mot · G8021652 · 1985-01-24 00:00:00 — Den ekonomiska brottsligheten har ändrat karaktär. Den kännetecknas av en typ av gärningsmän som, till skillnad från de traditionella brottslingarna våldsmän och s. k. gråtjuvar, före gärningens utförande medvetet kalkylerar med upptäckt, förhör, process och påföljd. Det tycks som om den ekonomiska vinningen vägs mot eventuell påföljd på ett mycket klart och rationellt sätt. Till skillnad från de traditionella brottslingarna, som vanligen är lågutbildade, arbetslösa och ofta missbrukare, har ekobrottslingarna ett socialt välordnat liv med god ekonomi och stabila familjeförhållanden. Vid avvägningen mellan allmänpreventiva och individualpreventiva åtgärder för dessa bör enligt vår mening de allmänpreventiva övervägandena dominera. Det finns inte heller anledning att arbeta efter den s. k. normaliseringsprincipen eftersom dessa lagöverträdare inte har svårigheter att efter avtjänat frihetsstraff fortsätta att leva i stabila sociala och ekonomiska förhållanden. Vid allvarligt brott mot exempelvis miljölagstiftning eller skattelagstiftning skall frihetsstraff vara påföljden, vilket bör avtjänas på sluten anstalt. Samhället bör förstärka de allmänpreventiva inslagen så att påföljdens utformning har en avhållande effekt. Antalet anmälda narkotikabrott har minskat drastiskt i förhållande 1982, vilket beror på att polisens spaningsresurser har minskat. De satsningar för bekämpning av narkotikabrottsligheten som inleddes under den icke-socialistiska regeringstiden har givit resultat. anför i sin anslagsframställning för /86: Antalet narkotikabrott minskade enligt statistiken 1983 jämfört med . Orsaken härtill är främst de särskilda insatser mot gatulangningen som gjordes 1982 varvid ett stort antal brott uppdagades. Resurserna medgav inte motsvarande satsning 1983. Då således variationerna i brottsstatistiken snarare avspeglar variationer i polisens insatser än förändringar i narkotikabrottslighetens omfattning finns inte skäl anta att narkotikabrottsligheten minskat i omfattning. Nya samlade insatser mot gatulangningen är synnerligen angelägna. Detta visar att narkotikabrottslighet kan bekämpas med framgång. Förutsättningen för fortsatt minskning är att insatser mot narkotikamissbruk och -brott är kontinuerliga och planeras över längre tidsperioder. Vi kan inte acceptera att insatser som givit resultat upphör. Regeringen har i budgetpropositionen aviserat ett smärre antal punktinsatser främst i projektform för att stävja narkotikabrottslighet. Vi saknar ett samlat grepp över hur insatserna skall fördelas och prioriteras. Grunden i ett sådant arbete är ett intensivt och samordnande arbete mellan olika myndigheter och förvaltningsorgan. arbetar olika kommunala myndigheter, landstingen, länsnämnder och de rättsvårdande myndigheterna huvudsakligen var för sig och utan effektiv samordning av insatser och resurser. Vi har i annan motion till utvecklat hur en övergripande planläggning av bekämpande av narkotikabrottslighet och missbruk bör utformas. Det kriminalvårdspolitiska reformarbetet måste ta sikte på att utveckla ändamålsenliga former för samhällets reaktioner på kriminalitet. Ofta n^åste en avvägning ske mellan allmänpreventiva, individualpreventiva och rehabiliterande åtgärder. Ur såväl allmänpreventiv som ur individualpreventiv synpunkt måste samhället genom rättssystemet med skärpa kunna markera att kriminalitet inte tolereras. Bland de hårdaste påföljderna är frihetsstraff i form av fängelse, vilket är att betrakta som ett straff som i sig inte har någon rehabiliterande effekt. Tvärtom är det numera en allmän uppfattning att en fängelsevistelse ofta försvårar en anpassning till normalt samhällsliv. Frihetsstraff måste kombineras med rehabiliterande verksamhet för att återföra den straffade till ett normalt samhällsliv. Genom insatser för att hjälpa klient till arbete, utbildning, bostad och positiva kamratkontakter kan deras egenvärde och identitet byggas upp så att de kan fungera i ett normalt samhällsliv. Vid redovisning av gjorda undersökningar framgår att över 1 000 ungdomar i åldern 15 dömdes till fängelse . Fängelsestraff är i huvudsak en allmänpreventivt inriktad påföljd. Frihetsstraff är endast i mindre utsträckning ägnad att ha positiva individualpreventiva insatser för dem som drabbas. Skälen till de förändrade förhållningssätten från rättsvårdande myndigheter ligger inte i kriminalpolitiska överväganden utan beror på brister i socialtjänstlagen och på ett påföljdssystem som inte konstruerats för att avse även unga brottslingar. Unga lagöverträdare bör omhändertas av de rättsvårdande myndigheterna och