mot · G802900 · 1985-01-21 00:00:00 — Arbetskraftskostnaden skiljer sig obetydligt från kostnaderna för äldre och mer erfaren arbetskraft. Det är därför naturligt att arbetsgivare i valet mellan att anställa en ung eller en äldre person väljer den äldre. Arbetsmarknadens parter måste därför bringas till insikt om det väsentliga i att lönebildningen för ungdomar förändras. Regeringen bör stimulera arbetsmarknadens parter att avtala om lönestopp för ungdom . Därigenom hejdas löneutvecklingen. Om så sker bör staten tidigarelägga de positiva effekterna genom att, som en engångsåtgärd, sänka arbetsgivaravgifterna för ungdom med t. ex. . resp. för vart och ett av de tre åren. Därefter återgår arbetsgivaravgifterna till den nivå som gäller övriga anställda. Slutresultatet blir en förändring av relationerna mellan lönerna för vuxen erfaren arbetskraft och för nytillträdande ungdomar. För att åstadkomma en utveckling mot lägre ungdomslöner bör också villkor om maximilöner knytas till bidragen för olika arbetsmarknadspolitiska insatser för ungdomar. För höga löneavtal för ungdom som bas för bidragsgivningen till rekryteringsstöd, beredskapsarbeten och ungdomslag kan inte accepteras. Utgångspunkten för bidragen bör vara de lönenivåer som kommer att utvecklas vid den treåriga frysningen av lönerna för ungdomar . 4.2.2 Rätt att provanställa Generell rätt till sex månaders provanställning, oavsett gällande avtal på arbetsmarknaden, bör lagfästas. Vidare bör på övervägas en utvidgning av provanställningsrätten. Förslag i detta hänseende utvecklas närmare i motion 1984/85:2715 om den arbetsrättsliga lagstiftningen. Den praktiska yrkesutbildningen bör, som vi föreslagit i , till stor del ges i form av lärlingsutbildning. Internationella erfarenheter av sådan utbildning visar att denna utbildningsform skapar förutsättningar för låg ungdomsarbetslöshet. Förslag rörande lärlingsutbildning framläggs i motion 1984/85:2818 För att ge stöd åt långtidsarbetslösa ungdomar med svåra sociala problem och bristande yrkesutbildning bör en särskild yrkesutbildning med lönebidrag inrättas. Systemet bör konstrueras så att arbetsförmedlingen ges möjligheter att lämna bidrag till lönekostnaderna , resp. förförsta, andra resp. tredje utbildningsåret. Utbildningskall ske så att förutsättningarna för en social och arbetsmarknadsmässig rehabilitering blir de bästa möjliga. Detta förutsätter ett nära samarbete mellan företag, skola, arbetsförmedling och sociala myndigheter. Ungdomslagen skall vara den sista åtgärden för ungdomar som trots egna ansträngningar och övriga arbetsmarknadspolitiska åtgärder inte fått fotfäste på arbetsmarknaden. Det medför att anvisningstiderna för tillträde till ungdomslagen måste förlängas. Den generella tillämpningen av lagen om ungdomslag måste ändras så att det blir möjligt för arbetsförmedlingarna att använda placering i ungdomslag på ett mer selektivt sätt. Övergång från avbrutna gymnasiestudier till ungdomslagen mäste förhindras, eftersom utbildning är att föredra framför konstlad sysselsättning i ungdomslagen. Den privata sektorn måste, i enlighet med lagens ursprungliga syfte, ges en reell möjlighet att få ta emot ungdomar i ungdomslag. Ersättningen till ungdom i ungdomslag skall fastställas i lag. Vi avvisar regeringens förslag om att införa s. k. jobb-klubbar. avvisar vi också förslaget om en utökning med i genomsnitt av den tid ungdomarna skall tillbringa i ungdomslag. Det är uppenbart att regeringen insett de starka inlåsningseffekter som ungdomslagens nuvarande utformning ger och därför föreslår obligatoriska aktiviteter för att förmå ungdomarna att söka riktiga jobb. Våra förslag till förändringar av ungdomslagen medför att det bara blir de ungdomar som har ett verkligt behov av placering i ungdomslag som berörs. Inlåsningseffekterna kommer att minska