mot · G8022754 · 1985-01-25 00:00:00 — Löntagarfondssystemet måste, som framgår av den gemensamma borgerliga motionen 1984/85:819, avvecklas. Därigenom kommer både den s. k. vinstdelningsskatten och den extra arbetsgivaravgiften att avskaffas. Den första borgerliga trepartiregeringen inledde arbetet med att avskaffa de arbetsgivaravgifter som inte är kopplade till socialförsäkringssystemet löneskatter. Sålunda avskaffades den allmänna arbetsgivaravgiften i två etapper. I samband med skatteuppgörelsen mellan mittenpartierna och socialdemokraterna infördes emellertid en ny löneskatt, den s. k. allmänna löneavgiften, vars syfte var att finansiera det första steget i skatteomläggningen. Det långsiktiga målet måste vara att avveckla de arbetsgivaravgifter som är löneskatter, dvs. inte har någon anknytning till socialförsäkringssystemet. Det bör i första hand gälla den allmänna löneavgiften. I rådande samhällsekonomiska läge är det emellertid nödvändigt att prioritera kraftiga sänkningar av marginalskatterna. Detta kommer företagen till del bl. a. i form av en lugnare kostnadsutveckling. Den formella skattesatsen för aktiebolag är på den beskattningsbara vinsten. Endast statlig skatt utgår numera. Vid beräkningen av beskattningsbar inkomst medges avdrag för olika former av avsättningar. Det kan gälla såväl frivilliga avsättningar som beslutade tvångsavsättningar. Det gör att den reella bolagsskattesatsen kan variera och i vissa fall endast uppgå till hälften av den formella. Det är framför allt lönsamma, vinstgenererande företag som har möjlighet att utnyttja olika avsättningsmöjligheter eller som blir skyldiga att göra avsättningar. Det innebär att den höga formella bolagsskattesatsen i första hand drabbar företag med sämre lönsamhet. Beskattningens utformning innebär för de vinstgivande företagen ett incitament att behålla det genererade vinstkapitalet inom företaget i stället för att dela ut det. Det innebär att kapitalets rörlighet minskar. Beskattningen av bolag bör i stället successivt läggas om så att skattesatsen sänks som vissa möjligheter till fondavsättningar minskar. Därmed breddas skattebasen. Kapitalets rörlighet ökar vilket befrämj ar en god strukturutveckling i näringslivet. För de mindre företagen måste självfallet goda reserveringsmöjligheter finnas kvar. I avvaktan på fullföljandet av en sådan politik måste de generella avsättningsmöjligheterna bibehållas. Det särskilda forskningsavdrag som tidigare funnits måste återinföras för . 4.6 Bostads- och fastighetsbeskattning Småhusbeskattningen års inkomsttaxering tillämpades vid beskattningen av enoch tvåfamiljsvillor den s. k. konventionella metoden. Denna innebar att man dels uppskattade en bruttointäkt av fastigheten, dels medgav avdrag för alla omkostnader (bl. a. för utförda reparationer). På grund av svårigheten att dels beräkna intäkten, dels kontrollera ökade avdrag för omkostnader övergick man vid taxering till en schablonmetod. Den innebar att intäkterna beräknades till av taxeringsvärdet på fastigheten medan avdrag endast medgavs för ränta på kapital samt eventuellt tomträttsavgäld. Vid taxering infördes en progressiv intäktsberäkning. Det enda skäl som angavs för denna förändring var att vid fastighetstaxeringen tillämpades ett system med säkerhetsmarginaler som ledde till att det i kronor räknat allt större kapitalet blev obeskattat vid inkomstbeskattningen ju värdefullare ett småhus var. Dels ansågs det från samhällsekonomisk synvinkel vara önskvärt att begränsa byggandet av s. k. lyxvillor. Det kan starkt ifrågasättas om den huvudsakliga grunden för småhusbeskattningen numera kan vara en beskattning av förräntningen av det i fastigheten nedlagda kapitalet. Det ter sig rimligare att avkastningen i form av boendeförmånen i sig skall beskattas. Detta är f. ö. tanken bakom beskattningen av den som bor i lägenhet i eget hyreshus. Den nuvarande utformningen av villabeskattningen skapar två principiellt viktiga problem. För det första skiljer sig