mot · G802968 · 1985-01-23 00:00:00 — Motion 1984/85:968 m. fl. Ändrade regler om nämndemän i tingsrätt och länsrätt ingår endast tre nämndemän i de tingsrättsmål som handläggs av lagfaren domare och nämnd. Undantagsvis, i mål om åtal för brott för vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelse , deltar i stället fem nämndemän. I vissa särskilt vidlyftiga mål får fyra nämndemän deltaga. När nämndemännens antal i normalmålen minskades från fem till tre motiverades detta (prop. 1982/83:126) väsentligen med att statsfinansiella skäl gjorde det nödvändigt att rationalisera domstolarnas verksamhet utan att deras ändamål - att komma fram till avgöranden som uppfyller höga krav på rättssäkerhet och snabbhet - sätts i fara. Som ett andra motiv anfördes att en jämkning av domförhetsantalet för nämndemän kunde bidra till en mer allsidig rekrytering av nämndemän genom att de behöver tjänstgöra mindre ofta. Samma skäl anfördes som motiv för en sänkning av länsrätternas möjlighet att handlägga mål med fyra nämndemän. Kostnadsbesparingen beräknades till 12,5 resp. 1,5 milj. kr. I propositionen diskuterades bl. a. hur många nämndemän som borde ingå i rätten för att dess avgöranden i tillräcklig grad skulle ge uttryck för s. k. allmänna medborgerliga värderingar. Resonemanget utmynnade i att man aldrig kan komma så långt som till att nämndemännen i varje enskilt mål representerar ett genomsnitt av de allmänna värderingar som är av betydelse för det målet; inte heller kunde nämndemannakåren anses utgöra något tvärsnitt av befolkning. Därför kunde en måttlig inskränkning av antalet nämndemän inte innebära någon avgörande försämring av åsiktsspridningen bland tingsrättens ledamöter. Det har aldrig varit målsättningen att nämnden i ett enskilt mål skall ha en från partipolitisk synpunkt representativ sammansättning, även om valsystemet för kåren som helhet skapar en proportionalitet som ungefär motsvarar valmanskårens. Men lagar är långt ifrån alltid entydiga och bygger numera i särskilt stor utsträckning på bruket av mer eller mindre vittsyftande generalklausuler. Lagtext och motiv eller prejudikat av högsta domstolen ger i sådana fall ofta inte svar på den ställda frågan. En tingsrätt spelar därför ej sällan rollen av lagstiftare inom det berörda rättsområdet. Främst av detta skäl har det ändå ansetts viktigt att yrkesdomaren kompletteras med en nämnd, vars sammansättning kan bidra till att vid överläggningen belysa rådande värderingar i samhället. För att detta skulle kunna ske ansågs det nödvändigt med sju nämndemän, som 1970 fastställdes till fem. Den nu genomförda minskningen med av antalet nämnde män i rätten innebär självklart från denna utgångspunkt en ytterst kraftig åderlåtning. Om ett krav fortfarande ställs på allsidighet och representativitet i denna skall kunna uttrycka en allmän rättsuppfattning, vilket önskemål man proposition nästan synes ha gett upp, förutsätter detta ett minsta antal som uppenbart inte kan vara så litet som tre. Det är ju här fråga om samma behov av allsidighet som ligger bakom fastställandet av antalet ledamöter i så många andra nämnder och styrelser där det sällan anses tillräckligt med bara ordförande och tre ledamöter. Allmän rättsuppfattning är minsann inte något som kan grenslas in som något enkelt konstaterbart förhållande utan utgör en sammanställning av olika synsätt som med betydande bredd gör sig gällande i samhället. Möjligheten att med endast tre i nämnden få en domstol någotsånär allsidigt sammansatt med män och kvinnor, äldre och yngre, valda från olika politiska partier m. m. är naturligtvis dålig och avsevärt sämre än med fem i nämnden. Även om det aldrig varit meningen att rätten skulle kunna få en från partipolitisk synpunkt representativ sammansättning, finns med tre nämndledamöter ändå risk att rätten i politiskt känsliga mål kan bli så ensidigt sammansatt att detta ger upphov till politiska spekulationer som i onödan kan leda till minskat förtroende för tingsrätten som samhällsorgan. Inte heller är det bra i exempelvis våldtäktsmål med bara tre män eller tre kvinnor i nämnden, en situation som lätt kan uppstå i en tremannanämnd men knappast i en nämnd med fem. I de grövsta brottmålen skall som förut nämnts tjänstgöra fem nämndemän. Sådana mål behöver dock inte vara mera svårbedömda än mål om brott med lägre straffsats än . Gränsen mellan å ena sidan mål som innehåller komplicerade bevisvärderingsfrågor eller andra grannlaga överväganden och å andra sidan mål utan sådana inslag går ej vid fängelse som minimum. Det kan vara betydligt värre för en tidigare ostraffad person att dömas för ett medelgrovt brott till sex månaders fängelse än för en återfallsbrottsling att få för ett grovt brott. Därtill kommer att det är minimistraffet som läggs till grund för domförheten. Långa straff kan komma att utdömas även för brott med ganska lågt minimistraff. Om man nu under det lagstiftningsarbete som ledde till den senaste nämndemansminskningen - som det i varje fall synes av propositionen nedvärderade nämndens betydelse för att belysa allmänna medborgerliga värderingar, har nämnden ändå alltid haft betydelse i en annan mening. Tillgång till erfarenheter och kunskaper inom olika levnadsområden är av vikt för yrkesdomaren även i andra situationer såsom vid bedömning av frågor där nämndemän ibland