socialvården gemensamt. Insatser som är speciellt avpassade för dessa unga kan tillskapas både inom socialstjänstens och inom kriminalvårdens ram. Enligt mening kan det inte vara rimligt att på grund av en ofullständig sociallagstiftning i kombination med ett påföljdssystem avpassat för äldre lagöverträdare tvingas döma ungdomar till fängelse. Nya påföljder med t. ex. villkorlig fängelsedom kombinerad med samhällstjänst bör prövas för dessa unga. I frivårdskommitténs slutbetänkande föreslås att en möjlighet bör öppnas att döma alkohol- och narkotikamissbrukare som begått brott till kontraktsvård i stället för fängelse. En del av de till fängelse dömda unga lagöverträdarna har missbruksproblem och torde ur individualpreventiv synpunkt kunna dömas till kontraktsvård. En annan grupp unga saknar social identifikation, men är inte i behov av den vård och behandling som avses i kontraktsvård av missbrukare. För denna grupp borde en form av social kontraktsvård kunna prövas. En form av omhändertagande har utvecklats i kommun i samarbete mellan åklagarmyndigheten och . Åklagaren meddelar åtalsunderlåtelse under förutsättning att den unga lagöverträdaren accepterar ett av socialnämnden utformat program. Detta är enligt vår mening ett bra exempel på samarbete mellan rättsvård och socialvård. Den unge brottslingen skall ta konsekvensen av vad han/hon ställt till med. Den som vandaliserat skall om möjligt medverka till att återställa vad som förstörts. Jourdomstolar för unga lagöverträdare För gruppen unga lagöverträdare gäller att samhällets reaktioner och ingripanden måste komma i omedelbar anslutning till den brottsliga gärningen. är det inte ovanligt att polisförhör och därefter rättegång sker efter gärning och upptäckt. En sådan väntan ger den unge intryck av att den brottsliga verksamheten inte resulterar i korrigerande åtgärder. Därtill kommer att ingripanden från sida ofta får anstå i avvaktan på rättegång. För att få till stånd en omedelbar handläggning av enklare brott bör jourdomstolar inrättas. Genom en snabb reaktion från samhällets sida markeras att brottslighet inte tolereras och att straff följer i nära anslutning till brottet. De av oss skisserade förändringarna kräver en samordning och ett samarbete främst mellan och . Även om straffpåföljderna successivt har varit föremål för översyn och förändringar, finns det inte mycket annat att välja på än fängelse eller skyddstillsyn, när det gäller frihetsstraff. Det är speciellt bekymmersamt då det gäller unga lagöverträdare, så som vi tidigare påpekat. I många länder finns en straffpåföljd som inte är så nedbrytande för den dömde, hans närmste omgivning och samhället, nämligen samhällstjänst. Samhällstjänst kan vara att den dömde ett visst antal timmar utför samhällsnyttigt arbete på sin fritid. Detta arbete skall utföras oavlönat och i första hand på den dömdes vistelseort. Alla möjligheter bör prövas att begränsa användningen av frihetsstraff. Samhällstjänsten har så stora fördelar att det vore fel att inte åtminstone pröva påföljden även i vårt land. Samhällstjänsten bör införas i straffsystemet i form a villkorligt fängelse, och får därvid ersätta fängelsestraff på upp till längd. Det betyder att påföljden får sin största tillämpning på personer som har meriterat sig för fängelse genom många och täta återfall i inte alltför allvarliga förmögenhetsbrott, och unga brottslingar. Samhällstjänsten bör införas i straffsystemet i form av villkorligt fängelse, och får därvid ersätta fängelsestraff på upp till längd. Det skyddstillsyn eller till fortsatt skyddstillsyn bör påföljden villkorligt fängelse med samhällstjänst kunna väljas. Den tilltalades samtycke skall vara en förutsättning för dom på samhällstjänst. Arbetet skall pågå i mellan 40 och beroende på brottets svårighet och vara slutfört inom en av domstolen fastställd tid. Påföljden skall anses vara i sin helhet avslutad, när arbetet har slutförts, och vid misskötsamhet skall det villkorligt medgivna anståndet kunna förklaras förverkat. Arbetet skall bestå av uppgifter som tillhandahålls av ideella och liknande organisationer. Hit hänför vi då även kyrkliga sammanslutningar. Vi anser att även de fackliga organisationerna bör kunna tillhandahålla arbetsuppgifter. Till följd härav kommer den ordinarie arbetsmarknaden inte att berövas några arbetstillfällen. Tvärtom är det inte omöjligt att samhällstjänsten kommer att skapa ytterligare arbeten. Samhällstjänsten bör införas på försök på några ställen i landet. Genom en försöksverksamhet bör man kunna vinna värdefulla erfarenheter om hur samhällstjänsten rent praktiskt skall organiseras. Dessa erfarenheter