mot · G8022386 · 1985-01-25 00:00:00 — m. fl. Begränsning av avdragsmöjligheterna inom inkomstbeskattningen Att skapa verklig jämlikhet under kapitalismen är en omöjlighet. Att jämna ut stora inkomstskillnader med en progressiv beskattning ter sig också svårt. Det bör dock vara möjligt att till viss del, genom en progressiv beskattning, jämna ut de rådande ojämlika inkomstförhållandena. Under kapitalistiska förhållanden tar sig alltid överklassen privilegier som avser att slå vakt om sina rikedomar. Det vöre en illusion att tro något annat. Men detta faktum får icke hindra att arbetarklassen även under dessa förhållanden söker så stort mått av rättvisa som möjligt. Ett sätt är att genom beskattning utjämna stora skillnader. Skatt efter bärkraft, är ett gammalt krav från arbetarrörelsen som måste stå som ledstjärna för dess partiers skattepolitik. De huvudsakliga elementen i svensk beskattning utgörs av statlig och inkomstskatt samt mervärdeskatten. Dessa tre element svarar tillsammans för av samhällets skatteinkomster, eller ca . Av detta svarar mervärdeskatten för 56 miljarder eller motsvarande av dessa tre element. Resten, 165 miljarder, utgörs av inkomstskatt för fysiska personer. Av dessa är endast statsskatten, drygt 38 miljarder, progressiv. har inkomstutjämnande karaktär. Inom ramen för inkomstbeskattningen finns ett omfattande system för avdrag som kan nyttjas för att minska den beskattningsbara inkomsten. Denna utgörs främst av de s.k. underskottsavdragen. dras av på detta sätt. Främst utnyttjas denna möjlighet av dem med höga inkomster som härigenom sätter progressiviteten ur spel. Olika undersökningar pekar samstämmigt på att effekterna av dessa avdrag medför att höginkomsttagarna genomsnittligt inte betalar större procent i skatt än inkomsttagare i normala lönelägen. I samband med den s. k. marginalskatteuppgörelsen infördes en viss begränsning i avdragssystemet. Värdet av avdragen skulle härmed i huvudsak bli högst . Detta stämmer dock inte då olika typer av s. k. kvittningsförfaranden m. m. medför att värdet i dessa fall blir avsevärt större. , , sammanställer f. n. den senaste i raden av undersökningar om avdragens utnyttjande. Här framgår med all önskvärd tydlighet hur de med de högsta inkomsterna i genomsnitt inte betalar mer i skatt procentuellt än nohnalinkomsttagaren. Detta tack vare möjligheten till stora underskottsavdrag. Här framgår att de med inkomster . genomsnittligt betalar i skatt. genomsnittligt , och de mellan . och 1 miljon samt de med inkomster över 1 miljon i genomsnitt. Till detta bör läggas att undersökningen gäller 1982 då avdragsbegränsningen inte trätt i kraft. Men oavsett detta visar undersökningen på ett förhållande som inte kan vara acceptabelt. Avdragsbegränsningen, dvs. att värdet av avdragen i huvudsak maximeras till , som gäller inkomster och som får full effekt först , innebär inga större förändringar av den helhetsbild undersökningen ger. De 575 med inkomster över 1 milj. kr. tjänade i genomsnitt , gjorde avdrag med . Kvar blev netto . För löntagare ser det annorlunda ut. I skiktet mellan . Det genomsnittliga underskottsavdrag^ är . Denna grupp erlade genomsnittligt . Kvar blev i detta fall . Underskottsavdragen uppgick sammanlagt till där av inkomsttagarna, de med bruttoinkomster , tillsammans tog av hela avdraget i anspråk. För gruppen med bruttoinkomster . gjordes 16,1 miljarder i underskottsavdrag vilket motsvarar av alla trots att gruppen enbart utgjorde av inkomsttagare. Undersökningen stämmer väl överens med samma undersökning , bara med den skillnaden att tendensen är att de med högre inkomster gör alltmer avdrag och de under allt mindre. Samma mönster återfinns även i en utredning som gjorde . Där påvisades att genomsnittsavdragen och skillnaderna mellan manliga och kvinnliga privatanställda arbetare och tjänstemän 1981 var stora. Lägre tjänstemän 14 500 1 800:3 500: Högre tjänstemän 27 900:- 11 900: Avdragen ökar i takt med inkomsterna och därmed också möjligheterna till lägre skatt. Härigenom sätts progressiviteten ur spel. Därför är det, enligt vår mening, nödvändigt med åtgärder som starkt begränsar rätten till avdrag. I första hand avser detta underskottsavdragen, men även viss restriktivitet behövs för avdrag i tjänst. Vad gäller underskottsavdragen bör i princip rätt till avdrag slopas för alla räntekostnader som inte är att hänföra till egnahemsboende. Men även i detta sammanhang måste begränsningar komma till. Ett tak för avdragen bör införas och beräknas efter en nivå som motsvarar kostnaderna för räntor i ett eget hem som har en standard som inryms i de statliga lånebestämmelserna. Detta skall gälla även hus som är äldre och där statliga lån inte längre finns En viss differentiering till marknaden bör också göras. att avdragstaket blir högre t. ex. i expansiva tätorter där spekulationen drivit upp priserna högre än vad som annars är normalt. Den avdragsbegränsning som gäller vad avser värdet av underskottsavdraget måste justeras. Den rätt till bl. a. kvittning av aktieinkomster kapitalinkomster - mot underskott i villafastighet, eller köp av pensionsförsäkringar med full avdragsrätt, bör slopas när detta är utöver ATP-systemet. Det finns visserligen beloppsmässiga begränsningar men exemplen medger ändå stora skattemässiga vinster för dem som utnyttjar dem. Det är inte heller några vanliga inkomsttagare som kommer i fråga, utan undantagen har en sådan konstruktion att de speciellt skall gynna dem med höga inkomster. Med hänvisning till det anförda föreslås att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad som i motionen sägs beträffande ytterligare begränsningar inom avdragssystemet. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)