taxeringsvärdet för likadana hus högst väsentligt mellan olika orter och regioner i landet. Det innebär att villaskatten slår mycket olika beroende på var i landet ett hus ligger. Denna olikhet är ofta klart större än den i och för sig förekommande olikheten i hyresnivåer. För det andra har, genom att avdrag inte längre medges för repara tioner i småhus, det s. k. svarta arbetet ökat högst betydligt. Genom att avdragsrätten inte längre finns saknar villaägaren motiv att begära kvitto för utfört arbete. Det bör därför utredas huruvida en ny metod för småhusbeskattning, som bygger på en värdering av boendeförmånen i sig, kan införas. Därvid bör övervägas om inte beskattningen av småhus och bostadsrätter kan utformas på likartat sätt. Den ändrade beskattningen av bostadsrätter bör ses över i syfte att undvika att dubbelbeskattningen får icke avsedda konsekvenser. Avdragsrätt för reparationer utförda i småhus bör också införas. Avdragsrätten bör maximeras till ett visst belopp med möjlighet att fördela särskilt stora kostnader framåt i tiden. Realisationsvinstbeskattningen av fastigheter och bostadsrätter Realisationsvinsten vid försäljning av fastigheter beskattas så att köpeskillingen, minskad med det inflationsuppräknade ingångsvärdet, läggs samman med övriga inkomster. Inflationsuppräkningen gäller emellertid inte av ett innehav. Denna begränsningsregel är mycket komplicerad och ger stora problem vid taxeringsarbetet. Reglerna kan också leda till att rena inflationsvinster beskattas. De bör därför avskaffas. Vid realisationsvinstbeskattningen kan i vissa fall uppskov medges vid erläggande av den beräknade skatten. Det gäller när man vid flyttning från en ort till en annan säljer sitt småhus och förvärvar ett annat på den nya orten. Motsvarande uppskovsregler finns inte när det gäller bostadsrätter. Realisationsvinstbeskattningen av bostadsrätter motsvarar inte heller i övrigt reglerna för småhus och andra fastigheter. Enligt vår uppfattning bör bostäder i realisationsvinstbeskattningshänseende betraktas på samma sätt oavsett om det är fråga om en bostad i småhus eller en bostad i flerfamiljshus med bostadsrätt eller äganderätt. Realisationsvinstbeskattningsreglerna för bostadsrätter bör ändras så att de ansluter till de regler som gäller för småhus. Det innebär att uppskovsregler skall införas. Uppskov skall vidare kunna medges vid försäljning av bostadsrätt och köp av småhus och vice versa. Genom riksdagsbeslut ersätts hyreshusavgiften fr. o. m. med en statlig fastighetsskatt. Den nya skatten innebär i jämförelse med hyreshusavgiften en avsevärd utvidgning av skattskyldigheten. a. berörs alla landets drygt 1,5 miljoner småhusinnehavare. Beredningen av ärendet om fastighetsskatt skedde på ett synnerligen otillfredsställande sätt. Ärendet hade inte föregåtts av ordentlig utredning och remissbehandling. Regeringens syfte med fastighetsskatten förefaller främst vara att nedbringa det statliga budgetunderskottet. Som tidigare anförts i motionen är det emellertid synnerligen olämpligt att tillgripa nya skatter för att komma till rätta med underskottet i statens budget, bl. a. eftersom en höjning av en skatt inte sällan leder till minskade inkomster från andra skatter. Det är främst de som redan har de dyraste boendekostnaderna som drabbas hårdast av fastighetsskatten. Det gäller särskilt småhusägare som finansierat sina hus utan statliga lån och sådana som förvärvat ett äldre hus. Det kan ofta röra sig om flerbarnsfamiljer som redan har en svår ekonomisk situation. Även i fråga om flerfamiljshus kommer den sammanlagda effekten av fastighetsskatten och de bidrag som avses utgå för att kompensera skatten i vissa fall att diskriminera fastigheter som inte är statligt belånade. Därtill kommer att de olika skattesatserna (en högre för konventionellt beskattade fastigheter och en lägre för schablonbeskattade fastigheter som ofta tillhör allmännyttan) gör att de privata fastighetsägarna till följd av bruksvärdessystemet inte ens kan