vet mer än denna, t. ex. av social natur, eller vid värdering av vittnesmål. Vilken grad av trovärdighet som skall tillmätas ett vittne kan vara avgörande för utgången av ett mål. Sex personers bedömning bör genomsnittligt sett vara överlägsen fyra personers. Det blir också flera än den lagfarne domaren som under rättegången kan uppmärk samma vissa omständigheter, som är väsentliga att ha i minnet vid överläggningen eller med sina synpunkter på ett klokt sätt belysa frågeställningar vilka ej alls behöver ha med medborgerliga värderingar att göra. Detta förhållande berördes inte på något sätt i propositionen men får absolut ej förbises i sammanhanget. Givetvis har även i detta hänseende nämndens insatsmöjligheter åderlåtits i proportionellt samma omfattning som antalet nämndemän minskat. Denna minskning synes också inkonsekvent från en annan synpunkt. Genom införande av individuell rösträtt för nämndemän har nämndens ställning stärkts rent formellt och den lagfarne domarens ställning försvagats. Detta har alltså skett på samma gång som nämndens egen förmåga att tillföra överläggningen värdefulla synpunkter för avgörandet kraftigt nedsatts. Ej heller det problemet diskuterades i propositionen. När högsta domstolen 1971 omvandlades till en nästan renodlad prejudikatdomstol, ansågs det viktigt att betona att rättskipningens tyngdpunkt skulle ligga i tingsrätterna. Detta förutsatte egentligen en resursförstärkning för tingsrätternas del. Men undan för undan har deras resurser i stället minskat, främst genom neddragning av de anslag som hade behövts för att domstolarnas kapacitet skulle motsvara ett alltmer ökat målantal. Denna resursneddragning har ju drabbat inte minst tingsrätterna. Visserligen har rättegångsförfarandet vid olika tillfällen reformerats för att underlätta målens handläggning, dock ej alls i proportion till den ökade arbetsbelastningen. Ovanpå detta har sålunda som en ytterligare försvagning av säkerheten i avgörandena i första instans kommit minskningen av antalet nämndemän. De utredningar som f. n. pågår inom rättegångsutredningen syftar heller inte till att hovrätterna skulle ersätta tingsrätterna i detta avseende utan väsentligen till att nedbringa kostnaderna för hovrättens verksamhet. I diskussion under det senast förflutna året om behovet av en återgång till domförhet med fem nämndemän har förekommit argumentet att ingen kunnat påvisa någon minskning av rättssäkerheten genom nedsättningen av domförhetsantalet. Men eftersom det saknas varje form av statistisk utvärdering före och efter , som över huvud taget belyser rättssäkerheten som kvalitativ faktor, är det självfallet nu omöjligt att visa om rättssäkerheten påverkats negativt genom lagändringen. Statistik om överklaganden till och ändringsfrekvens i de högre instanserna finns visserligen, men inget vetenskapligt godtagbart försök har gjorts att genom statistiken skapa en bild av om rättssäkerheten tilltar eller avtar genom olika reformer. Därför måste man i förevarande sammanhang utgå från vad som rimligen är sannolikt. Och det är högst sannolikt att tingsrätternas förmåga att - med propositionens ord - komma fram till avgöranden som uppfyller höga krav på rättssäkerhet nedsatts. Huruvida verksamhetens ändamål satts i fara är väl en öppen fråga. Men så långt skall det ju inte heller behöva gå för att värnandet om rättssäkerheten skall väga tyngre än den kostnadsbesparing ett minskat antal nämndemän kan ge. Ännu ett viktigt skäl tillkommer för återställande av tidigare ordning. Det gäller behovet av kontinuitet och likformighet i rättstillämpningen, grundad på bl. a. ett effektivt och kunnigt deltagande i rättskipningen från nämndemännens sida. Det förutsätter i sin tur en någorlunda tät tjänstgöring för deras del. Det förutsätter också att nämndemännen utses . Just detta förhållande - att nämnden förnyas successivt och deltar i rättskipningen förhållandevis ofta under en längre tidrymd - brukar vi i framhäva som något särskilt positivt, då nämnden jämförs med t. ex. juryinstitutionen utomlands. En så gott som enhällig opinion bland nämndemännen förefaller nu stå bakom kravet på en förhållandevis tät tjänstgöring för att de individuellt skall känna att de kan fullgöra sin viktiga uppgift på ett riktigt sätt. De anser nu att de inte får tillfälle att deltaga tillräckligt ofta, eftersom antalet nämndemän i riket är oförändrat. Att minska totalantalet nämndemän för att åstadkomma en önskvärd tjänstgöringsfrekvens låter sig dock som framhölls i propositionen knappast göra. Alltså återstår, för att lösa detta problem, ej annat än att i stället åter öka antalet nämndemän för domförhet. Sammanfattningsvis är det vår uppfattning att väl fylla sin uppgift skall vara så allsidigt sammansatt att den förmår representativt spegla olika värderingar och åsikter i samhället samt även tillhandahålla kunskaper och insikter i olika slags samhällsangelägenheter. Vidare bör nämndemännen ha förskaffat sig erfarenhet av domstolsverksamhet genom en förhållandevis tät tjänstgöring. Därför är det angeläget att en ändring sker så att tingsrättsnämndens antal åter blir fem. Det bör ankomma på utskottet att utarbeta erforderliga författningsändringar. Åberopande det anförda hemställs att beslutar återinföra de regler som gällde före om antalet nämndemän i tingsrätt och länsrätt. () () () ()