mot · G8021260 · 1985-01-24 00:00:00 — Motion 1984/85:1260 Antalet handikappade i uppgår enligt statistik till av befolkningen. Detta motsvarar ca 300 miljoner människor eller hela befolkning. Högst 1 miljon av dessa människor beräknas ha tillgång till någon form av rehabilitering eller stöd. Fattigdomen i och den allmänna knappheten på resurser gör det svårt att få gehör för eller genomföra insatser för handikappade. Social integrering motverkas ofta av att de få resurser som finns satsas på dyra, personalkrävande institutioner av västerländsk modell. Sådana insatser når mera sällan människorna på landsbygden och i storstädernas slumområden. Det är alldeles uppenbart att antalet handikappade i hastigt ökar. Svält och undernäring liksom olika sjukdomar som polio, mässlingen och röda hund gör att barn med olika handikapp i många länder utgör en mycket stor procentuell andel av sina årskullar. Antalet olyckor i trafiken och på olika arbetsplatser är mångdubbelt större än i den industrialiserade världen, och ett mycket större antal av de olycksdrabbade får bestående allvarliga handikapp på grund av att möjlighet till vård och behandling saknas. Enligt de av antagna riktlinjerna för det svenska biståndet bör insatserna koncentreras till mycket fattiga länder. Biståndet måste också nå ut till de fattiga människorna på landsbygden och i slummen. Insatser för handikappade i faller väl inom ramen för de mål som angetts för den svenska biståndspolitiken. Utan varje tvivel hör handikappade till de fattigaste och mest underprivilegierade i befolkning. För att förverkliga målen för det svenska biståndet är det därför nödvändigt att kraftfulla åtgärder vidtas i syfte att integrera insatser för handikappade i det svenska biståndet. I samband med det internationella utarbetades ett mycket ambitiöst program för utveckling av det svenska biståndet till handikappade i . Detta program redovisades av regeringen i särskild skrivelse till . Detta program bör även i fortsättningen ligga till grund för utvecklingen av handikappinsatser inom biståndet. En del mycket lovvärda initiativ har sedan vidtagits både för att påverka de olika FN-organens verksamhet och för att utveckla handikappinsatser inom det bilaterala biståndet. Av särskildt stort intresse har de särskilda landgenomgångar varit som genomförts av SIDA i syfte att öka intresse för handikappinsatser och för att diskutera möjlighe terna att inkludera handikappåtgärder i det svenska biståndet. Dessa särskilda genomgångar har resulterat i många konkreta förslag till handikappinsatser inom ramen för det bilaterala biståndet. Däremot har det visat sig att betydande svårigheter förelegat vid genomförandet av de föreslagna åtgärderna. En orska härtill är givetvis förhållandena i men det har också under arbetets gång blivit uppenbart, att SIDA:s inre arbete med handikappfrågorna måste stärkas på olika sätt. Framför allt är det nödvändigt att genom utbildning öka personalens grundläggande kunskaper om handikappfrågor. Sådana utbildningsinsatser måste rikta sig både till den handläggande personalen och till biståndsarbetarna på fältet. Man bör också inom SIDA överväga att engagera särskilt handikappsakkunnig med uppgift att svara för utbildningen av personal i handikappfrågor och att bistå vid beredning och samordning av olika handikappinsatser inom verket. Endast genom att öka kunskap och medvetande om handikappades situation i och existerande möjlighet till stöd och hjälp kan handikappfrågorna på ett mera naturligt sätt integreras i SIDA:s allmänna arbete. Ett mål bör vara att handikappfrågorna skall ingå som en naturlig del i den dialog som ständigt förs mellan och mottagarländerna. För att nå detta mål krävs emellertid att olika åtgärder vidtas i syfte att stärka handikappfrågornas ställning inom biståndsadministrationen. Med hänvisning till vad som ovan sagts hemställs att som sin mening ger regering till känna vad som i motionen anförts beträffande åtgärder i syfte att utveckla handikappinsatserna inom det svenska u-landsbiståndet.