att en regering aldrig kan överlåta inflationsbekämpningen åt andra. En rad misslyckade ingripanden i avtalsrörelsen ger regeringen huvudansvaret för den olyckliga utvecklingen. Det politiska modet att genomdriva en kraftig antiinflationspolitik har saknats. Den situation nu befinner sig i visar att vädjanden och förhoppningar inte räcker för att få ned pris- och löneökningarna. Varken löntagarfonder, ändringar i skatteskalan, löften om höjd arbetslöshetsförsäkring, överläggningar, höjda bensin- och elskatter, förnyelsefonder eller löften om framtida skattesänkningar leder till återhållsamma löneavtal. Alla interventionsförsök från regeringens sida har misslyckats. Att låta parterna bestämma inflationstakten, medan regeringen själv tar på sig ansvaret för sysselsättningen är en felaktig ansvarsfördelning. Det omvända borde i stället gälla. Att regeringen under loppet av 1985 skulle komma ned till inflation saknar trovärdighet med den nuvarande uppläggningen av politiken. 1 finansplanen saknas en analys av hur den onda cirkeln av inflationen, löneökningar, lägre tillväxt och mer inflation skall brytas. De flesta oberoende bedömare tror att inflationen återigen blir dubbelt så hög som målsättningen. Regeringen har fastnat på det andra steget". Det förefaller därför inte troligt att vi får se något tredje steg" på den tredje vägen. För att klara av inflationsbekämpningen hade regeringen behövt genomföra reella utgiftsnedskärningar, skattesänkningar, avregleringar och en fast och konsekvent politik gentemot arbetsmarknadens parter. Regeringen har inte gjort något av detta. Obalanserna består därför, och problemen kommer att framträda än tydligare när konjunkturen nu vänder nedåt. Regeringen försöker dölja bristen på långsiktig inriktning av den ekonomiska politiken med hänvisningar till konjunkturbetingade förbättringar vad gäller export, industriproduktion och bytesbalans. Den mer problemorienterade, långsiktiga inriktning av den ekonomiska politiken som regeringen så sent som angav i en proposition, har i finansplanen helt försvunnit. Finansplanen har i stället karaktären av en genomgång av den snart gångna regeringsperioden. Ingenting sägs om framtiden. Anledningen är troligen det närstående valet och att regeringen, förutom devalveringen, i praktiken inte gjort någonting för att lösa våra problem. liksom tidigare tar regeringen avstånd från den åtstramningspolitik som förts och förs i flertalet . Denna politik har påståtts vara orättfärdig och ineffektiv. Regeringen glömmer emellertid att det är just denna åtstramningspolitik som har lett till att västvärlden har den lägsta inflationstakten . Framgången för denna åtstramningslinje har varit en viktig förutsättning för den internationella konjunkturuppgången. De stora kraven på inflationsbekämpning i är dessutom en direkt följd av den kritiserade åtstramningspolitikens effekter på inflationen i . Regeringens sysselsättningspolitik har som redovisats i avsnitt 2.4 inte inneburit att den totala arbetslösheten slutat att öka. Möjligtvis har ökningstakten bromsats upp något. I stället för att inrikta den ekonomiska politiken på att skapa sysselsättning på den öppna marknaden innebär politiken att allt fler konstlade arbetstillfällen skapas i AMS regi. Att som regeringen gjort bygga ut den konstlade sysselsättningen i en högkonjunktur innebär att vi bäddar för ännu större sysselsättningsproblem i den kommande konjunkturnedgången. Regeringen förmår inte heller att bryta ökningen av ungdomsarbetslösheten inkl. ungdomslag m. m. Löner, arbetsmarknadslagstiftning och formerna för yrkesutbildning tillåts fortsätta att utestänga växande grupper ungdomar från den reguljära arbetsmarknaden. Fond- och skattetrycket på företagare har ökat mycket snabbt . har fattats beslut om skattehöjningar och likviditetsindragningar på sammanlagt enligt regeringens egna kalkyler. Fördelningen framgår av tabell 7. Därtill kommer bolagsskatten som beräknas inbringa ca 1985. Likviditetspåverkande åtgärder, effekter på näringslivet 1983 1985. Miljarder kronor, brutto Slopade FoU- och investeringsavdrag Enligt beräknas ökningen av driftsöverskottet i tillverkningsindustrin uppgå till . Fond-, likviditets- och skatteindragningarna uppgår som synes till ett nästan lika stort