ta ut tillräcklig hyra för att erhålla kostnadstäckning för skatten. Den införda fastighetsskatten innebär ett skatteuttag utan hänsyn till bärkraft. Det finns heller inte några bärande samhällsekonomiska motiveringar för fastighetsskatten. Den bör därför avskaffas från . Den s. k. garantibeskattningen vid den kommunala taxeringen är en kvarleva av den äldre mera omfattande fastighetsbeskattningen. Garantibeskattningen innebär att man oavsett avkastningen skall ta upp ett belopp motsvarande av en fastighets taxeringsvärde till beskattning. Garantibeskattningen kan i vissa fall slå hårt mot fastigheter med låg eller ojämn avkastning. Den kan leda till improduktiv skatteplanering och administrativt merarbete. Genom omläggningen av beskattningen för juridiska personer har garantibeskattningen slopats för dessa men inte för fysiska personer. Det medför ytterligare orättvisor. Det ursprungliga skälet för garantibeskattning (att tillförsäkra kommunerna ett stabilt skatteunderlag) har numera bortfallit. Garantibeskattningen bör därför successivt avvecklas. har de senaste årén, med hänvisning till erfarenheterna av allmänna fastighetstaxering, beslutat att hos regeringen begära en utredning syftande till en omläggning av fastighetstaxeringssystemet så att förenklingar kan uppnås. Regeringen har ännu inte tagit några initiativ till detta. Detta är synnerligen anmärkningsvärt och bör föranleda att ytterligare en gång beslutar att hos regeringen begära en sådan utredning. I avvaktan på detta måste förändringar vidtas i nu gällande regler för fastighetstaxering. Taxeringsvärdena utgår i de allra flesta fall från det beräknade marknadsvärdet på resp. fastighet 1979. har marknadsvärdena fallit för flera fastighetstyper och för många enskilda fastigheter. Även om man tar hänsyn till att taxeringsvärdet i normalfallet endast är av marknadsvärde föreligger i flera fall en överbeskattning till följd av för höga taxeringsvärden. Detta bör motverkas genom att regler införs om att särskild fastighetstaxering kan begäras av fastighetsägare på grund av att marknadsvärdet har sjunkit. För vissa fastighetstyper bör man överväga en generell nedsättning av fastighetstaxeringsvärdena antingen för hela landet eller för vissa definierade regioner. Det senare kan gälla jordbruksfastigheter vars marknadsvärden bl. a. till följd av prisprövningsreglerna i förvärvslagstiftningen kan ha minskat högst betydligt. Beskattningen bör inte användas som energipolitiskt styrmedel. De nuvarande riktlinjerna för energibeskattningen innebär att man på en gång sökt tillgodose flera motstridiga syften, vilket gjort skattesystemet på energiområdet ologiskt. a. har dessa riktlinjer inneburit att beskattningen av kol blivit alltför låg, vilket kan få till konsekvens att en ökad användning av sådana energikällor som vattenkraft, kärnkraft, solenergi och vindkraft försvåras. Vi förordar i stället en övergång till mervärdeskatt på energiområdet, kombinerad med energilikformiga punktskatter på en förhållandevis låg nivå. En sådan ordning får starka miljöpolitiska fördelar. Den gör skattesystemet mer hanterligt och innebär att den konkurrensutsatta industrin i energibeskattningshänseende likställs med ett betydande antal utländska konkurrenter som helt eller delvis kan lyfta av sin energiskattebörda. Från principiella utgångspunkter borde flertalet punktskatter avskaffas. De påverkar valet mellan olika varor och ger i övrigt snedvridande effekter. Vissa punktskatter, som exempelvis alkoholskatterna, har införts med andra motiveringar än rent finansiella. När det således gäller alkoholbeskattningen finns det enighet om att den skall utformas på så sätt att målsättningen om en minskad totalkonsumtion och om en övergång från starkare till svagare drycker främjas. På energiområdet återfinns också vissa andra motiv för punktskatter. Som tidigare redovisats innebär det statsfinansiella läget att utrymmet för skattesänkningar är begränsat. Det innebär att sänkningarna i första