mot · G8022277 · 1985-01-25 00:00:00 — Vårdbehovet i vårt land ökar på grund av det stigande antalet mycket gamla personer. Å andra sidan blir yngre pensionärer allt friskare och mindre vårdbehövande. Förebyggande åtgärder på det rent medicinska området liksom förbättrad trafik- och arbetsmiljö minskar också vårdbehovet. Förbättrad medicinsk behandling kan innebära, att sjukdomar med tidigare långvarigt vårdbehov helt läker, t. ex. njurtransplantationer i stället för livslång dialys. Å andra sidan kan nya behandlingsmetoder innebära, att sjukdomar som tidigare ledde till en snabb död nu leder till långvarigt behandlingskrävande tillstånd. Den samlade summan av dessa skilda utvecklingslinjer är svår att överblicka. I vart fall kan man inte hävda att vi med nödvändighet står inför ett ökande vårdbehov. Ett mått på otillfredsställt vårdbehov är däremot väntelistorna, framför allt i sluten sjukhusvård. Det rör sig ofta om människor som nödgas gå sjukskrivna i väntan på en behandling som skulle kunna återställa deras arbetsförmåga, t. ex. en höftledsoperation. Samhällsekonomiskt är en sådan väntetid slöseri. Kostnaderna för sjukpenning och utebliven arbetsprestation är mångdubbelt högre än vad det skulle kostat att ge sjukvården resurser att avveckla väntetiderna. Därtill kommer det mänskliga lidandet. Ett stelt sektorstänkande har ofta förhindrat en sådan samplanering att försäkringspengar kunnat användas att förstärka sjukvårdsinsatser. Vad som krävs är därför att omdisponera befintliga resurser till bristområden. Det förutsätter i sin tur ett aktivt tänkande från sjukvårdsadministratörernas sida. Det finns uppenbarligen många områden, där vi inte använder sjukvårdsresurserna effektivt nog. Läkemedelsmissbruk påtalas ofta och säkerligen förskrivs och förbrukas stora mängder verkningslösa mediciner. Många laboratorieprov tas för säkerhets skull på grund av gamla rutiner eller på grund av osäkerhet. Bättre utbildning och träning av läkare och annan vårdpersonal liksom bättre information till allmänheten kan förbättra läget. Det krävs också bättre genomarbetade vårdprogram och det krävs effektivare medicinska chefer. För att öka tillgången till medicinskt kunniga administratörer bör därför ge UHÄ i uppdrag att försöksvis anordna en ettårig ekonomisk-administrativ utbildning för läkare. För sjuksköterskor finns en motsvarande administrativ utbildning, som är kompetensvillkor för bl. a. klinikföreståndare, men för läkare finns endast s. k. FALkurser för blivande klinikchefer. För att ge sjukvården de högt kvalificerade administratörer som krävs i ett ekonomiskt kärvt läge är en vidare 1 * 1984/85. utbildning nödvändig inte minst på data- och informationsområdet. i har embryon till sådan utbildning men den borde kunna ordnas på en bredare bas vid de reguljära universiteten. För att korta ner väntetider i öppenvården krävs en rad andra åtgärder. Före den s. k. 7-kronorsreformen 1970 hade sjukhusläkare rätt till privatmottagning på arbetsplatsen efter den ordinarie arbetstidens slut. Mottagningen fortsatte i regel tills alla patienter blivit omhändertagna. stängs den landstingsdrivna mottagningen på bestämt klockslag och endast tidsbeställda besök tas emot. Förtvivlade människor måste då söka jourmottagningen på närmaste sjukhus eller vid den vårdcentral som har jour. Där får man trängas med övriga patienter, möta en okänd läkare, som man kanske aldrig återser, och sedan uppmanas man att ta kontakt med den egna vårdcentralen för återbesök. Det kan dröja innan man får en sådan möjlighet. Orsaken till detta bedrövliga tillstånd är brist på allmänläkare, brist på distriktssköterskor och en stel organisation. Många läkare har för att hjälpa patienterna startat hembesöksverksamhet på fritid. Denna utväg att korta väntetiderna har det s. k. Dagmarbeslutet på vissa håll satt stopp för. 1 många fall skulle dessa fritidspraktikers arbetsvilja bättre kunna användas inom deras egen specialitet där det ofta finns köer till vården, men där arbetstidsbestämmelserna lägger hinder i vägen. bör mot denna bakgrund uppdra åt UHÄ att vidta åtgärder för att öka utbildningen av allmänläkare, distriktssköterskor, sjukgymnaster och arbetsterapeuter så att vakanta tjänster kan tillsättas. bör också uttala, att generösa dispenser från arbetstidsbestämmelserna bör förekomma för läkare och annan sjukvårdspersonal, som önskar arbeta övertid på sin ordinarie arbetsplats för att avveckla patientköer. har länge arbetat för ett husläkarsystem. Det innebär, att rätten att själv välja läkare skall