mot · G8022824 · 1985-01-25 00:00:00 — , m. m. För att marginalskatten skall kunna sänkas är det angeläget att alla arbetsinkomster blir föremål för inkomstbeskattning. I detta skatteunderlag skall inräknas de arbetsbelöningar vilka man i dagligt tal klassar som skatteoch/eller avgiftsfria löneförmåner. Totalt räknar man med att ca undandras från beskattning i form av lagstridig skatteflykt. Därutöver tillkommer tiotals miljarder i form av obeskattade löneförmåner vilka företagen tillåts dra av som rörelsekostnad men som förmånstagaren helt slipper eller först i en avlägsen framtid måste redovisa som intäkt. Staten förlorar genom löneförmånerna stora skatteinkomster vilket också ökar de årliga budgetunderskotten och statens behov att låna. Det är märkligt att samhället inte lagt större vikt vid att kräva in skatt när legala möjligheter finns. Det finns många former av löneförmåner. Samhället subventionerar måltider i samband med arbetet, personalen får av företag bekostade kongressresor m. m. En vanlig löneförmån är att företagen bekostar de anställdas försäkringsskydd. Landets största organisationer på arbetsmarknaden har skaffat sig lönande försäkringsrörelse som tillhandahåller medlemmarna service och försäkringar. Principen är då att arbetsgivaren i kollektivavtal förbinder sig att som löneförmån betala kostnaderna för försäkringar i den anställdes ställe, vilket innebär att tjänsten betalas med obeskattade medel för vilka företaget inte behöver betala arbetsgivaravgift trots att förmånen är ett resultat av den anställdes arbetsinsats. Hade den anställde själv fått svara för sitt försäkringsskydd hade företaget varit skyldigt att betala ut förmånen i form av lön som samhället erhåller såväl inkomstskatt som arbetsgivaravgift på. Därmed skulle ATP-systemet förstärkas. De LO - SAF-ägda försäkringsbolagen har utan den anställdes personliga viljeyttring kollektivanslutit ca 3,2 miljoner löntagare till denna löneförmån. En försäkringspremie motsvarande av lönesumman betalas in av arbetsgivaren till försäkringsbolagen. Löneförmånen tas inte upp som inkomst av den anställde trots att praktiskt taget alla inkomsttagare har löneförmånen. Genom att löneförmånen hamnar på toppen av inkomsten rör det sig om stora inkomstbortfall för samhället. Även om man beaktar att den anställde genom att förvärva individuell försäkring kan erhålla skatteavdrag för att i ett senare skede beskattas när försäkringen utfaller så kvarstår att den ca 40-procentiga arbetsgivaravgiften på lönesum man undanhålls genom nuvarande system. Detta verkar konkurrenssnedvridande på försäkringsbranschen som helhet vilket också påtalats av tillsynsmyndigheterna. Trots detta har regeringen godkänt att tecknar kollektiv hemförsäkring såsom löneförmån. Av kostnaderna för AMF-försäkringen utgörs av tilläggspensionsavgift. Denna avgift tas ut på alla försäkringstagare, även dem som erhållit ungdomsarbete. Men försäkringstagare som är kan inte erhålla tilläggspension. Därför är denna premie att anse som inkomst för försäkringsbolaget och borde därför rimligen vara skattepliktig hos löntagaren då han betalar för ett försäkringsskydd som inte blir föremål för beskattning eftersom han inte får någon intäkt av försäkringen. Löntagare med kollektiv tilläggspension vars anställning upphör erhåller vanligen ingen tilläggspension. Ett livslångt pensionssparande är antastbart och försäkringsgivaren tillskansar sig fonderingen för annat ändamål. Eftersom de kollektiva försäkringarna fastställs genom förhandlingar mellan arbetsgivarorganisation och löntagarorganisation som företräder såväl arbetsgivare som löntagare har uttag av tilläggspensionsavgift från dem som inte erhåller pension betecknats som bedrägligt. Att pensionsavgift debiteras på detta sätt har ansetts bero på att AMF-försäkringarna på så sätt kan pressa ned sina och skaffa sig ytterligare konkurrensfördelar mot försäkringsbranschen i övrigt. I detta sammanhang kan det vara av intresse att citera 9:de kap. om bedrägeri och annan oredlighet. 