hand måste ske på de områden där effekterna blir mest positiva för samhällsekonomin. Vissa punktskatter kan emellertid avskaffas utan några större statsfinansiella konsekvenser. Det gäller exempelvis den införda kassettskatten. Genom en ökad privat införsel och ett visst kringgående av lagstiftningen ger kassettskatten väsentligt mindre intäkter än beräknat. Det har lett till att föreslagit regeringen att slopa skatten. Vi instämmer i detta. Regeringen föreslår i budgetpropositionen att reklamskatten höjs för att finansiera ett ökat presstöd. Regeringens förslag innebär i realiteten att medel tas från de tidningar som ej uppbär presstöd och ges till tidningar med presstöd. Som anförts i särskild motion går vi emot förslaget om höjt presstöd. Vi avstyrker också förslaget om höjd reklamskatt. 4.9 Finansiella konsekvenser av förslagen I tabell 6 nedan redovisas de statsfinansiella konsekvenserna av våra skatteförslag. Den helt dominerande delen av våra skattesänkningar tillfaller inkomsttagare i normala inkomstlägen. Finansiella konsekvenser av våra skatteförslag Slopad förmögenhetsskatt på arbetande kapital i småföretag Återgång tilli regler för förmögenhets-, arvs- och gåvoskatt Förändring av arvs- och gåvoskattereglema m. m. Återgång till regler för aktiebeskattningen Nej till höjd reklamskatt Slopad skattereduktion av fackavgifter Dynamiska effekter av skattehöjningar 5.1 Lägre skatt ger högre tillväxt Insikterna om skatternas skadliga effekter är vitt spridda. Den s. k. lafferkurvan illustrerar ett redan väl känt faktum att en högre skattesats kan ge mindre intäkt än en lägre. Problemet med lafferkurvan är att den inte anger hur sambanden ser ut och vid vilka nivåer de negativa effekterna tar överhanden. Internationella erfarenheter visar att låga skatter är en fördel för en snabb De sänkta skatterna och avbyråkratiseringen var utgångspunkten för det ekonomiska under, som gjorde till det ekonomiskt viktigaste landet i med en per capitainkomst som väsentligt överstiger den svenska. President skattesänkningar medförde en stor stimulans för den amerikanska ekonomin. Det extremt låga skattetrycket i är en av huvudorsakerna till detta lands mycket snabba ekonomiska utveckling. Även bland de underutvecklade länderna kan iakttas hur lågskatteländer med en fri ekonomi uppnår en väsentligt snabbare utvecklingstakt än länder där höga skatter hämmar tillväxten. har i studien between taxes and economic growth some empirical evidence belyst sambandet mellan höga skatter och ekonomisk tillväxt. I den konstateras att skatterna påverkar ländernas ekonomi på två sätt. För det första ger lägre skatter högre avkastning på sparande, investeringar, arbete och innovationer. Därigenom ökar tillgången på kapital, arbetskraft och teknik, vilket främjar landets totala produktion. För det andra har lågskatteländerna en bättre möjlighet att överföra resurser från mindre produktiva till mer produktiva sektorer och aktiviteter. Därmed åstadkoms ett effektivare resursutnyttjande. Världsbanksstudien har funnit ett statistiskt samband mellan högre skatt och lägre ekonomisk tillväxt. En ökning av skattetrycket i förhållande till BNP minskar den ekonomiska tillväxten . Studien visar också att lågskatteländerna genom sin snabbare expansion även får en snabbare tillväxt av de offentliga intäkterna. Sociala indikationer, som t. ex. medellivslängd och inkomstfördelning, visar också att de fattiga grupperna tjänar mest på snabbare tillväxt. Skattesänkningar ger dock inte omedelbara resultat. a. motverkas en skattesänkning, om den finansieras genom ett ökat budgetunderskott, av negativa effekter på räntenivå och investeringar. Skattesänkningar som finansieras med besparingar har större effekt på lång sikt. En långsiktigt stabil tillväxtpolitik gynnas av ett lågt skattetryck. Moderata samlingspartiet föreslår skattesänkningar på ca 1986. Det motsvarar av bruttonationalprodukten. Om vi antar att korrelation gäller även i skulle det innebära att BNP 1991 skulle vara ca 19 miljarder större till följd av denna skattesänkning. skulle stat, landsting och kommuner genom den snabbare tillväxten fullt ut ha kompenserats för skattebortfallet, eftersom den genomsnittliga marginalskatten vid en BNP-ökning är . Drygt hälften av 19 miljarder motsvarar den ursprungliga skattesänkningen. blir en skattesänkning självfinansierande under förutsättning att den inte initialt finansieras med högre budgetunderskott. Besparingar för att finansiera skattesänkningar är därför de bästa investeringar för framtiden som kan göras. 