kan sedan läggas till grund för ett fortsatt genomförande. Särbehandling av vissa långtidsdömda I proposition 1981/82:141 föreslogs av mittenregeringen att även andra än dem som ägnat sig åt narkotikabrottslighet skulle kunna särbehandlas. Detta skulle gälla brottslighet av särskilt allvarlig karaktär och där vederbörande visat likgiltighet inför annans liv eller hälsa eller särskild hänsynslöshet. Detta förslag godtogs dock inte av . Vi anser emellertid fortfarande att detta förslag bör genomföras. Även i fråga om andra kategorier brottslingar kan det nämligen finnas behov av särbehandling. I narkotikabrottslighetens spår följer numera också ibland grövre våldsbrott. Det är då mindre välbetänkt att begränsa möjligheterna till särbehandling till sådana fall då straffet avser renodlad narkotikabrottslighet. bör således anta det ändringsförslag till kriminalvårdslagen som lades fram i proposition 1981/82:141. I regeringens proposition 1982/83:85 föreslogs att villkorlig frigivning av den som har en strafftid understigande i princip alltid skall ske när halva tiden, dock , har avtjänats. Det ligger enligt vår mening en stor fara i en alltför tidig frigivning av personer som gjort sig skyldiga till grova brott, särskilt narkotikabrotten. Återfallsprocenten är mycket hög och resultatet av en halvtidsfrigivning av en narkotikabrottsling medför risk att påföljden endast blir ett kort avbrott i vederbörandes affärsverksamhet. När förslaget behandlades i framförde vi en långtgående kritik mot förslaget. Vi anförde att förslaget borde ha satts in i ett större sammanhang där målen för det fortsatta kriminalpolitiska reformarbetet klarare framgår. Vidare ansåg vi att risk föreligger för att allmänhetens tilltro till rättsväsendet rubbas. Denna kritik är berättigad också . Vi anser det angeläget att förslag om nya straffskalor, som bättre överensstämmer med vad som i realiteten f. n. avtjänas, föreläggs . Ett gott underlag för sådana förslag bör kunna utgöras av fängelsestraffkommitténs väntade betänkande. I samband med betänkandet utgår vi från att en utvärdering av de nuvarande reglerna för villkorlig frigivning presenteras. Frivården är en viktig del i kriminalvården, eftersom det är inom denna sektor som det egentliga arbetet sker med att anpassa människor till ett normalt samhällsliv. Genom insatser för att hjälpa klienten till arbete, bostad och positiva kamratkontakter, kan deras självförtroende och egenvärde byggas upp. Genom sådana insatser kan många få hjälp att bryta en påbörjad brotts Frivården är också viktig för att på motsvarande sätt stödja dem som avtjänat ett fängelsestraff. För att frivården ska fungera och ge resultat krävs ett ökat samarbete mellan sociala myndigheter och kriminalvårdsmyndigheter. Det är också angeläget att frivårdens anpassningsarbete sätts in redan under anstaltsvistelsen så att frigivningen underlättas. Vi ser med oro på att de ekonomiska resurserna fördelats med tyngdpunkt på anstaltssidan inom kriminalvården. 1 det fortsatta arbetet måste frivården prioriteras i högre utsträckning. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad i motionen anförts om våld mot tjänsteman och anhöriga till tjänsteman, 2. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad i motionen anförts om kvarterspolisers/områdespolisers arbete, 3. att beslutar uttala sig för att 300 polisaspiranter skall antas för /86, 4. att beslutar till anslaget B 1. , förvaltningskostnader anvisa ett i förhållande till regeringen med 15 milj. kr. 5. att beslutar hos regeringen begära en utbildningsplan /86 för dimensionering av polisutbildningen inför den kommande femårsperioden, 6. att med anledning av förväntade rationaliseringsvinster på grund av åklagarväsendets regionala organisation beslutar om ett i förhållande till regeringen med 2 milj. kr. reducerat belopp för anslaget C 2. 7. att beslutar att, med verkan från nästa mandatperiod, de före gällande reglerna beträffande lekmannamedverkan i våra domstolar åter skall gälla, 8. att beslutar som sin mening ge regeringen till känna vad i motionen anförts om antalet nämndemannadagar i domstol, 9. att , med avslag på proposition 1985/86:100, bilaga 4 vad avser arvodering av nämndemän, beslutar höja dagarvodet med /dag till /dag, 10. att beslutar uttala att påföljden samhällstjänst införs på försök, 11. att beslutar som sin mening ge regeringen till känna vad i motionen anförts om införande av påföljden sociala behandlingskontrakt och införande av jourdomstolar, 12. att beslutar att särbehandling av långtidsdömda skall kunna ske även av andra än dem som ägnat sig åt narkotikabrottslighet. () () () () ()