mot · G8022304 · 1985-01-24 00:00:00 — 1984/85 2304-2311 i m. fl. Jordbruket utgör en viktig del av svenskt näringsliv. Genom sin strategiska betydelse inom livsmedelsförsörjningen ställs det speciella krav på jordbrukssektorn som inte gäller för andra näringsgrenar. Jordbruksprisregleringen har stor betydelse för jordbrukarnas inkomster. I likhet med vad som gäller i andra länder omges svenskt jordbruk av ett gränsskydd. Härmed utesluts möjligheterna till långtgående avreglering även om detta teoretiskt skulle leda till lägre livsmedelspriser. De areella näringarna har avgörande betydelse för en i olika avseenden fungerande landsbygd. Inte minst i de glest befolkade delarna av landet är jordbruket en förutsättning för att kommersiell och offentlig service skall kunna upprätthållas. Den brukningsvärda åkermarken skall hållas i drift. Den landskapsbild som odlingslandskapet skänker växlar starkt i olika delar av landet men utgör en värdefull del i naturmiljön. Det enskilda ägandet utgör en grundläggande förutsättning för initiativlust och effektivitet inom näringen. Med ägande följer ansvar. Resultatet från en på dessa grunder vilande jordbruksnäring kommer såväl dess ägare som livsmedelskonsumenterna till del. Endast en marginell del () av livsmedelsproduktionen omfattas av internationell handel. Livsmedlens karaktär av färskvaror gör att producenterna måste avsätta sina varor inom en relativt kort tidrymd. Detta medför att världsmarknadspriserna ibland ligger nära eller t. o. m. under produktionskostnaderna. De flesta länder lämnar bidrag till export av jordbruksprodukter, som undantagslöst kan hänföras till resp. lands överskottsproduktion. Sålunda gav 1984 och EG ca i exportstöd. Även andra typer av stöd till jordbruket förekommer. Utländska jordbruksprodukter som säljs till låga priser påverkar även i små kvantiteter det svenska priset. har därför ett gränsskydd. Om som enda land i världen skulle öppna sina gränser för import kommer de nu aktiva jordbrukarna att vidkännas stora kapitalförluster. Försörjningstryggheten för befolkning skulle äventyras. Det är därför nödvändigt att vi skyddar vårt jordbruk på liknande sätt som sker i vår omvärld. 1 1984/85. slutförde livsmedelskommittén sitt uppdrag. Kommittén genomförde sitt arbete under stark tidspress, vilket hade menlig inverkan på resultatet. Vissa viktiga områden, som t. ex. jordbrukarnas ekonomi och förutsättningarna för export, har inte hunnit belysas. Några för jordbruket värdefulla resultat redovisades trots allt: enighet uppnåddes om att all odlingsvärd skall hållas i bruk, finansieringen av exportkostnaden för spannmålsöverskottet skall till bestridas av staten. Detta är en precisering av nu gällande ansvarsfördelning mellan näringen och staten. Kommittén har inte tagit ställning till avtalets längd men föreslår att det utvärderas . I avvaktan på den av regeringen aviserade propositionen om jordbruks- och livsmedelspolitiken avstår vi nu från att närmare kommentera utredningens förslag i övrigt. Det svenska totalförsvarets trovärdighet kräver att vi säkrar vår försörjning av livsmedel i händelse av krig eller avspärrning. Detta kan åstadkommas genom att även fortsättningsvis hålla nuvarande åkerareal i bruk. En av expertgrupperna inom LM K har beräknat att under vissa förutsättningar klarar sin försörjning med en mindre areal än den vi har . Då jordbruket även har andra funktioner bl. a. naturvårdande och regionalpolitiska måste, enligt vår mening, nuvarande areal bibehållas även om alla förutsättningar expertgruppen bygger sina beräkningar på vore uppfyllda. Så är nu inte fallet. Den allvarligaste bristen i dess beräkningar gäller vår försörjning med ammoniak för framställning av kvävegödselmedel. För att klara en godtagbar livsmedelstrygghet med räknade expertgruppen med en tillgång på ammoniak som täcker av vårt nuvarande behov. Vår inhemska produktion uppgår till av behovet. En godtagbar försörjningstrygghet kräver ökad svensk kväveproduktion, vilket bör ges regeringen