belopp. Devalveringsvinsterna har med andra ord i mycket stor utsträckning blivit fastlåsta på särskilda konton eller neutraliserade genom skattehöjningar. Därtill kommer att regeringen beslutat införa förnyelsefonder fr. o. m. vilket innebär att likviditetsindragningarna blir ännu större 1986. Argumenten för alla dessa likviditetsindragningar har från regeringens håll varierat. har de fördelningspolitiska argumenten lyfts fram. De har sagts vara nödvändiga för att dämpa löneökningstakten. Andra gånger har det gällt att styra vinsterna mot investeringar och forskningsinsatser. Om detta kan sägas att löneglidningen enligt alla undersökningar är en effekt av företagens behov av att rekrytera arbetskraft. Likviditetssituationen torde ha en försumbar effekt på löneglidningen. Vad gäller påverkan på investeringar och forskningsinsatser är det sannolikt att den går åt andra hållet. Åtgärderna dämpar företagens möjligheter och vilja att investera och satsa på utvecklingsfrämjande insatser. Fond- och likviditetsindragningarna kan däremot ses som ett inte marknadskonformt sätt att dämpa den totala likviditetsutvecklingen i ekonomin. Därigenom underlättas på ett konstlat sätt budgetunderskottets finansiering och statsskuldräntornas ökningstakt hålls därmed temporärt nere. Den skönmålning av det ekonomiska läget som görs i finansplanen består bl. a. i att prognosen för det kassamässiga underskottet dragits ned från 69,7 miljarderkronor innevarande budgetår till 1985/86. Det hade i sig inte varit så förvånande om det reella budgetunderskottet hade minskat. Den förbättrade ekonomiska aktiviteten bör leda till ökade statsinkomster och minskade utgifter. Dessutom har regeringen genomfört 74 skattehöjningar på sammanlagt . En närmare granskning av det redovisade underskottet visar emellertid att minskningen är kosmetisk. 1 ett specialavsnitt i budgeten om särskilda frågor nämns en rad vidtagna bokföringsmässiga åtgärder budgetavlastning, engångsförstärkningar, redovisningstekniska åtgärder och kassahållningsåtgärder som medfört lägre kassamässiga underskott. Bortses från dessa förändringar ökar budgetunderskottet nästa budgetår. Enbart budgetavlastningen uppgår till . Bostadslånen lyfts ut från , vilket innebär minskade utgifter med ca . och räntabla investeringar föreslås bli finansierade direkt via . Denna förändring innebär att budgetunderskottet minskar trots att finansieringen sker genom försäljning av statspapper. I samband med ändrade finansieringsförutsättningar för kommer verket att betala tillbaka av tidigare utnyttjad rörlig kredit under loppet av innevarande budgetår. Hade dessa poster inte lyfts ut, skulle underskottet ha blivit ca . Regeringen räknar dessutom orealistiskt lågt på vissa utgiftsposter. Statsskuldräntorna beräknas öka med endast från innevarande budgetår till 1985/86. Bakom denna låga ökningstakt döljer sig ett antagande om bl. a. ökad upplåning till lägre räntenivåer via placeringsplikten samt ett dollarantagande på , vilket minskar kursförlusterna. har statsskuldräntorna ökat med . I anslag räknas kostnaderna för beredskapsarbeten, rekryteringsstöd, arbetsmarknadsutbildning m. m. ner med 2 031 milj. kr. jämfört med innevarande budgetår. Att en socialdemokratisk arbetsmarknadspolitik skulle innebära sänkta utgifter under en konjunkturavmattning förefaller inte troligt. Ytterligare en utgiftspost som är lågt beräknad är tillkommande utgiftsbehov, netto, som uppskattas till endast jämfört med och året innan. Bakom denna utgiftspost döljer sig en rad utgiftsförändringar vad gäller energipolitik, ekonomi, regionalpolitik m. m. som kommer att redovisas i särskilda propositioner . Om räknestycket skall kunna gå ihop måste regeringen räkna med en rad skattehöjningar för att finansiera tillkommande utgifter. Regeringen tycks inte ha räknat med någon höjning av den basenhet som styr den statliga inkomstskatteskalan trots utfästelser om en ny typ av inflationsskydd. Vid beräkningen av det s. k. underliggande underskottet har regeringen bortsett från alla valutaförluster på utlandslån. Detta är, enligt vår mening, principiellt felaktigt, eftersom sådana kursförluster måste betalas och kommer att belasta budgeten framöver. Slutsatsen blir att minskningen av budgetunderskottet är ett resultat av höjda skatter på