5.2 Lägre skatter ger fler jobb Besparingar i de offentliga utgifterna innebär med nödvändighet att tillväxten i antalet offentliganställda måste upphöra. Befarade påfrestningar på arbetsmarknaden brukar ibland anföras som skäl till varför skattesänkningar är omöjliga. Världsbanksstudien visar att det finns ett svagt negativt samband mellan höga skatter och antalet människor i arbete. Den iakttagelsen stöds av svenska erfarenheter. Den snabba ökningen av antalet sysselsatta i den offentliga sektorn medförde en motsvarande försvagning framför allt i den privata tjänstesektorn. Det medförde också att den totala arbetslösheten (inkl. AMS-åtgärder) ökade. 5.3 Lägre skatt är god socialpolitik Höga skatter brukar ofta motiveras med fördelningspolitiska argument. Bakom detta ligger antagandet att höga skatter främst betalas av människor med höga inkomster och att de subventioner och offentliga tjänster som finansieras med skatterna främst kommer svaga grupper till del. Det resonemanget gäller uppenbart när skatten ökas från mycket låga till måttliga nivåer. Erfarenheten visar dock att det inte gäller när skatten ökar från måttliga till höga nivåer. Statistik över inkomstfördelningen visar att den andel av inkomsterna som den fattigaste femtedelen av hushållen får inte blir större i högskatteländer. Den största andelen av inkomsterna som tillfaller denna grupp har det utpräglade lågskattelandet . och de andra högskatteländema har inte någon särskilt hög andel som tillfaller de fattigaste grupperna. Förklaringen är ganska enkel. Vid ett måttligt skattetryck beskattas framför allt mer välbeställda grupper, medan skattetrycket är lågt för medel- och framför allt låginkomsttagare. Den offentliga service och de bidrag som skattefinansieras tillfaller framför allt behövande grupper. I takt med att skattetrycket stiger kommer skattebördan i allt större utsträckning att belasta medel- och låginkomsthushåll och kommer en allt mindre andel av de offentliga tjänsterna och bidragen att riktas speciellt till de mest utsatta grupperna. Rundgången blir alltmer påtaglig. Den utvecklingen har varit tydlig i . Folkpensioneringen inkl. pensionstillskott och KBT, socialhjälpen, delar av sjukförsäkringen är de transfereringar som framför allt har stor betydelse för de svagaste grupperna. De har dock minskat i sin relativa omfattning. ATP, bamomsorgssubventioner och annat har ökat kraftigt. Utmärkande för dessa stödformer är att de framför allt utbetalas till medelinkomst- och höginkomsthushåll. Detsamma gäller de offentliga tjänsterna. Endast en begränsad del av dessa kan sägas ha särskild låginkomstprofil. Många offentliga tjänster utnyttjas i praktiken framför allt av hushåll med goda inkomster. Slutsatsen av detta är att det mycket väl går att reducera skattetrycket utan att omsorgen om de svagaste grupperna behöver komma i kläm. Tvärtom är det sannolikt så att just de svaga grupperna mest gynnas av en snabb ekonomisk tillväxt. Framför allt är det de grupperna som mest gynnas av att man reducerar den höga arbetslösheten. Detta kan inte ske utan en snabb ekonomisk tillväxt. 