mot · G8023003 · 1985-03-27 00:00:00 — m. fl. Förbättrade boendeförhållanden för gamla, handikappade och långvarigt sjuka (prop. 1984/85:142) Ansvaret för glömda och eftersatta personer betonar människans frihet och oberoende men också, och med samma eftertryck, hennes samhällsansvar och hennes solidaritet med medmänniskorna. När vi fört fram kravet på förbättringar för dem som tillhör vad en gång kallade för Det glömda är det mot denna bakgrund. tvingas omkring 60 000 människor bo på institutioner i flerbäddsrum. De måste varje minut av dygnet leva inför öppen ridå med sin glädje, sorg och smärta, gråt, förvirring och oro, måltider och hygien, ständigt tillsammans med andra. Detta är oacceptabelt. Vi måste minska institutionsboendet och ge dem som ändå måste bo på institution rätten till eget rum eller att dela rum med någon som man själv har valt. De nuvarande förhållandena är inte bara inhumana utan troligen också kostsamma. Huvuddelen av kostnaderna för t. ex. äldreomsorgen går till institutioner och en mindre del till öppenvård. Ett minskat institutionsboende leder både till ett mänskligare samhälle och samhällsekonomiska besparingar. Det kan, på kort sikt, kosta pengar att t. ex. bygga om föråldrade sjukhem så att de ger en hygglig boendestandard. Den kostnaden måste vi ta. anser, även i dessa tider av omprövning och ekonomisk återhållsamhet, att reformarbetet för de glömda och eftersatta grupper som finns på institutioner måste fortsätta. Målet kan kortfattat beskrivas som att gamla, handikappade och långvarigt sjuka så långt som möjligt skall kunna bo kvar i vanliga bostäder eller erbjudas sådana. Det kräver en utbyggd och samordnad hemtjänst och hemsjukvård och bostäder som är tillgängliga även för den som är rörelsehindrad. Detta bör leda till minskat behov av institutionsboende. De allra flesta som är eller är handikappade bor i egen bostad. av alla som är bor i en egen bostad. En internationell jämförelse visar dock att tillhör de länder som har förhållandevis många institutionsplatser för äldre. Omkring 50 000 vistas inom långvården och något mer än 50 000 bor på ålderdomshem. På mentalsjukhus och andra psykiatriska institutioner finns omkring 25 000 personer, varav en stor del är äldre, ca 10 000. En fjärdedel av alla utvecklingsstörda, 9 000 personer, bor på institutioner. 47 000 rörelsehindrade bor på någon form av institution. Totalt bor alltså ungefär 140 000 personer på institutioner av olika slag. Det finns klara vetenskapliga belägg för att långvarig institutionsvistelse ofta är nedbrytande. Det medför ofta en onödig nedgång i funktionsförmågan, och individens möjligheter till ett självständigt liv reduceras alltför snabbt. Det har ofta omvittnats hur boende på innebär att den egna identiteten går förlorad. Man kan inte påverka sin miljö. Man får inte ta eget ansvar. Kontakten med samhället minskar. Man förlorar kontakten med vänner och ägodelar och kommer i stark beroendeställning till personalen. Målet måste därför vara att minska institutionsboendet. I de fall boende på institution är nödvändigt måste det ske under så hemlika former som möjligt. De institutioner som finns uppfyller sällan det kravet. 1982 fanns det 1 100 ålderdomshem med 56 500 platser. Antalet platser minskar med omkring 1 000 på grund av ombyggnad eller nedläggning. De boende har eget rum men standarden är ofta låg. Den genomsnittliga rumsstorleken är . Det är inte fråga om ett självständigt boende med hyreskontrakt och rätt till KBT (kommunalt bostadstillägg). Avgifterna på ålderdomshemmen, som drivs av kommunerna, är ofta inkomstprövade. Trots den låga standarden har en så stor del som av de existerande platserna byggts . I ungefär hälften av de ålderdomshem som är byggda i två plan saknas hiss. I en tredjedel av ålderdomshemmen kan en rullstolsbunden inte ta sig in eller ut genom ytterdörren. Ålderdomshem kallas numera även med helinackordering. På långvården fanns 48 000 patienter 1983. De flesta patienterna är mycket gamla; är eller äldre. Vårdtiderna är ofta långa. 