till känna. En annan viktig beredskapsaspekt är att jordbruksproduktionen skall vara regionalt balanserad. Jordbruket i norra måste bibehållas på nuvarande nivå. De merkostnader som dess geografiska och klimatologiska förhållanden betingar bör liksom tillföras över huvudtitel. För att skall kunna nå försörjningsmålet måste jordbruksnäringen ha en lönsamhet som garanterar dess livskraft och fortbestånd. Jordbrukarna bör ha en med andra grupper jämförbar levnadsstandard. för att nå detta är det tidigare nämnda gränsskyddet. Detta måste beräknas med noggrannhet och utgöra skillnaden mellan åsyftat svenskt pris och världsmarknadspriset. Blir skyddet för högt, blir även det svenska priset för högt och vice versa. Som tidigare nämnts bör vi av skilda skäl bruka en större areal än vad som oundgängligen behövs för vår egen försörjning. Enligt jordbruksbeslut skall överskottsproduktionen huvudsakligen vara spannmål. För spannmålsöverskottet skall staten och näringen ta delat ansvar, medan jordbruket ensamt skall bära kostnaderna för animalieöverskottet. Beslutet är dock så opreciserat att staten inte tillskjutit några medel. Staten har enligt nu gällande jordbruksbeslut också ett ansvar för prissättningen på jordbruksprodukter. Av hänsyn till underskotten i spannmålsregleringen har emellertid den relativa lönsamheten mellan animalier och vegetabilier gradvis förändrats till de senares nackdel. Priserna på animalieprodukter har alltså relativt sett ökat, vilket stimulerat en ökad animalieproduktion. Eftersom köpkraften sjunkit, har följden blivit att vi numera producerar mer animalieprodukter än vad som konsumeras inom landet. Världsmarknadspriserna på framför allt nötkött, men på fläsk, har varit låga. Lönsamheten i animalieproduktionen har sjunkit bl. a. på grund av de av jordbrukarna erlagda regleringsavgifterna (slaktdjursavgifter m. Statens delansvar för spannmålsöverskottet föreslås nu av LM K preciseras. Jordbruket bör således garanteras ett visst ekonomiskt tillskott . Detta bör enligt vår mening ske via statsbudgeten. Jordbruket bör liksom bära kostnaderna för animalieöverskottet och skall ha frihet att producera animalier utan statlig detaljstyrning. Skulle det visa sig att export kan bli lönsam, bör jordbruket kunna dra nytta härav, vilket man gjort första år. En följd av anpassningsprocessen inom animalieproduktionen kan bli att spannmålsarealen ökar. Kostnaderna för spannmålsöverskottet kommer därför troligen att öka på kort och medellång sikt. För att begränsa denna ökning bör odling av alternativa grödor och alternativ användning av nuvarande grödor prövas. Jordbruket, som bäst känner odlingsbetingelser, marknad m. m., bör ges ett avgörande inflytande över detta. En utvärdering av hur alternativen lyckas bör göras . Kostnadsfördelningen mellan staten och jordbruket bör då ses över. Den samhällsekonomiska utvecklingen har liksom jordbruksprisregleringen stor betydelse för jordbrukarnas inkomster. Vår grundläggande inställning till de ekonomiska frågorna har stor betydelse också för jordbruket. Våra strävanden till ekonomisk sanering, innebärande långtgående besparingar, kan i det kortare perspektivet te sig hårdhänta. detta skapar förutsättning för ett rimligt skatteuttag, som i sin tur har betydelse för människornas köpkraft, är gynnsamt också för jordbruket. Speciellt vill vi föra en sådan politik att den ekonomiska situationen förbättras för barnfamiljerna, vilka är stora matkonsumenter. Detta medför ökade inkomster för jordbruket genom ökad livsmedelskonsumtion. Vi vill också nedbringa budgetunderskottet, vilket minskar påfrestningarna på kapitalmarknaden. Detta medför att räntenivån kan sänkas. För jordbruket, som är en kapitalintensiv näring, betyder detta mycket i sänkta kostnader. Det är mot denna bakgrund som vårt förslag om avveckling av mjölksubventionerna skall ses. Dessa subventioner är ett stöd som utgår till alla mjölkkonsumenter, oavsett om de behöver det eller inte. För att inte minskningen skall få negativa effekter