och fler ungdomar kan snabbare få riktiga jobb. 4.2.6 Nyföretagande bland ungdomar De senare årens utveckling visar att intresset för egenföretagande växer snabbt bland ungdomarna. Det måste ses som ett utslag av den uppväxande generationens vilja att stå på egna ben och bygga för framtiden. Att de försöker att skapa egna företag, trots risker och osäkerhet och ofta på villkor sämre än det stöd de annars kan få från det offentliga, måste tolkas som en reaktion mot det omhändertagande som en allt omfångsrikare arbetsmarknadspolitik i realiteten innebär. Det finns starka skäl för riksdag och regering att uppmuntra ungdomarnas önskan att starta egna företag. I överläggningar om ungdomslagen drev de borgerliga partierna t. ex. igenom kravet på att arbetslöshetsersättningen skall kunna användas för att stimulera nyföretagande bland ungdomar. Näringslivets roll som pådrivare och initiativtagare är emellertid av avgörande betydelse. Internationella erfarenheter visar att det just är i de fall där enskilda företag engagerat sig som resultaten har blivit goda. Det finns därför skäl för näringslivsorganisationerna och de enskilda företagen att utöka sitt nuvarande engagemang. Ung Företagsamhet, fadderprojekt, experthjälp för nyföretagande ungdomar är exempel på verksamhet av stort värde. För att få ungdomen att i större utsträckning starta egna företag måste emellertid villkoren för företagandet generellt förbättras. I motion 1984/ 85:594 om näringspolitiken framlägger vi förslag i detta syfte. Även på en väl fungerande arbetsmarknad kommer det att uppstå problem för en del individer att finna en lämplig anställning. Den enskilde förmår normalt bäst själv att klara situationen. I vissa fall måste emellertid statsmakterna stödja och hjälpa på olika sätt. En väl fungerande arbetslöshetsförsäkring skall ge den enskilde ekonomisk trygghet av temporär arbetslöshet. Arbetslöshetsförsäkringen har alltmer förlorat sin karaktär av försäkring. Den andel av utbetalningarna som sker med offentliga medel har successivt ökat och uppgår till av kassornas totala utbetalningar. Tyngdpunkten i finansieringen har lagts på arbetsgivaravgifter, vilka nu står för av kostnaderna. Resten bekostas med skattemedel. Egenavgifterna är för de flesta av kassornas medlemmar närmast försumbara. Härigenom har parterna befriats från ansvaret för den arbetslöshet som förorsakas av ett alltför högt lönekostnadsläge. Enligt vår mening är det nödvändigt att finna ett system för arbetslöshetsersättning som ger arbetsmarknadens parter incitament att sluta löneavtal som inte ökar arbetslösheten. Det är därför nödvändigt att skapa raka rör mellan parternas förhandlingsbord och kostnaderna för att bekämpa arbetslösheten. Staten kan dock inte frånsäga sig det sociala ansvaret för dem som utan egen förskyllan drabbas av arbetslöshet. Första steget i en reformering av arbetslöshetsförsäkringen bör vara att minska den offentliga finansieringen till . Resterande bör finansieras med egenavgifter. bör en allmän obligatorisk arbetslöshetsförsäkring införas. Försäkringen bör ge en garanterad grundtrygghet. Härutöver bör det vara möjligt att hos försäkringsbolag eller genom andra försäkringsinrättningar ordna tilläggsförsäkringar. Dessa skall i sin helhet finansieras med antingen egenavgifter eller i den ordning som arbetsmarknadens parter avtalar. En utredning bör tillsättas för att utarbeta förslag till en ny arbetslöshetsförsäkring i enlighet med ovanstående riktlinjer. Förutsättningarna för att över arbetslöshetsförsäkringen finansiera vissa arbetsmarknadspolitiska åtgärder bör även analyseras. Utredningen bör arbeta skyndsamt så att förslag kan föreläggas . De sysselsättningsskapande åtgärderna är en mycket stor del av de totala arbetsmarknadspolitiska insatserna. De traditionella beredskapsarbetena av