5.4 Skattesänkningar bättre än devalvering En sänkning av marginalskatterna dämpar löneökningskraven. Lägre marginalskatter innebär att standardförbättringar blir möjliga vid måttliga lönestegringar. Därför är marginalskattesänkningama ett fundamentalt inslag i strävan att få låga nominella löneökningar som löntagarna tillförsäkras rimligt realt utbyte. Devalveringarna har medfört en dramatisk sänkning av den svenska kostnadsnivån. Men devalveringarna har inte angripit huvudorsaken, nämligen att kostnaderna i ökar snabbare än i flertalet av våra konkurrentländer. En marginalskattesänkning åstadkommer däremot en bestående effekt genom att skatternas inflationsdrivande effekt minskar. Även av fördelningspolitiska skäl är marginalskattesänkningar att föredra framför devalvering. En marginalskattesänkning får bättre fördelningspolitiska effekter än vad stora devalveringar får. De senare innebär ju att reallönerna sänks. De hushåll som saknar reala tillgångar får bära huvuddelen av devalveringsbördan. Våra förslag om marginalskattesänkning är fördelningspolitiskt vida bättre än nya devalveringar. Den enskilde och skattemyndigheterna 6.1 Ett förenklat skattesystem - förenklad självdeklaration Flera av våra förslag om förändringar av skattesystemet i samband med ett minskat skattetryck leder i sig till ett förenklat skattesystem. Därmed ökar den enskildes möjligheter att överblicka systemet som taxeringsarbetet blir enklare. En särskild utredning bör emellertid tillsättas med uppgift att snabbt gå igenom skattelagstiftningen och skyndsamt föreslå åtgärder som kan leda till samordningar och förenklingar. Deklarationsförfarandet bör förenklas så långt möjligt för alla kategorier skattebetalare. Regeringen aviserar att man avser att lägga en proposition om förenklad självdeklaration för löntagare under vårriksdagen. Vi kommer i samband med detta att redovisa vår uppfattning i detaljfrågorna. Vår principiella inställning är emellertid att förenklingarna inte får leda till att den enskilde skattebetalaren förlorar det faktiska inflytandet över sin deklaration eller att orättvisor skapas genom alltför stora schabloniseringar. Även med dessa restriktioner kan högst betydande förenklingar av deklarationsförfarandet och deklarationsblanketten ske. 6.2 Den enskilde och taxeringsprocessen Själva taxeringsförfarandet bör förenklas så långt möjligt så att de flesta deklaranter kan få snabbare besked om eventuella förändringar. Det kan innebära att man för skattskyldiga med enkla skatteförhållanden enbart gör en stickprovsgranskning för att kunna koncentrera resurserna på att mera effektivt granska de komplicerade deklarationerna. Taxeringsprocessen efter första instans upplevs som mycket långsam och dessutom i många fall ekonomiskt svårhanterlig för många skattskyldiga. Statsmakterna måste ha som målsättning att besvär över en taxering som regel skall ha avgjorts före utgången av året efter taxeringsåret. Det offentliga har i skatteprocessen ett klart övertag över de skattskyldiga. Någon ersättning för biträdeskostnader och andra kostnader utgår inte för enskilda även om man vinner en långdragen taxeringsprocess. Avdrag medges heller inte för sådana kostnader. Motparten har för sin del en stab välutbildade skattesakkunniga som företrädare. Denna obalans är orimlig. En utredning bör därför tillsättas med uppgift att lägga fram förslag om hur en ersättningsrätt för de enskilda kan införas i skatteprocessen. Reglerna om hur och när anstånd beviljas vid en taxeringsprocess måste också ses över. Det är enligt vår mening inte rimligt att samma intendent som är motpart i själva taxeringsprocessen också är den som genom sitt yttrande i realiteten kan komma att avgöra anståndsfrågan. 6.3 Den enskilde och skatteansvaret Det höga skattetrycket har inneburit att skatteflykt och skattefusk fått stor omfattning. I stället för att vidta den naturliga åtgärden att sänka skattetrycket har en omfattande kontrollapparat byggts ut. En kontrollskyldighet har därvid ålagts enskilda som också i vissa fall kan bli ansvariga för andras bristande skattebetalningar. Uppbördslagens regler om skatteansvar för arbetsgivare måste kompletteras så att inte en arbetsgivare som har vidtagit skäliga åtgärder för att kontrollera sin skyldighet att göra skatteavdrag ändå kan bli betalningsansvarig.