1983 hade var fjärde patient varit inskriven . En stor del av platserna har byggts . En tredjedel av långvårdsplatserna betecknas som klinikplatser, en tredjedel finns vid fristående centrala sjukhem eller fristående långvårdssjukhus och en tredjedel vid lokala sjukhem. Bostadsstandarden är mycket låg. 1975 hade endast var femte patient eget rum. Något mer än hälften av patienterna delade rum med två eller fler personer. I hälften av rummen fanns ingen hygienisk utrustning förutom Endast 2 800 av patienterna hade egna tavlor och bara 1 000 hade egna möbler. Något eget boende med hyreskontrakt existerar inte. Vårdavgifterna är differentierade. Mentalsjukhus m. m. På mentalsjukhus och andra psykiatriska institutioner fanns 25 000 personer 1982. Många är gamla; är . En fjärdedel hade en vårdtid som översteg . Bostadsstandarden är mycket låg även på dessa institutioner. Endast en fjärdedel av platserna fanns i enkelrum. Över hälften av platserna saknade sanitära bekvämligheter. Endast 1 000 hade egna möbler. Antalet platser minskar relativt snabbt. Omkring en fjärdedel av de psykiskt utvecklingsstörda, dvs. ca 9 000, bodde 1982 på institution. De stora vårdhemmen håller på att avskaffas och ersätts av gruppbostäder för 4 personer som är integrerade i den vanliga bebyggelsen. Mer än en halv miljon människor är rörelsehindrade. Andelen ökar med åldern. 47 000 rörelsehindrade bor på någon form av institution, ålderdomshem, sjukhem etc. Institutionsboende (siffrorna har avrundats till jämna 1 000-tal) 138 (XX) De siffror som redovisas ovan bygger delvis på undersökningar som är uppemot . Det är betecknande att det inte finns mer aktuella siffror (i utredningen på egna villkor är undersökningarna för långvården och de psykiatriska institutionerna dessutom felaktigt redovisade). Erfarenheter av dagens åldringsvård har det officiella målet varit att eftersträva att äldre och handikappade skall bo i vanliga bostäder. Den praktiska politiken har dock inte anpassats till denna målsättning. De resurser som har satsats på t. ex. äldreomsorg i öppen form är små jämfört med de resurser som satsas på institutionsboende. Långvården beräknas kosta 10 miljarder, ålderdomshemmen 5 miljarder och hemtjänst, hemsjukvård m. m. Oklarhet mellan landsting och kommuner om vem som skall svara för kostnaderna har inte påskyndat utvecklingen mot minskat institutionsboende. Kommunerna skall i princip svara för boendet. Enligt socialtjänstlagen skall socialnämnden bl. a. verka för att äldre människor får möjlighet att leva och bo självständigt, att de får goda bostäder och att de får det stöd och den hjälp de behöver. Motsvarande rättigheter ges också den som är handikappad. svarar även landstingen för en stor del av boendet. Långvården är till stor del en form av boende med stora inslag av omvårdnad och service men ofta inte av sjukvård i egentlig mening. Detta gäller särskilt sjukhemmen. Det finns ingen principiell skillnad mellan den verksamhet som bedrivs vid sjukhem jämfört med ålderdomshemmen bortsett från att det är olika huvudmän. På flera orter har det bedrivits försöksverksamhet om hur institutionsboendet kan minskas. Dessa projekt har bl. a. stötts av Spri inom ramen för det regeringsuppdrag med anledning av den s. k. husläkarpropositionen som lades fram av folkpartiregeringen . Av försöksverksamheten i (143) kan man dra slutsatsen att fler sjuka kan vårdas hemma, att sjukhemmet inte behöver bli sista anhalten för de långtidssjuka, att köerna till sluten långtidsvård kan elimineras och att det finns alternativ till en fortsatt utökning av institutionsplatser. Innan försöksverksamheten startade var läget följande. Det allvarligaste problemet, som upptäcktes i undersökningen, var det stora antalet människor som vårdades i fel vårdform. Köerna till , ålderdomshem och sjukhem var relativt långa. Över hälften av sjukhemspatienterna hade kunnat vårdas hemma om det hade funnits några alternativ. Besluten om långvårdsärenden fattades centralt av personer som ofta kände till föga om patienternas hemförhållanden. Denna situation kunde således radikalt förändras bl. a. genom en utbyggd hemtjänst och hemsjukvård. Kommunen delades in i mindre enheter där distriktssköterska, hemvårdsassistent, undersköterska och vårdbiträden (hemsamariter) samarbetade. Den ekonomiska utvärderingen visade på en besparing på 1 milj. kr. framför allt genom mindre behov av platser på långvård och ålderdomshem. I beräkningen har hänsyn tagits till ökade kostnader för öppna vårdformer. Erfarenheterna från andra studier, bl. a. i och , visar Av en annan kan utläsas att om resultaten från studierna i och antas gälla för hela landet skulle det ha blivit en nettobesparing på . I finns det numera lediga platser både