investeringskaraktär svarar för en mindre del. Dessa beredskapsarbeten är dels mycket kostsamma, dels lämpade endast för en mindre del av de arbetslösa. har allt fler beredskapsarbetande placerats i servicefunktioner i den offentliga sektorn. Ungdomslagen förekommer i realiteten endast i stat, kommuner och landsting. De tiotusentals enskilda individer som besätter beredskapsarbetena styrs med andra ord in på en del av arbetsmarknaden som inte har särskilt goda framtidsutsikter. För innevarande budgetår pekar utvecklingen mot ett nytt rekord av antalet AMS-sysselsättningsdagar inom offentlig sektor. De konstlade sysselsättningstillfällena har nått gränsen för vad som är såväl ekonomiskt som socialt försvarbart. Därför måste användningen och inriktningen av dem förändras. Ungdomslagens omfattning kan minskas. Men också antalet beredskapsarbeten inom den offentliga sektorn måste minskas. De av sociala och konjunkturmässiga skäl nödvändiga insatserna måste inriktas på det privata näringslivet. Villkoren för ekonomisk ersättning till beredskapsarbeten i offentlig sektor och till rekryteringsstöd till näringslivet bör därför likställas. Bidrag till av lönekostnaden bör utgå. Beredskapsarbeten inom offentlig sektor måste bli kortsiktiga och delas i en fast tremånadersperiod med möjlighet till förlängning om ytterligare försök att placera personer på den öppna arbetsmarknaden misslyckats. Syftet är att öka rörligheten och mötesfrekvensen också på denna del av arbetsmarknaden. Handikapp av olika slag är av sådan karaktär att arbete på den öppna arbetsmarknaden inte är möjligt. I sådana fall skall de handikappade erhålla ett väl avpassat stöd. Målet måste vara att ge de arbetshandikappade möjligheter till arbetsvillkor som så nära som möjligt ansluter sig till dem på den reguljära arbetsmarknaden. Offentliga medel är nödvändiga för att detta mål skall kunna nås. De arbetshandikappades situation på arbetsmarknaden är speciell av flera anledningar. De påverkas kraftigare än andra grupper av skiftningar i konjunkturerna, vilket gör att de är särskilt svårt utsatta av ekonomisk nedgång. En hög och varaktig efterfrågan på arbetskraft ger dem däremot betydligt större möjligheter att göra sig gällande på arbetsmarknaden. Trots stora statliga insatser, som för innevarande budgetår belöper sig till , står många människor med handikapp utanför arbetsmarknaden. De statliga insatserna består av i huvudsak arbetshjälpmedel, lönebidrag och skyddad anställning. Härtill kommer de kommunala åtgärderna. Utöver detta satsar statsmakterna avsevärda resurser för bl. a. förtidspensioner. Det är inte möjligt att ytterligare öka stödet. Däremot ser vi möjligheter att åstadkomma ekonomiskt utrymme för handikappade som står utanför arbetsmarknaden genom en annan och mer rättvis fördelning av resurserna. Det är nödvändigt att differentiera insatserna med hänsyn till arten och svårighetsgraden av olika handikapp. Ett vidareutvecklat lönebidrag är den åtgärd som i första hand kan bereda flera arbetshandikappade arbete på vanliga arbetsplatser. Den förändring av lönebidragssystemet som skedde 1984 var ett steg i rätt riktning, men ger inte tillräckliga möjligheter till individuell anpassning. Möjligheter till lönebidragsanställningar är i allmänhet begränsade till bestående handikapp. Vi har i tidigare motioner föreslagit att lönebidraget skall göras mer flexibelt. Bidraget bör kunna såväl höjas som sänkas beroende på hur den handikappades arbetsförmåga utvecklas. Det skall kunna utgå så länge den handikappade är anställd. Även höga lönebidrag blir billigare än en anställning i Samhällsföretag, som den handikappades sociala situation i regel främjas av att vara på en vanlig arbetsplats. utgår ett 90-procentigt lönebidrag till allmännyttiga organisationer och ett 100-procentigt bidrag till statliga