upprätthållas och att var och en får möjlighet att återkomma till samma läkare vid olika sjukbesök. För att ett väl fungerande husläkarsystem skall vara möjligt, krävs ca en allmänläkare per 2 000 invånare. Ett genomfört husläkarsystem skulle radikalt öka tryggheten i vården och göra sjukvården effektivare. En motsvarande kontinuitet i kontakten med läkare behövs inom slutenvården. Syftet är detsamma, dvs. att öka patienternas trygghet. Den information som ges till patienter i slutenvården borde förmedlas av den läkare med vilken patienten har etablerat en relation. Detta borde vara extra angeläget, när det är fråga om patienter med allvarliga livshotande sjukdomar. Det är i en sådan situation oacceptabelt att patienten och dennes anhöriga ges motstridiga uppgifter om hälsotillståndet eller resultat av tagna prover. kunde tidningarna publicera ett öppet brev till politiker från en cancersjuk kvinna. Det var ett skakande dokument, som bör studeras av ansvariga politiker och sjukvårdspersonal. a. följande i sitt brev: Jag kan nu se tillbaka och utvärdera de jag varit stamkund inom världens kanske mest avancerade sjukvårdsapparat med tillgång till den bästa tekniska apparaturen och välutbildad personal, som alltid varit mycket vänlig mot mig. Man kan tycka att jag skall känna mig mycket tacksam att ha blivit vårdad på detta sätt. Ändå blir min summering att vården vi erbjuds är omänsklig. Hur kan då detta vara möjligt? Jo, vi får inte den trygghet som är av vital betydelse. Jag kan inte ens komma ihåg hur många de läkare är som jag bollats mellan . Läkare som inte vet något om den människa de har framför sig annat än vad de som hastigast kunnat skumma ur journalen. Förutom det stora psykiska lidande detta förorsakar människor, så blir procenten av felbedömningar mycket större. Det är så oerhört många människor som lider av denna otrygghet. Ett lidande som inte kommer fram i forskningsstatistiken. Jag vill påstå, att denna otrygghet i mycket hög grad minskar människors möjlighet att tillfriskna trots alla pengar vi sätter in i vår sjukvård. Läkare och övrig vårdpersonal kan inte hjälpa det. Det är hela sjukvårdsapparaten som utvecklat sig till ett oformligt monster som rullar av egen kraft och som snart inte går att stoppa. Tyvärr kan man inte se mina negativa erfarenheter som ett olycksfall i arbetet, ty de flesta medpatienter jag mött har givit uttryck för en enorm otrygghet och vilsenhet men de orkar inte framföra sina synpunkter. Min förhoppning är, att med mina erfarenheter kunna påverka vår sjukvård mot en verklig mänsklig vård. Min sjukdom blir i så fall något positivt. brev blev ett avskedsbrev. Kort tid efter det hon skrivit brevet avled hon. Hennes brev föranledde många kommentarer, åtskilliga människor i liknande situation har skrivit och berättat om samma upplevelser. Professor , som kommenterade brevet det publicerades i , ger rätt: Problemen hon tar upp är ju att hon träffat många läkare, haft bristande läkarkontinuitet och märkt vår oförmåga att psykologiskt ta hand om patienterna. Professor påpekar dock, att det finns en omvårdnadsforskning som prioriteras. Han påpekar också att medvetenheten nu finns om bristerna i svensk sjukvård i detta avseende. Det kom bl. a. till uttryck i utredningen i livets slutskede och i cancerkommitténs betänkande, som har avlämnats. Vad man bör göra, säger professor , är att vidareutbilda läkare, sjuksköterskor och all övrig personal också i detta avseende. När jag under l/läste medicin, först i och sedan i , fick jag inte en timmes undervisning om den psykologiska relationen läkare-patient. har vi på kurser i onkologi, cancervård med seminarier och föreläsningar om detta. Professor påpekade också vikten av att aktivera de anhöriga i vården. De anhöriga på en avdelning bör upplevas som en tillgång, något som kan göra vården mänskligare, säger han. Det kan alltså konstateras, att åtskilligt håller på att hända för att avhjälpa de brister i sjukvården som påtalade i sitt brev. bör emellertid se som sin uppgift att påskynda denna utveckling. bör därför som sin mening ge regeringen till känna att bör verka för ändrade rutiner i svensk sjukvård som ökar läkarkontinuiteten också i den slutna vården. Med hänvisning till ovanstående hemställs* 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om ökad utbildning av allmänläkare, distriktssjuksköterskor, sjukgymnaster och arbetsterapeuter, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av ekonomisk-administrativ utbildning för läkare. * Se även motionerna 1984/85:2278 2279.