mot · G802362 · 1985-01-14 00:00:00 — och i Viss ändring i naturvårdslagen I Smålandsskogarna vill en inte okänd företrädare för Wild-West-kulturen i rista in sitt namn på historiens blad genom att låta uppföra en jättestaty av sig själv. Inom naturreservatet i kommun har en konstnär under flera års idogt arbete med hjälp av drivved och tiotusentals spik sammanfogat en skapelse som enligt uppgift väger hela . Konstverk eller inte konstverk - byggnad eller inte byggnad. Det är frågor som fått såväl allmänheten som myndigheter och rättsväsen på olika nivåer att vallfärda till platsen för att beskåda underverket - NIMIS (lat. = till övermått). Den lokala har ålagt konstnären att vid vite demontera drivvedsprojektet. Ärendet har därefter vandrat vidare via länsstyrelse och kammarrätt till regeringen. Sedan regeringen vidhöll rivningsbeslutet sålde konstnären verket till en tysk medborgare, vilket innebar att processen i sin förvaltningsdel bröt samman, eftersom man ansåg det meningslöst att skicka förelägganden till personer som undandrog sig ansvar genom vidareförsäljning av Nimis. Då tog den straffrättsliga processen vid. dömde kosntnären för brott mot naturvårdslagen. I domskälen anfördes bl. a. att han i vart fall av oaktsamhet brutit mot reservatsföreskrifterna och strandskyddsbestämmelserna i 16 § naturvårdslagen. undanröjde hovrätten över och tingsrättens dom och frikände konstnären från ansvar. Hovrätten hävdade i sin dom att naturvårdslagens föreskrifter i berörda delar riktar sig mot markägaren och andra sakägare och att konstnären inte tillhör den åsyftade personkretsen, varför åtalet måste ogillas. Som stöd för sin uppfattning åberopar hovrätten också förarbetena till 16 § NVL i proposition 1964:148 och proposition 1964:166 samt : Speciell fastighetsrätt, Allemansrätt och markägarskydd. Efter händelse till riksåklagaren från och har denne begärt fullföljd av talan i högsta domstolen. Hovrättens dom har av många sakkunniga bedömare getts den inte orimliga tolkningen att det nu är fritt fram för andra än sakägare - dvs. allmänheten - att på ett liknande sätt ta naturreservat i anspråk för ändamål som inte är förenliga med de intressen naturvårdslagen är avsedd att skydda. Konsekvensen av hovrättens bedömning blir alltså att markägaren kan drabbas av ansvar för byggande av det slag konstnären ägnat sig åt medan allmänheten kan uppföra anläggningar av olika slag utan att dömas för brott enligt naturvårdslagen. En annan viktig fråga som måste ställas i sammanhanget är att om lagen nu ger utrymme för byggnation av redovisat slag, är det då också tillåtet att avlägsna sådana skapelser? Skillnaden i bedömning av fallet mellan olika myndigheter reser onekligen dels frågor kring kompetensen hos myndigheter och rättsväsen, dels funderingar kring naturvårdslagens utformning. Den situation som uppstått kan i och för sig sägas vara unik men slutsatsen måste ändå bli att allmänhetens förtroende för myndigheterna knappast kan anses ha stärkts av det inträffade. Redan det förhållandet att Nimis engagerat flera olika myndigheter på olika nivåer, vilket förorsakat samhället och skattebetalarna stora utgifter, talar för en ändring av naturvårdslagen på så sätt att det av densamma klart framgår att åberopade bestämmelser riktar sig inte bara till markägare och andra sakägare utan också till allmänheten. Med hänvisning till vad som anförts i motionen hemställs att hos regeringen begär en sådan ändring av naturvårdslagen att det av densamma klart och entydigt framgår att gällande bestämmelser omfattar såväl markägare och andra sakägare som allmänheten. HANS () i