myndigheter. Lönebidragens utformning bör, enligt vår mening, vara oberoende av vem som är arbetsgivare. Till gruppen arbetshandikappade räknas ett stort antal missbrukare. Stödet till missbrukare bör alltid ha det övergripande målet att bryta missbruket. För att de olika åtgärderna för att hjälpa missbrukarna skall få en individuell utformning bör kommunernas socialtjänst ta det övergripande ansvaret. Att missbrukarna får arbete är väsentligt för en rehabilitering. Arbetsuppgifter och ekonomiska villkor måste utformas med hänsyn till den enskilde missbrukarens förmåga och situation. Också handikappade ungdomars situation måste uppmärksammas. Den avslutade handikappkommitténs arbete visar att alltför många av de handikappade ungdomarna, på grund av brister i stödregler och brist på samordning mellan skola och olika myndigheter, tvingats acceptera förtidspensionering vid unga år som enda alternativ för en trygg försörjning. Såväl ur de enskilda ungdomarnas som ur samhällsekonomisk synvinkel finns det skäl att försöka åstadkomma förändringar och effektiviseringar som gör det möjligt för fler att komma ut på den reguljära arbetsmarknaden. Inte minst de ekonomiska beräkningar som finns redovisade i handikappkommitténs betänkande visar på betydelsen av detta. Ekonomiska och personella resurser som kan sättas in på handikappade ungdomar kommer att frigöras om våra tidigare nämnda förslag vinner bifall. Samhällsföretag är den dyraste formen av handikappsysselsättning. Den måste därför förbehållas dem som eller permanent behöver de särskilda resurser som Samhällsföretag har. Det finns en risk att Samhällsföretags dubbla målsättning - att ge arbete åt arbetshandikappade och agera företagsekonomiskt - leder till att Samhällsföretag vid sin rekrytering inte kan prioritera gravt handikappade i den utsträckning som vore önskvärt. För att understödja en utslussning från Samhällsföretag till den öppna arbetsmarknaden eller till lönebidragsplatser bör anställningen vid Samhällsföretag vara tidsbegränsad och bli föremål för regelbunden prövning. Ett speciellt problem vid utslussning är att det nuvarande riksavtalet för löner inte tar hänsyn till den lönespännvidd som finns på den öppna marknaden mellan olika geografiska områden. Detta leder till att en del yrkeskategorier på vissa orter kan vara bättre betalda på Samhällsföretag än ute på vanliga företag. Avtalet bör därför revideras. som ansträngningar görs för att slussa ut fler från Samhällsföretag bör den centrala administrationen kunna minska. För den kvarvarande verksamheten vid Samhällsföretag är det väsentligt att man prövar nya driftsformer för verkstäderna. Det är angeläget att öka antalet inbyggda verkstäder, dvs. verkstäder som tillhör Samhällsföretag men är lokaliserade hos ett vanligt företag. Detta förbättrar de handikappades kontakter med vanliga arbetsplatser. Regeringen bör skyndsamt låta utreda Samhällsföretags framtid. Därvid bör särskilt de ovannämnda punkterna beaktas. Målet måste vara att reducera verksamheten, så att frigjorda resurser kan tillföras ett lönebidragssystem. Kostnadsfördelningen mellan stat och kommun bör också prövas i syfte att skapa ett samband mellan ledningsansvar och kostnader. Investeringar i utbildning bör inte bara vara arbetsmarknadspolitikens främsta medel utan kommer också att få ökande betydelse för företagens långsiktiga förmåga att växa och skapa fler arbetstillfällen. Därför måste växelspelet mellan dessa båda sektorer öka. AMU:s nya organisation öppnar delvis vägen för detta. AMU kan emellertid ytterligare frikopplas från den traditionella arbetsmarknadspolitiska inriktningen. Det finns också utrymme för direkta privatiseringar på detta område i takt med att den återkommande utbildningens betydelse växer. Privatiseringar och marknadsanpassningar av den kvarvarande offentliga delen i framtidens AMU kan öppna nya vägar för finansiering av verksamheten. 