på konsumtionen bör subventionerna avvecklas . För /86 bör minskningen röra sig om 250 milj. kr. Fastighetstaxeringen har kommit att bli alltmer betungande. Det framstår som ytterst angeläget att den ges anknytning till fastigheternas avkastningsförmåga. Det har efter hand visat sig att den inte alls harmonierar med marknadsvärdena, vilket varit avsikten. Fastigheternas avkastningsvärde borde rimligen vara normgivande värderingsgrund. Som en följd av fastighetstaxeringen har beskattningen av bostadsvärdeförmånerna blivit alltmer kännbar. Enligt vårt förmenande bortses från att valmöjligheten beträffande bostad inte Finns på en lantgård. Det medför i praktiken att många lantbrukare bebor långt större fastigheter än de efter ett fritt val skulle göra. utgör dessa ofta stora byggnader ett kulturellt inslag, som är berikande för landsbygdens kulturmiljö. Landsbygdens bostadsbyggnader bör naturligtvis så långt det är möjligt bebos och underhållas. Beskattningen av bostadsförmånen måste därför ges en rimlig utformning. Det enskilda ägandet är en fundamental rättighet i en demokrati. Äganderätt innebär för oss också rätten att inom vida gränser fritt förfoga över sin egendom. års lagstiftning har emellertid stärkt det offentligas intresse på den enskildes bekostnad. Denna utveckling måste brytas och den enskildes möjligheter att friare förvalta sin egendom ökas. Härigenom skapas framtidstro, utveckling och lönsamhet. Jordbruksnäringen är insnärjd i ett antal speciallagar som reglerar förvärv och skötsel av jordbruksmark. Vissa lagregler har uppenbart förhindrat marknaden att fungera och styrt mot ett samhälle med färre och större jordbruk. Hade marknaden tillåtits fungera skulle en bättre anpassning till de olika förhållandena kunnat ske. Regeringens förslag till lagrådet om ny plan- och bygglag som avses föreläggas innebär oacceptabla ingrepp i den enskilde jordbrukarens möjligheter att använda sin mark. Även för landsbygden är det tänkt att byggnadslov skall gälla. För jordbruket betyder detta t. ex. att ekonomibyggnader måste byggnadslovsgranskas, med allt vad det innebär av kostnadsökningar och byråkrati. Förslaget berör många människor. Skogsbrukarens möjligheter att utnyttja sin skog beskärs. Friluftslivets intressen nära tätorterna ges högre prioritet än skogsbrukets näringsintresse. Den enskilde företagaren måste enligt förslaget söka om lov (s. k. marklov) vid viss trädfällning, nyplantering etc. Intrång på jordbruksfastighet får belöpa sig till av dess värde innan ersättning till jordbrukaren utgår. 1 förslaget ges också möjlighet för offentliga myndigheter att föreskriva att kulturellt värdefulla byggnader skall bevaras och underhållas. Jordbrukaren anses kunna tåla merkostnader på i detta fall. Förslaget innebär också att den nuvarande byggrätten upphör. Vi anser att byggrätten i princip skall vara obegränsad på landsbygden. 1 speciella fall måste dock undantag göras, t. ex. på grund av miljöskäl. För lantbrukets ekonomibyggnader skall inte byggnadslov erfordras. De areella näringarna måste vara jämställda med andra intressen. Behövs marken oundgängligen för annat ändamål får expropriationsreglerna tillgripas. Jordförvärvslagens prisprövningsparagraf bör avskaffas. Det är uppenbart orimligt att statliga myndigheter har möjlighet att ändra ett pris som köpare och säljare är överens om. Jordförvärvslagstiftningens ensidiga satsning på heltidsjordbruk har lett till en alltmer glesbefolkad landsbygds utarmning och till att arbetsintensiv produktion, främst animalieproduktion, stimulerats. Dessa effekter har varit olyckliga. Deltidsjordbruk måste därför tillåtas. Med dagens snabba produktivitets- och teknikutveckling riskerar vi att få endast ett fåtal jordbruksföretag i varje socken. En stark drivkraft för det enskilda ägandet är möjligheten att lämna över sin egendom till nästa släktled. Av skilda skäl kan bröstarvingar som vill fortsätta jordbruksdriften saknas. Möjligheten för andra arvsberättigade släktingar att ta över en jordbruksfastighet utan att prövas enligt jordförvärvslagen bör återinföras. Även övriga delar av jordförvärvslagen bör bli föremål för en förutsättningslös utredning. 