mot · G8022818 · 1985-01-25 00:00:00 — I ett viktigt hänseende erbjuder dessutom en ämnesinriktad utbildning större möjligheter att anpassa utbildningen efter förändrade krav. Ämneskombinationer kan lätt ändras av den enskilde själv. Linjer, fastställda i administrativa eller t. o. m. politiska former, kan endast efter en omständlig och tidsödande byråkratisk process ges ett nytt innehåll. För att öka möjligheterna till ämnesstudier behövs ändringar på en rad punkter: o Institutionerna skall kunna erbjuda de studerande traditionella ämneskurser på grundläggande nivå, standardkurser, samt påbyggnadskurser. Den studerande kan med hjälp av dessa kurser kombinera ett eget utbildningsprogram som ett alternativ till linjeutbildning, o Tillträdet skall i huvudsak vara fritt till dessa standardkurser och påbyggnadskurser. Tillträdessystemet måste kompletteras så att alla studerande tillförsäkras möjlighet att få tillträde till önskade utbildningskombinationer. o Alla studerande som fullföljer en grundläggande högre utbildning - också den som läser enstaka kurser med viss omfattning och djup - skall kunna få en examen. Fil.kand.-examen bör återinföras. För att få examen skall krävas genomgången utbildning omfattande minst två fördjupningskurser eller 60 poäng i ett ämne samt ett självständigt arbete av visst omfång, o Medel till dessa ämneskurser skall inte behöva begäras hos . Hela det nuvarande anslaget för lokala och individuella linjer samt enstaka kurser skall fördelas direkt på högskolorna. Därmed kan högskolorna själva göra de ämnesprioriteringar man finner lämpligast, o Allmänna linjer som inte är av speciellt yrkesförberedande karaktär, t. ex. kulturvetarlinjen, utan i huvudsak har till syfte att med hjälp av sektorsanslagen ge institutionerna en någorlunda stabil bas, bör avskaffas. o Möjligheterna till större bredd i utbudet av ämnesstudier vid de mindre högskolorna kan erhållas genom en ny studieorganisation för dessa högskolor. Universitet och högskolor med fast forskningsorganisation bör ges ansvaret för undervisningen vid de mindre högskolorna. Till denna decentraliserade undervisning hämtas lärarna från någon av forskningshögskolorna. I avsnittet Vetenskapligt baserad utbildning diskuteras detta närmare. Högre utbildning existerar i ett internationellt sammanhang. Utbildningskvaliteten är bl. a. beroende av svenska forskares möjligheter att arbeta med internationella kontakter. Innehållet i utbildningen på olika ämnesområden måste alltid sättas in i sitt internationella sammanhang. Läromedel på främmande språk måste i större utsträckning än vad som sker kunna användas i undervisningen. Det kräver att de studerande redan vid tillträde till universitet och högskolor har goda språkkunskaper. och gymnasieskolans språkundervisning får därför inte eftersättas. Utländska gästforskare och lärare måste finna det attraktivt att komma till . Ett positivt forsknings- och utbildningsklimat kan, liksom bättre löne- och skattevillkor, bidra till detta. De studerande bör dessutom stimuleras till någon tids utlandsvistelse. Studieresultat som uppnåtts vid utländska universitet måste kunna räknas de studerande till godo i större utsträckning än som sker. De studerande bör också mera generöst beviljas studiemedel för studier vid utländska universitet och högskolor. Förslag om detta lämnas i avsnittet Studiestödet under högskoleutbildning. En förnyad koncentration på ämnesstudier är av vital betydelse för universitetens möjligheter att främja kvalificerat tänkande. En sådan förändring är dessutom en förutsättning för att universiteten skall kunna stå fria från kortsiktiga nytto- eller arbetsmarknadsintressen. Lika viktig som en förändring av studieorganisationen är emellertid en total reformering av tillträdesreglema. Dagens tillträdessystem utgår