1 § Den som medelst vilseledande förmår någon till handling eller underlåtenhet, som innebär för gärningsmannen och skada för den vilseledda eller någon i vars ställe denne är, dömes för bedrägeri i högst . En omskrivning av denna paragraf skulle kunna se ut så här: LO/SAF, ägare av AMF-försäkringar, har medelst vilseledande förmått arbetsgivarna till handlingen att inbetala en helt onödig försäkringsavgift, innebärande för LO/SAF och skada för den i hans ställe varande löntagaren, som ju faktiskt inte är försäkrad, eftersom han aldrig kan få ut några pengar. Det skall observeras att krävt att de företag som erhåller bidrag för ungdomsarbetsplatser måste teckna AMF-försäkring för ungdomarna och där av lönesumman går till en tilläggspensionsförsäkring som ungdomarna inte kan få nytta av. Av landets 3,2 miljoner kollektivanslutna arbetstagare är ca 1 miljon under vilket betyder att försäkringsbolaget tar in i försäkringspremie utan att ge något försäkringsskydd åt den försäkrade. De kollektiva försäkringarna som tillhandahålls löntagarna som skattefri löneförmån måste därför beskattas och avgiftsbeläggas så att statsinkomsten förstärks som likformig beskattning och avgiftsuttag gör dessa försäkringar konkurrensneutrala mot försäkringsbranschen i övrigt. Åtgärden skulle också minska behovet av att staten går in genom och tillämpar en placeringsplikt för banker, försäkringsbolag och fonder i lågförräntande statspapper. Motivet för denna placeringsplikt har varit att kompensera att staten inte tar ut skatt på pensionsförsäkringsbeloppen när de fonderas utan först när de utbetalas. numera är mycket högt innebär detta att staten berövas inkomster och att inkomsterna blir otillräckliga genom inflationen. För att kompensera detta lånar staten upp ur fonderna till vad utlånarna anser konfiskatoriskt låg ränta, något som man hävdat står i strid med grundlagen. Detta påstående har tillbakavisats av lagrådet som uttalat att det är sak att pröva om utvecklingen av praxis i detta sammanhang ger anledning till ny lagstiftning. Det kan tyckas märkligt att staten avstår från att beskatta denna typ av löneförmån och i stället väljer att låna upp pengarna för att täcka budgetunderskottet när det finns möjlighet att beskatta denna del av löneutrymmet och på så sätt direkt sänka budgetunderskottet med nya inkomster. Man skall vara medveten om att normalt utgör skatter och avgifter två tredjedelar av löneutrymmet i företagen och att en nyordning där denna löneförmån görs skattepliktig också stärker premieinbetalningen till ATP-systemet vilket anses bli utarmat av kommande pensionsutbetalningar. Även i andra sammanhang ger olika löneförmåner lägre skatteintäkter än om arbetstagaren själv betalar för sina förmåner. En allt vanligare tillämpad metod är att den anställde låter företaget ta ut resor och liknande åt sig. Värdet av denna förmån tas därefter upp av den anställde som löneförmån till fulla värdet. Eftersom den inte klassas som lön då den anställde tagit ut den som förmån betalar inte företaget arbetsgivaravgift för summan. Då företagen börjat sätta i system att ge de anställda förmåner i stället för högre lön är det nödvändigt att jämställa löneförmånerna bättre med vanlig lön. Principiellt skall inte löneförmånerna behandlas olika om de är individuella eller kollektiva, då det finns praktiska möjligheter att värdera dem som underlag för uttaxering av skatter och avgifter för vilka företagen har att inleverera skatter och avgifter såsom för övriga arbetsinkomster. Med hänvisning till ovanstående hemställs* att hos regeringen skyndsamt begär förslag till ändring av lagstiftningen så 1. att löneförmåner blir jämställda med annan skatte- och avgiftspliktig inkomst, 2. att försäkringspremier betalas med medel på vilket arbetsgivaravgift och inkomstskatt erlagts, * Se även motion 1984/85:2825. 3. att nuvarande möjlighet att senarelägga inkomstbeskattning begränsas, 4. att staten inför och förvaltar räntefria skattejämkningskonton där inkomsttagare fritt får sätta in beskattningsbar inkomst och ta ut för beskattning under annat beskattningsår i inkomstutjämnande syfte.