på sjukhemmet och på ålderdomshemmet. Systemet bygger bl. a. på växelvård. Den som tillfälligt behöver extra vård skall kunna komma in eller ett par. Det skall inte vara några problem för anhöriga som vårdar äldre eller handikappade att få avlastning för att t. ex. åka på semester. De exempel som alltför ofta redovisas på att den som vårdar någon i hemmet inte får avlastning är både inhumana och visar dessutom på en småsnål inställning som alltför ofta leder till att hela vården måste tas över av samhället då den anhörige inte längre orkar. Boende och vård - på lång sikt Servicen och vården av äldre sker främst i följande olika boende- och vårdformer: boende i egen bostad fungerar det alltför ofta så att den som blir sjuk och kräver mer omvårdnad och service måste flytta. Det kan ofta bli fler flyttningar. Ju större behovet av omvårdnad är desto sämre och mindre självständigt boende erbjuds man. En undersökning i visar t. ex. att hälften av patienterna på ålderdomshemmet skulle kunna laga sin mat och diska helt själva eller med viss hjälp. De hade dock ingen möjlighet och stimulerades inte till detta på ålderdomshemmet. Vård och service bör därför inte vara bundna till en viss boendeform. När man behöver mer hjälp skall detta kunna erbjudas utan att man måste flytta. Målet bör vara att alla ges tillgång till ett eget självständigt och permanent boende antingen i en vanlig bostad eller i någon form av serviceboende. Detta serviceboende kan med fördel utformas som små grupper av bostäder i nära anslutning till vanliga bostäder. , som lätt får karaktären av institutioner, bör undvikas. Den vård och service som ges bör inte vara knuten till en viss boendeform. och hemsjukvården bör vara decentraliserad till små enheter. Vården skall kunna ges dygnet runt. Det bör finnas larm och nattpatruller. Personalen inom måste ges utbildning för sitt arbete. Ålderdomshemmen bör byggas om så att de medger ett mer självständigt boende. Den boende måste få eget kontrakt och betala normal hyra för sitt boende. Några avgifter, som är relaterade till inkomsten, får inte förekom Man skall betala hyra som sätts efter de principer som gäller på bostadsmarknaden och dessutom betala för den service man åtnjuter. Man skall självfallet ha rätt till KBT (kommunalt bostadstillägg). Långvården skall inte vara en boendeform. Långvårdsklinikernas funktion bör vara att svara för utredningar och rehabilitering. Klinikerna skall också vara en resurs för primärvården och hjälpa till med utbildning, utvecklingsarbete m. m. De centrala sjukhemmen läggs ned i stor utsträckning. De lokala sjukhemmen bör i hög grad användas för växelvård och för avlastning av anhöriga. Det blir i första hand fråga om en tidsbegränsad vistelse. Genom att vårdtiden är begränsad kan väsentligt fler personer ges vård. Det kommer att finnas nästan bara enrummare på sjukhemmen och några dubbelrum för par och andra som önskar dela rum. Genom dessa förändringar blir det helt naturligt att kommunen i princip svarar för allt permanent boende. Det bör finnas ett stort utrymme för nytänkande och alternativ inom och hemsjukvården. Inom vissa områden kan verksamheten skötas på entreprenad av annan än kommunen, t. ex. ideella föreningar. Mångfalden kan alltså i dessa sammanhang vara utvecklande och förhindra att verksamheten stelnar i etablerade former. Den kan också leda till att kostnaderna hålls nere genom att det går att göra jämförelser. Enligt bedömningar kan 6 000-10 000 personer flytta ut från de psykiatriska institutionerna . De allra flesta kan flytta till en vanlig bostad med stöd av hemtjänst och hemsjukvård. För dem som vårdas på psykiatrisk institution måste givetvis också rätten till eget rum finnas. Den nya generationen psykiskt utvecklingsstörda skrivs inte in på vårdhem utan erbjuds ett så självständigt boende som är möjligt i gruppbostäder. bör detta innebära att vårdhemmen försvinner. Det tar självfallet tid att bygga ut och hemsjukvården vilket är en förutsättning för minskat institutionsboende, som i sin tur är en förutsättning för att de som bor kvar på institution skall få det bättre. De institutioner som blir kvar måste byggas om så att alla kan få ett eget rum. Även om det inte rör sig om en fullvärdig bostad måste självständigt boende garanteras genom att den boende bor i sin bostad med hyresrätt eller bostadsrätt. anser att denna förändring bör genomföras . Då skall rätten till eget rum och självständigt boende vara helt genomförd. Alla problem löses inte genom detta. Det kommer fortfarande att kvarstå många rum t. ex. på ålderdomshem som inte uppfyller de krav som är rimliga att ställa. Regeringen bör vidta åtgärder som gör att detta kan uppnås . bör därför i sina kontakter uppmana kommuner och landsting att upprätta planer för att förverkliga rätten till eget rum och till ett självständigt boende. För att förverkliga ett mer självständigt boende krävs en ombyggnad av många institutioner och nybyggnad av gruppbostäder för bl. a. psykiskt utvecklingsstörda. Kraven för att lån enligt bostadsfinansieringsförordningen skall beviljas är att de resulterar i fullvärdiga bostäder, permanenta bostäder och att bostäderna medger självständigt boende. Från dessa principer föreslås vissa undantag i propositionen. Det självständiga boendet garanteras i allmänhet genom att bostaden upplåts på sedvanligt sätt, dvs. med hyres- eller bostadsrätt. Vi vill påpeka att det också i vissa fall kan vara aktuellt att upplåta bostaden med äganderätt. Man kan t. ex. bygga servicelägenheter åt pensionärer i radhus. För lägenheter som bebos av personer med handikapp skall dock undantag kunna göras från kravet på upplåtelse direkt till den boende. Bostadslån föreslås också ges för bostäder som används som s. k. avlastningslägenheter. När det gäller kravet på fullvärdiga bostäder vid ombyggnad av ålderdomshem anser vi dock att detta bör tillämpas med flexibilitet. Det finns en risk att alltför höga krav på utrymmen, köksutrustning osv. i praktiken försvårar eller förhindrar en ombyggnad. En mycket omfattande ombyggnad ställer högre krav på evakuering av ålderdomshemmet och innebär därför ofta mycket stora omställningsproblem för de pensionärer som bor på hemmet. Vid en mindre ombyggnad kan man lättare göra ombyggnaden successivt utan att alla måste flytta. De förändringar som krävs måste kunna genomföras relativt snart så att även den nuvarande generationen pensionärer har någon nytta av dem. Vi vill också understryka att kommunerna har goda möjligheter att bedöma hur ombyggnaderna skall ske. I propositionen anförs vidare att en ombyggnad till lägre standard än den som krävs, t. ex. till ett rum med kokvrå, skulle innebära att bostäderna inte kan ställas till den ordinarie bostadsmarknadens förfogande utan ombyggnad när de inte längre behövs som pensionärsbostäder. Vi tror dock inte att detta är något problem. Det råder på många orter brist på små lägenheter som ofta efterfrågas av ungdomar. Det förekommer på många håll att ålderdomshem används som studerandebostäder eller hyrs ut som kontor. En mycket snabb minskning av antalet ålderdomshemsplatser kan också innebära att det blir svårare att få till stånd ombyggnader inom långvården där de verkligt miserabla miljöerna finns, därför att dessa medför ett ökat tryck på långvården. har tidigare påpekat att lån för ombyggnad bör kunna ges även för fastigheter som är . Denna fråga berörs inte i propositionen. Vi vill därför understryka att ombyggnadslån bör kunna ges även för institutioner som är . En mycket stor del av ålderdomshemmen och även andra institutioner har tillkommit . Om dessa inte kan beviljas ombyggnadslån försvåras strävandena att erbjuda en bra boendestandard för äldre högst väsentligt. Personer med rörelsehinder skall kunna bo var som helst. För att uppnå detta krävs att all ny bebyggelse och gammal bebyggelse följer de krav som ställs på handikappanpassning. Husen skall ha hiss, gångvägarna skall vara handikappanpassade och handikappfordon av olika slag, inklusive färdtjänstens taxi, skall kunna komma fram till portarna. Att man noga följer dessa normer har en avgörande betydelse för att äldre skall kunna bo kvar i sina bostäder . En gammal människa skall inte behöva flytta från sin lägenhet till långvården efter exempelvis ett lårbensbrott bara för att huset inte uppfyller normerna på tillgänglighet. Handikapporganisationerna har varnat för att det görs för många undantag från byggnormerna om tillgänglighet. Vi utgår från att regeringen följer tillämpningen av dessa regler och återkommer med förslag till skärpning om så skulle visa sig vara nödvändigt. Över en miljon lägenheter finns i hus med fler än två våningar som saknar hiss. I hus med tre våningar eller fler finns det 200 000 trapphus som saknar hiss. Kravet på