från helt andra värderingar än dem som bör prägla den högre utbildningen och forskningen. Tillträdesreglema premierar sådant som saknar betydelse för framgång i de högre studierna. Härigenom undergrävs universitetens ställning som Systemet ger dessutom de studerande en felaktig uppfattning om vad det är som är betydelsefullt för studieframgång. En statlig utredning, tillträdesutredningen, arbetar med uppgiften att förenkla reglerna för tillträdet till högskoleutbildning. Ett nytt tillträdessystem måste enligt vår mening vara enkelt och lättöverskådligt samt ge de studerande en möjlighet att med rimlig säkerhet förutsäga sina chanser att komma in på önskad utbildning. Tillträdessystemet skall vara mindre byråkratiskt än det nuvarande. Följande förslag uppfyller dessa krav. o För behörighet till längre och mera teoretiskt krävande utbildningslinjer bör krävas genomgången treårig gymnasieutbildning eller motsvarande kunskaper. För övriga linjer bör genomgången tvåårig gymnasielinje räcka. Genom en förberedande utbildning skall de som saknar tillräckliga förkunskaper, exempelvis på grund av felval i gymnasieskolan, kunna skaffa sig dessa. o Det huvudsakliga urvalsinstrumentet skall vara betyg, som enligt alla tillgängliga undersökningar har det entydigt bästa prognosvärdet för framgång i studierna, o För utbildning som är inriktad mot vissa specifika yrkesområden bör särskilda intagningsprov utnyttjas, o Några meritpoäng för arbetslivserfarenhet skall inte förekomma. För det fall det anses nödvändigt med viss yrkeslivserfarenhet för att klara någon utbildning (t. ex. utbildning till syokonsulent) skall krav på sådan i stället ingå i förkunskapskraven. På så sätt kan hänsyn tas till erfarenheter som är relevanta. o Studerande som fått otillräckliga betyg från gymnasieskolan bör ges en andra chans att komma in på önskad högskoleutbildning. Genom att t. ex. vidareutveckla dagens frivilliga högskoleprov till ett allmänt studielämplighetsprov kan ett urval mellan dessa sökande göras, o Slutligen bör en individuell bedömning kunna göras av sökande med utländsk förutbildning, av dem som har vissa handikapp och av dem som i övrigt har en sådan bakgrund att det är rimligt att bedöma dessa sökande individuellt. Huvuddelen av de sökande skall antas på grundval av betyg. bestämmer hur stor andel av de tillgängliga platserna som skall besättas med övriga sökande. Det är tänkbart att någon form av viktning av betyg är ändamålsenlig inom ramen för det här skisserade systemet. Frågan bör prövas i anslutning till behandlingen av tillträdesutredningens förslag. Vi föreslår härutöver en radikal omläggning av tillträdessystemet för enstaka kurser. Antagningen till enstaka kurser sker i huvudsak lokalt. Den sker på helt andra grunder än till utbildningslinjer. Vårt förslag till förändring går i korthet ut på följande: o De grundläggande behörighetsreglerna skall vara desamma som för linjer. Någon möjlighet att kompensera de särskilda förkunskapskraven genom uppnådd ålder eller arbetslivserfarenhet skall inte finnas, o De enstaka kurserna indelas i tre grupper beroende på vilket syfte kurserna har. Grupperna är a) kurser som utgör alternativ till linjestudier, dvs. i huvudsak ämnes kurser pä grundläggande nivå, b) påbyggnadskurser, dvs. kurser som förutsätter tidigare högskolestudier och i vissa fall är behörighetsgivande för forskarutbildning, c) fort- och vidareutbildningskurser. o Inom varje ämne benämns minst en kurs standardkurs. Standardkurser är sådana som skall ge de studerande en generell kunskap om ämnet. De skall också vara påbyggbara med andra kurser. Till merparten av standardkurserna och till påbyggnadskurserna skall tillträdet vara fritt. För att få tillträde till kursen krävs att man är behörig för denna samt att man före kursdatum anmäler