1 stora delar av landet är en kombination av jordbruk och skogsbruk den vanligast förekommande företagsformen. Arbetsrytmerna kompletterar på ett utmärkt sätt varandra. Med en större självverksamhet i skogen ökar lönsamheten. Detta torde ge ett bättre utbyte än att satsa på investeringar i utökad djurhållning. Ett större hänsynstagande till intäkter från eventuellt skogsbruk måste tas av lantbruksnämnderna vid rådgivning och i samband med beslut om bl. a. förvärvstillstånd. Statens engagemang i lantbruksnäringen har bl. a. inneburit att lantbruksnämnderna har rådgivningsverksamhet. har s. k. inten sivrådgivning i bl. a. hushållningssällskapens regi, framför allt inom växtodlingsområdet, fått ett stort genomslag. I takt med att lantbruksnämnderna börjat avgiftsfinansiera sin rådgivning vinner troligen andra former för rådgivningen ytterligare insteg. Ett sätt att bedriva rådgivning kan vara att bilda s. k. lantbrukscentra vid lantbruksskolorna. Ändras jordförvärvslagstiftningen radikalt och minskas lantbruksnämndernas rådgivningsverksamhet talar mycket för att lantbruksnämndernas kvarvarande verksamhet kan samordnas med andra myndigheters verksamhet. Moderata samlingspartiet avvisar i princip statliga ingrepp i näringsutövningen, t. ex. etableringskontroll och investeringsstopp. Sådana ingrepp hämmar initiativlust och företagaranda. Jordbrukarna måste få använda de metoder som är vetenskapligt och praktiskt beprövade. Staten skall inte på diffusa grunder besluta om inskränkningar i jordbruksdriften, såsom att avgiftsbelägga handelsgödsel med en önskan att minska förbrukningen som motiv. Om allvarliga inskränkningar i jordbruksdriften emellertid är sakligt motiverade från t. ex. miljösynpunkt bör det allmänna i princip ersätta eventuella produktionsbortfall och kapitalförluster för dem som drabbas. Skatt på produktionsmedel som handelsgödsel och bekämpningsmedel är för den skull oacceptabel och bör avskaffas. Effekterna på förbrukningen är dessutom marginella. Staten och kommunerna äger jordbruksmark i betydande omfattning. Huvuddelen av detta markinnehav bör utbjudas i första hand till dem som arrenderar marken. En utredning bör tillsättas för att kartlägga det offentligas innehav av jordbruksmark samt lägga förslag om hur huvuddelen av innehavet skall avyttras. bör ge detta som sin mening regeringen till känna. Det av regeringen till lagrådet överlämnade förslaget om fritt handredskapsfiske på och i de har givits en rättsvidrig utformning. Att inte mer än i undantagsfall kompensera vattenägarna för deras förlust av fiskerätten ger förslaget konfiskatorisk karaktär. Remissinstanser, såsom t. ex. , har starkt kritiserat förslaget. Lagrådet har på ett stort antal punkter haft invändningar. Vi avvisar förslaget. Enligt vår mening kan allmänhetens önskemål om och möjligheter till handredskapsfiske uppnås på frivillighetens väg genom fiskevårdsområdesbildning och försäljning av fiskekort. Våra förslag föranleder ändringar av vissa författningar. Det bör ankomma på utskottet att utforma erforderlig lagtext. Med stöd av vad sorn ovan anförts hemställs* 1. att hos regeringen begär utredning om den svenska ammoniakförsörjningen i enlighet med vad som i motionen anförts, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om de statliga livsmedelssubventionerna, 3. att beslutar att jordförvärvslagens 2 § femte stycket om släktförvärv utformas så att sinsemellan arvsberättigade personer inte omfattas av förvärvsprövning, 4. att beslutar att jordförvärvslagens bestämmelser om prisprövning skall utmönstras ur lagen, 5. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om allmän översyn av jordförvärvslagen, 6. att hos regeringen begär utredning om det offentligas innehav av jordbruksmark i enlighet med vad som i motionen anförts. L. () i BO () () () () () () * Se även motion 1984/85:2305.