hushåll och företag, bokföringsmässiga manipulationer. konjunkturförbättringens effekter på inkomst- och utgiftssidan samt en rad lågt uppskattade utgiftsposter. Därtill skall dock läggas att regeringen dels varit framgångsrik vad gäller undvikandet av nya utgifter, dels omprövat en del mindre utgiftsposter vid den traditionella budgetbehandlingen. Den redovisade kassamässiga underskottsminskningen kan inte dölja att den totala offentliga sektorns underskott (stat, kommuner och socialförsäkringssektorn) ökar från 1984 till 1985. Den totala offentliga sektorns inkomster och utgifter 1985 -1,5 Till företag inkl. livsmedels- och -6,5 -7,0 Köp och försäljning av fastigheter Ökningen av det samlade underskottet är ett resultat av att inkomsterna ökar med som de totala utgifterna ökar . Den enligt nationalräkenskaperna registrerade totala underskottsundersökningen överskattas något till följd av senareläggningen av inbetalningarna av arbetsgivaravgifter. Hade oförändrade skatteregler gällt mellan 1984 och 1985, skulle underskottet ha ökat till . Av ovanstående tabell framgår att en stor del av utgiftsminskningen i offentlig sektor åstadkoms genom en neddragning av bruttoinvesteringarna. 1983 faller bruttoinvesteringarna realt med , 1984 och 1985 med ca I %. Detta är anmärkningsvärt mot bakgrund av regeringens omtalade s. k. investeringsprogram. Både transfereringarna och den offentliga konsumtionen ökar realt med undantag för transfereringsminskningen 1984 som orsakades av sveket mot pensionärerna. Samhällsekonomiskt hade det varit bättre om regeringen försökt minska på transfereringar och konsumtion i stället för investeringarna. Minskningen av de reala statliga utgifterna förklaras bl. a. av sänkta pensioner och en i och för sig önskvärd neddragning av industrisubventionerna. I budgetprocessen har dessutom många av budgetens små anslagsposter minskats enligt den s. k. osthyvelsprincipen. Problemet är att denna typ av utgiftsminskningar inte kan upprepas särskilt . Neddragningen av industrisubventionerna med till kan inte göras mer än en gång. Detta gäller även minskningen av pensionerna med . En fortsatt hård budgetmangling kan inte ge mer än några miljarder kronor. Detta är inte tillräckligt för att förhindra en ökning av underskottet , eftersom statsskuldräntorna och de stora transfereringssystemen kan förväntas fortsätta att öka. Den socialdemokratiska regeringen har inte förmått göra något åt orsakerna till de stora utgiftsökningarna. Den regering som har ansvaret nästa mandatperiod måste därför börja angripa underskottet med strukturella besparingar i bostadssubventioner, sjukförsäkring, statsbidrag till kommunerna m. m. Neddragningen i de stora utgiftssystemen måste också göras för att skatterna skall kunna sänkas. Den socialdemokratiska regeringen har i handling visat att man inte vill sänka marginaleffekterna eller det totala skatteuttaget. Den avgörande svagheten i regeringens politik är att devalveringen och konjunkturuppgången inte utnyttjats för att ta itu med strukturproblemen i svensk ekonomi. Så länge den offentliga sektorn inte begränsas till omfattningen, det totala skattetrycket inte minskas, de höga marginalskatterna inte sänks, de offentliga monopolen inte luckras upp och lönebildning och lönestruktur inte ändras är på fel väg. Konjunkturuppgången kan inte dölja att de långsiktiga trenderna är fortsatt negativa. Pris- och lönekostnadsökningarna fortsätter att ligga på dubbla omvärldens. Den totala arbetslösheten stiger, den samlade offentliga sektorns underskott ökar återigen. Skattetrycket för hushållen skärps, och ingenting görs för att släppa in konkurrens i den offentliga sektorn. Lika ivrig som regeringen har varit att höja skatterna för hushåll och företag, lika ovillig är den att ingripa mot regleringar och monopol. De försök till privatisering och ökad konkurrens som skett vad gäller produktion av daghemstjänster har stoppats. På läkarområdet har genom Dagmaröverenskommelsen konkurrensen ytterligare minskat. Det privata näringslivets förmåga att använda devalveringen och den internationella konjunkturuppgången till ökad produktion står i skarp kontrast till regeringens brist på nytänkande vad gäller den ekonomiska politiken. Utan någon mer genomgripande omläggning av kursen har vår ekonomi inte kunnat varaktigt dra fördel av den förbättring som en konjunkturuppgång innebär. Därmed står vi illa rustade att möta den konjunkturförsvagning som av allt att döma ligger framför oss. Regeringens passivitet innebär att de grundläggande balansbristerna förblivit olösta och att krismedvetandet minskat. är det land i västvärlden som gått längst vad gäller den offentliga sektorns monopol på en stor del av serviceproduktionen. Detta måste ändras som flexibiliteten på arbetsmarknaden ökas med sänkta marginalskatter, större lönespridning och allmän avreglering av ekonomin. 