sig till vederbörande institution. anger på förhand vilka kurser som har fritt tillträde, o En viss resursreserv avsätts på varje högskola att användas i de fall antalet studerande till de olika kurserna visar sig väsentligt överstiga det förväntade antalet. Skulle antalet studerande i något enstaka fall bli så stort att institutionen inte med bibehållna kvalitetskrav eller med tillgängliga resurser kan förmedla undervisningen skall högskolestyrelsen ha rätt att i efterhand spärra utbildningen, o Eventuellt urval till påbyggnadskurser - vilket torde behöva ske mycket sällan - skall göras på grundval av betyg samt resultat från tidigare högskolestudier. o Urval till de enstaka kurser som ges i fort- och vidareutbildningssyfte skall göras efter bestämmelser som beslutas lokalt för resp. kurs. Hänsyn kan då tas t. ex. till relevant yrkeslivserfarenhet eller till andra kriterier som högskolan bedömer som väsentliga. Det föreslagna tillträdessystemet skulle minska antagningsbyråkratin vid de enskilda högskoleenheterna. Den tid som åtgår för antagningsprocessen skulle radikalt kunna reduceras. I samband med en förändrad studieorganisation, framför allt borttagandet av dagens strikta linjesystem inom det förutvarande filosofiska fakultetsområdet, måste tillträdessystemet kompletteras för att tillförsäkra alla studerande möjligheter att få tillträde till önskade utbildningskombinationer. Universiteten och högskolorna har drabbats hårt av den allmänna byråkratiseringen i samhället. Härtill kommer de mer specifika effekterna av högskolereform. Flera undersökningar har belyst byråkratiseringstenden Ett gemensamt och - såvitt bekant - oomtvistat resultat är att andelen administrativ personal ökat markant. har den utbildande och forskande personalens tid för annat än utbildning och forskning också ökat. Byråkratiseringens orsaker kan summariskt beskrivas på följande sätt: o Statsmakterna har ställt ökade krav på den offentliga statistikproduktionen. Högskolan försöker klara kraven framför allt genom det datorbaserade studiedokumentationssystemet (STUDOK/ LADOK). Centrala regler föreskriver minimiinnehållet i de lokala registren. Många högskolor har dessutom valt att ta in flera uppgifter än de centrala reglerna föreskriver, o Ett av målen för högskolereformen var att demokratisera högskolan. Det konkreta uttrycket härför blev representation för flera grupper inom och utom högskolan i beslutande organ på skilda nivåer inom högskoleverksamheten. Högskolornas ökade beslutsbefogenheter har ofta parats med en hög ambition när det gäller att ge de olika beslutande organen en så god administrativ service som möjligt. Alla organ ges dessutom ofta tillfälle att yttra sig om de förslag som remitterats till högskolorna. o Ett annat av de centrala målen för högskolereformen var decentralisering. Centralregleringen av högskolans verksamhet minskades och ersattes med utökade befogenheter för de enskilda högskolorna. Det ledde visserligen till att antalet anställda vid universitets- och högskoleämbetet (UHÄ) kunde minskas men också till en utökad central-lokal arbetsbelastning. Decentraliseringen tilläts aldrig tränga ner till institutionerna, o Den nya studieorganisationen och det komplicerade antagningssystemet har ställt ökade krav på högskolornas informations- och vägledningsresurser. Linjeindelningen har skapat en dubbel organisation. Antalet studievägledartjänster har ökat markant. Nedsättningen av undervisningsskyldigheten för skilda lärarkategorier har också ökat starkt, o Antagningssystemets oöverskådlighet och krånglighet har vi tidigare diskuterat. Systemet är en viktig orsak till byråkratiseringen. o Anslagssystemet, som trädde i kraft , är till sin uppbyggnad något enklare än tidigare anslagssystern. Från institutionernas utgångspunkt är systemet