5.5 AMS och arbetsförmedling Moderata samlingspartiet har hävdat att det behövs en genomgripande effektivisering av arbetsmarknadsverkets organisation och verksamhet. Vi noterar därför det positiva förändringsarbete som den nya verksledningen genomfört. Detta är emellertid för begränsat och utgår från att verkets traditionella monopolställning inom arbetsförmedlingsområdet skall bestå. Vi anser att måste få möjligheter att förutsättningslöst utreda en organisation baserad på nedanstående principer. Den nuvarande organisationen fungerar inte tillfredsställande. Särskilt arbetsförmedlingsverksamheten måste ges förutsättningar för förbättrad service. Arbetsförmedlingsmonopolet bör därför upphävas. Genom avmonopoliseringen kommer vägen att öppnas för alternativa arbetsförmedlingar, även sådana i privat regi. Den offentliga arbetsförmedlingen kommer dock att spela en viktig roll också . Förmedlingen bör emellertid ges en från AMS fristående ställning. Detta ökar möjligheten för den offentliga förmedlingen att utveckla och anpassa service- och konkurrensförmåga. bör den obligatoriska platsanmälan avskaffas. Genom ovan beskrivna förändringar kommer också länsarbetsnämndernas funktion att förändras. Dessas viktigaste uppgift blir att som AMS regionala organ svara för upphandling av tjänster från offentliga och enskilda institutioner. Den nya organisationen bör också innebära att byggarbetsnämnderna och distriktsarbetsnämnder kan avskaffas. Den centrala administrationen inom AMS bör kunna minskas kraftigt. Parterna på arbetsmarknaden dominerar . Detta medför problem i flera avseenden. Parternas ställning i styrelsen bör därför omprövas. I motionen framläggs förslag som föranleder författningsändringar. Det bör ankomma på utskottet att utforma erforderlig lagtext. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående förutsättningarna för ökad sysselsättning. 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om riktlinjer för arbetsmarknadspolitiken, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om förutsättningarna för ökad sysselsättning för ungdom, 4. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om lönestopp och temporärt sänkta arbetsgivaravgifter för ungdom , 5. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om maximilöner som villkor för den statliga bidragsgivningen till vissa arbetsmarknadspolitiska insatser för ungdom, 6. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om särskild yrkesutbildning med lönebidrag för långtidsarbetslös ungdom med svåra sociala problem, 7. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om ungdomslagen, 8. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om nyföretagande bland ungdomar. 9. att hos regeringen begär utredning om arbetslöshetsförsäkringen i enlighet med vad som i motionen anförts, 10. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om sysselsättningsskapande åtgärder, 11. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om villkoren för statsbidrag till beredskapsarbeten i offentlig sektor, 12. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om längden på beredskapsarbeten inom offentlig sektor, 13. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om riktlinjer för främjande av handikappades sysselsättning, 14. att hos regeringen begär utredning om i enlighet med vad som i motionen anförts, 15. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående den framtida , 16. att beslutar ändra lagen (1935:113) med vissa bestämmelser om arbetsförmedling, så att enskilda arbetsförmedlingar kan etableras, 17. att beslutar avskaffa lagen (1976:157) om skyldighet för arbetsgivare att anmäla ledig plats till den offentliga arbetsförmedlingen fr. o. m. . L. () i () () () () () minab/gotab 1985