installation av hiss vid ombyggnad av hus som är minst tre våningar höga infördes i byggnadsstadgan och svensk byggnorm . Men dispens kan lämnas bl. a. av kostnadsskäl och byggnadsnämnderna har också givit dispens för av ombyggnadsfallen. Det finns ett hissbidrag som uppgår till 100 milj. kr. Bidraget är så konstruerat att det motsvarar av kostnaden och det förutsätts att kommunen skjuter till av ombyggnadskostnaden. Det har tidigare kostat att installera en hiss i ett äldre trevåningshus. Den höga kostnaden är givetvis orsaken till den generösa dispensgivningen. har den generösa dispensgivningen lett till att få hissar installerats vilket inte främjat konkurrensen och verkat produktutvecklande. Till saken hör att ett fåtal tillverkare dominerat hissmarknaden. hissgrupp har genom sin verksamhet lyckats skaffa erfarenheter som pressat kostnaderna för hissinstalla tion med ca . Målet för gruppens arbete är att få ner kostnaderna till . har begärt 10 milj. kr. av de medel som avsatts för hissbidrag till denna hissgrupps arbete. Regeringen föreslår dock endast att 6 milj. kr. Såvitt vi kan förstå rör det sig här om missriktad snålhet. Även om kostnaderna för en hissinstallation minskar väsentligt räcker 300 milj. kr. i hissbidrag endast till några tusen hissar. Det måste därför vara förnuftigt att anslå mer pengar till verksamhet som kan medverka till att priserna för hissinstallation hålls nere. När kostnaderna har pressats ner ytterligare finns det ingen anledning att acceptera att dispens beviljas från kravet på hissinstallation i den utsträckning som sker. Tillgänglighet i den yttre miljön Vi delar den uppfattning som redovisas i propositionen om angelägenheten av att även den yttre miljön görs lättillgänglig för personer med rörelsehinder. För att stimulera fastighetsägare till åtgärder som ökar tillgängligheten föreslås ett statsbidrag på 10 milj. kr. Vi är positiva till detta förslag men anser att det föreslagna anslaget är alltför litet. Vi föreslår därför att anslaget fördubblas. Det räcker inte med att själva bostaden är tillgänglig för en person med rörelsehinder. Det krävs också att det är möjligt att förflytta sig i den omgivande miljön och kunna ta sig till butiker, fritidslokaler etc. Försöksverksamhet med integrerad boendeservice I propositionen föreslås att ca 20 milj. kr. bör avsättas för försöksverksamhet med integrerad boendeservice. Bidraget skall ges för närservice och skall kunna ges till kommunen, bostadsförvaltare, sammanslutning av boende osv. Kommunen skall ha tillstyrkt verksamheten. Vi är positiva till detta förslag. Det är tillfredsställande att regeringen i detta sammanhang accepterat tanken på att även enskilda företag skall kunna göra insatser i samverkan med samhälleliga organ. Regeringen föreslår en anslagsram på 10 milj. kr. förutom pengar som redan avsatts för annan verksamhet. anser denna verksamhet mycket angelägen och föreslår därför att verksamheten fördubblas, vilket kräver att anslaget ökas till 30 milj. kr. Ett förverkligande av rätten till eget rum förutsätter i praktiken en snabb utbyggnad och förbättring av servicen som kan ges i vanliga bostadsområden. En ökad satsning på boendeservice leder därför fram till att vi snabbare kan nå detta mål. Med stöd av det ovan anförda hemställs 1. att beslutar att ge regeringen till känna vad som i motionen anförs om ett tioårsprogram för eget rum och självständigt boende, 2. att beslutar att ge regeringen till känna vad som i motionen anförs om flexibilitet vid tillämpningen av kravet på fullvärdig bostad vid ombyggnad av ålderdomshem och andra institutioner, 3. att beslutar att ge regeringen till känna vad som i motionen anförs om beviljande av lån för ombyggnad till institutioner som är , 4. att beslutar att ge regeringen till känna vad som i motionen anförs om enskilda alternativ inom , 5. att beslutar att medge att 10 milj. kr. får disponeras för bidrag till samupphandling och teknikutveckling avseende hissinstallationer , 6. att beslutar att bidrag för tillgänglighetsskapande åtgärder för kvartersmark får beviljas inom en ram av . under /86, 7. att beslutar att bidrag för försöksverksamhet med uppbyggnad av integrerad boendeservice får beviljas inom en ram av . under vart och ett av budgetåren 1985/86-1989/90 samt att eventuellt outnyttjad del av ramen för ett budgetår får utnyttjas påföljande budgetår. () () () BJORN () ()