däremot svåröverskådligt. I många fall kan upp till sex olika anslag finansiera samma kurs. För att komma till rätta med byråkratiseringen av universitet och högskolor föreslår vi följande tolvpunktsprogram: o Uppgifterna i STUDOKILADOK-systemet minimeras. Det kan ske genom att universitet och högskolor lokalt beslutar om begränsningar i fråga om dokumentationskraven. o Ett nytt tillträdessystern till utbildningslinjer introduceras. Se avsnittet Antagningssystemet. o Pågående försök med ett förenklat antagningsförfarande till enstaka kurser utvidgas. Ett sådant antagningsförfarande är ett första steg på vägen mot ett nytt tillträdessystem för enstaka kurser och kan genomföras snabbt, o Ramanslag införs i högskolan. Anslagen bör beräknas för treårsperioder men preciseras i vanlig ordning. Ramanslag ger högskolan större möjligheter att planera långsiktigt, o Friheten för universitet och högskolor att disponera tilldelade medel förstärks. Sektorsanslagen skall - inom ramen för varje högskolas totalanslag - tillåtas variera . Det ökar flexibiliteten liksom möjligheterna till en angelägen lokal profilering, o Anslagen till lokala och individuella linjer samt enstaka kurser avskaffas. Resurserna skall i stället tillföras universitet och högskolor direkt via sektorsanslagen. o Regionstyrelserna avskaffas. Om anslaget till lokala och individuella linjer samt enstaka kurser avvecklas bortfaller en betydelsefull del av regionstyrelsernas uppgift. När styrelserna avvecklas bör universitetens ansvar för den högre utbildningen inom resp. region förstärkas, o Lokala budgetbeslut delegeras. Redan inom ramen för dagens regelsystem kan budgetbesluten delegeras inom varje universitet eller högskola. Dessa möjligheter måste utnyttjas, o Antalet beslutande organ inom högskolan minskas. Styrelser och nämnder på näraliggande områden bör slås samman. Möjligheten till överflyttning av ansvar från styrelser och nämnder till enskilda personer måste utnyttjas. o Intern-remissarbetet reduceras. Dagens stora antal sammanträdesorgan föder krav på internremisser inom varje universitet eller högskola. Sådana krav måste hållas tillbaka, vilket är möjligt utan ändringar av dagens regelsystem. o Informationsverksamheten bantas. Betydande vinster i fråga om informationsbehovet uppnås automatiskt om tillträdesreglerna förenklas. Denna minskning bör förenas med en måttligare ambitionsnivå när det gäller varje högskolas kontakter med omvärlden. Sparade resurser gör större nytta inom utbildningen och forskningen. bör av regeringen begära förslag till ett samlat program för att minska byråkratin inom högskolan i enlighet med vad vi här har föreslagit. De studerande skall erbjudas en högre utbildning i nära anknytning till forskningen. Det är viktigt framför allt för kvaliteten. Ett sådant synsätt ställer krav på högskolans organisation. Utbildningsenheter som saknar forskning måste tillförsäkras kontakt med denna. Det måste ske på ett sätt som inte hindrar en nödvändig koncentration av de relativt sett små forskningsresurser som kan avdela. Den grundläggande högre utbildningen måste dessutom organiseras så att den snabbt kan anpassas efter nya anspråk. Tillsammantaget talar dessa krav för en organisation där universiteten och de större högskolorna ges ett huvudansvar för den grundläggande högre utbildningen i olika delar av landet. Utbildning skall emellertid bedrivas decentraliserat också utanför de orter där eller högskolan är lokaliserad. En sådan organisation ökar möjligheterna att variera utbudet av högre studier på mindre högskoleorter. Vissa av dagens mindre högskolor kan komma att utvecklas till specialskolor. En översyn av högskolans organisation bör mot denna bakgrund komma till stånd. Syftet med översynen skall vara att tillse att kraven på vetenskaplighet kan