1 regeringens finansplan finns ingen som helst insikt om att dessa avgörande strukturgrepp behövs för fortsatt välståndsökning. Regeringen tycks vara så upptagen av att skönmåla det ekonomiska läget att man inte ens har börjat fundera på grundläggande förändringar i den offentliga sektorn. Den offentliga sektorns samlade storlek utgör ett problem som måste angripas med samma kraft som dess underskott saneras. Oavsett vilket mått som används är den offentliga sektorn i större än i något annat västland. 1 tabell 9 nedan visas den offentliga sektorns storlek mätt som andel av den samlade produktionen. Oavsett vilket mått som används utgiftsandel, inkomstandel, produktionsandel eller sysselsättningsandel offentliga sektorn växt mycket snabbt. Den offentliga sektorns storlek i . Procent av BNP 1950 1984 offentlig konsumtion och investeringar 3 1984/85. Den socialdemokratiska utvecklingsmodellen har som synes inneburit att i första hand inkomst- och utgiftssidan i ekonomin "socialiserats. En utgiftsandel på av BNP och en inkomstandel på saknar motsvarigheter i andra västländer. Statens och kommunernas kraftiga expansion i är en väsentlig förklaring till att vi har svårt att få en ekonomisk tillväxt som kan klara sysselsättningsutvecklingen . Det höga skattetrycket har medverkat till att driva upp inflationstakten och till att minska drivkrafterna för de enskilda människorna och för företagen. Det är den enskilda arbetarens eller företagarens arbete och sparande som skapar välstånd. Fungerar inte ekonomin för vanliga människor, kan den i längden inte heller fungera för landet. Regeringens politik accepterar inte detta faktum. Det är ett dåligt sätt att möta framtiden. Utbyggnaden av den offentliga sektorn har medverkat till en lönestruktur som motverkat en utbyggnad av det privata näringslivet. Det stora budgetunderskottet har framtvingat en internationellt sett högre räntenivå. På stora områden har dessutom det privata näringslivets tillväxtförmåga hämmats genom ett växande antal regleringar och den byråkrati som sammanhänger med den offentliga sektorns expansion. För att vi skall få bukt med våra strukturella problem är det viktigt att den offentliga sektorns inflytande i ekonomin minskar på alla nivåer. Under de socialdemokratiska regeringsåren har ingenting hänt vad gäller lönebildningen. Lönekostnadsökningarna var dubbelt så höga som i våra viktigaste konkurrentländer. Ingenting tyder på att så inte skulle bli fallet . En förutsättning för återställd balans är att lönekostnadsökningarna bringas ner till den ökningstakt som råder i omvärlden. Ett problem som sammanhänger med detta är den svenska lönestrukturen. För att flexibiliteten på arbetsmarknaden skall förbättras är det nödvändigt att lönestrukturen blir mer marknadsanpassad. Den s. k. solidariska lönepolitiken har av allt att döma lett till att löneskillnaderna blivit alltför små. En expansion i näringslivet och en ökad flexibilitet i ekonomin förutsätter att den konkurrensutsatta delen av näringslivet återfår sin löneledande roll och att rörligheten underlättas genom större lönespridning. 6.1 En fri ekonomi Moderata samlingspartiet anser att det behövs en rejäl omläggning av den ekonomiska politiken för att ekonomi skall kunna förås tillbaka till balans. Vår politik syftar till att på alla områden förstärka marknadsekonomin. Vi förordar en ekonomisk politik som grundar sig på frihet: på frihet att arbeta, ta initiativ och starta företag, satsa och ta ansvar för sig själv och sin omgivning. Detta förutsätter att människorna själva får behålla en rimlig del av ersättningen för sina insatser. Därför är det nödvändigt att minska den offentliga sektorn på alla nivåer.