tillgodoses inom grundutbildningen. Den inriktning av den högre utbildningens uppbyggnad som vi här har förordat bygger på en uppfattning om universitetens och högskolornas uppgift som skiljer sig från den som regeringen gör sig till tolk för. Enligt vår mening skall universitet och högskolor vara fria centra för forskning och kvalificerad utbildning. De är i första hand en nationell resurs. På så sätt ger de hela vårt land de bästa förutsättningarna för en fortsatt positiv utveckling. Regeringen, däremot, ser i viktiga hänseenden högskolorna och universiteten som delar av allmänna, samhälleliga insatser för att skapa regional utveckling. De s. k. förnyelsefonderna förutsätts aktivt medverka till denna negativa förändring av den högre utbildningens och forskningens uppgift. Vi avvisar med bestämdhet en sådan inriktning av arbetet vid universiteten och högskolorna. Avsaknaden av långsiktigt tänkande när det gäller utrustningsanslagen har lett till att högskolan nu har ett ackumulerat investeringsbehov i fråga om sådan utrustning som är oundgänglig i både undervisning och forskning. Som exempel kan nämnas att den genomsnittliga avskrivningstiden för kvalificerad utrustning är . Vi har tidigare (mot. 1983/84:1750) påpekat att universiteten och högskolorna står inför så stora strukturella problem att det kan bli svårt att inom vissa områden upprätthålla den högre utbildningens och forskningens kvalitet. Vi begärde då att regeringen till skulle lämna en samlad redovisning av situationen med förslag till åtgärder. avslog dess värre vårt krav. Högskolans investeringsproblem har knappast blivit mindre . Vi upprepar därför vårt krav. Regeringens förslag om att de s.k. förnyelsefondernas medel skall användas för vetenskaplig utrustning avvisar vi kategoriskt. Fonderna bör i stället avvecklas. Möjligheten att försörja sig under högskoleutbildningen är för de allra flesta avgörande för om studierna blir av eller inte. Det statliga studiestödet erbjuder samtliga studerande - oavsett deras ekonomiska situation studiemedel som ger en reell chans till högskolestudier. Totalbeloppet, som vid införandet 1964 sattes till av basbeloppet, är däremot alltjämt lågt, trots att det höjts två gånger; 1982 till 142 samt fr. o. m. av basbeloppet. Höjningar har motiverats av förändringar i basbeloppsberäkningen, men också av att de studerande har ett konsumtionsmönster som gör att deras kostnader stigit snabbare än den genomsnittliga prisnivån. De studerande har således inte blivit delaktiga av den generella standardhöjning som kommit flertalet låginkomsttagare till del det nuvarande studiemedelssystemet varit i kraft. Detta är, bl. a. från rekryteringssynpunkt, olyckligt. Även om starka skäl talar för en höjning av studiemedlens totalbelopp är det i dagens ekonomiska situation svårt att genomföra en sådan på bekostnad av andra grupper i samhället. Regeringen har gjort ett par misslyckade försök att angripa problemet och förordar nu en kommitté som skall ge frågan en genomgripande belysning. Vi har tidigare presenterat förslag vad gäller inriktningen av en studiesocial reform. Vi vill emellertid inte motsätta oss att en utredning nu kommer till stånd. bör ange vissa riktlinjer för hur ett förbättrat studiesocialt stöd skall vara utformat. Följande bör gälla: o Arbetet skall bedrivas så skyndsamt att det nya systemet kan träda i kraft . o Studiemedelssystemet bör bygga på generella regler, dvs. inte differentieras på basis av t. ex. bostadsförhållanden eller ålder, o Bidragsdelens roll i systemet skall förutsättningslöst prövas. En omvandling av den nuvarande bidragsdelen till lån öppnar möjligheter att höja studiemedlens totalbelopp, o Frågan om var i systemet behovet av socialt motiverade subventioner är störst måste noga studeras, o Förutsättningarna för att avskaffa fribeloppsreglerna bör analyseras, o Reformen skall rymmas inom ramen för dagens långsiktiga totala kostnader för det allmänna, o Lånehanteringen bör lyftas ut ur statsbudgeten. Möjligheten att få svenskt studiestöd för studier utomlands är alltjämt restriktiv, även om reglerna på vissa punkter har mildrats. Vi anser att internationella kontakter i form av studier utomlands är betydelsefulla. Studiestöd för sådana studier bör kunna utgå efter i princip samma regler som gäller för studier här i . En fri forskning är en vital del av ett öppet och dynamiskt samhälle. Universiteten och högskolorna har betydande fördelar när det gäller såväl genomförande som administration av forskning. Högskolans forskningsmiljö främjar goda resultat. har det direkta statliga inflytandet över forskningen förstärkts på de inomvetenskapliga bedömningarnas bekostnad. En stor del av inflytandet över forskningen har övergått från universitet och högskolor till först och främst s. k. sektorsorgan som ofta har nära anknytning till den politiskt/administrativa beslutsprocessen. Denna utveckling måste enligt vår mening brytas. forskningsbeslut var i dessa hänseenden långt ifrån tillräckligt. Vår grundläggande uppfattning är att och regeringens styrning av forskningens inriktning först och främst bör utövas genom anslag och inrättande av professurer. En utveckling i denna riktning främjas om den grundläggande forskningen vid universiteten och högskolorna ges bättre arbetsmöjligheter. En förstärkning av såväl fakultetsanslag som forskningsrådens resurser bör ske på sektorsorganens bekostnad. bör hos regeringen anhålla om en översyn av sektorsforskningens förhållande till den forskning som styrs av universiteten och högskolorna själva eller av forskningsråden. Utgångspunkten skall vara att skapa förutsättningar för en betydande överföring av forskningsmedel till först och främst fakultetsanslagen. För att åstadkomma en nödvändig och bestående förändring av det sätt på vilket forskningsresurserna administreras bör översynen ge underlag för en avveckling av hela sektorsforskningsorgan. Genom forskningsbeslut inrättas en forskningsrådsliknande organisation inom styrelsen för teknisk utveckling (STU). Enligt vår uppfattning är det bättre att föra relevanta delar av STU:s uppgifter till ett tekniskt-vetenskapligt forskningsråd av samma karaktär som övriga forskningsråd. Vi föreslår att så sker. Universitet och högskolor bör samverka med industrin om insatser för forskningen. Den högskattepolitik som en stor offentlig sektor driver fram avhåller dess värre många företag från att bidra med sin nödvändiga del av forskningsinsatserna. Den sista rest av forskningsstimulans som företagen tidigare hade inom skattesystemets ram - det s. k. forskningsavdraget - har ersatts med riktade stödåtgärder till företag som av den offentliga makten genom regeringen bedöms ha de bästa framtidsutsikterna. Forskningsavdraget bör enligt vår mening återinföras. För att forskning och utveckling skall kunna attrahera inte minst unga talanger krävs att möjligheterna att få ett personligt utbyte bedöms som goda. Det gör de knappast . Svårigheterna förstärks av att lönevillkoren för dem som engagerar sig vetenskapligt av kortsiktiga jämlikhetsskäl gjorts sådana att de verkar direkt avhållande för nya krafter att satsa på en forskarkarriär. En hög kvalitet på svensk forskning kräver att rätt personer rekryteras till forskarutbildningen. Det sker bara i begränsad utsträckning. Vi föreslår i följande fempunktsprogram åtgärder för en bättre forskarrekrytering. o Utbildningsbidragen bör successivt ersättas med doktorandtjänster som dels ligger på en acceptabel lönenivå, dels ger ett socialt skydd som i stort sett är jämförbart med övriga inkomsttagares, o Utbildningen bör göras effektivare. Riktlinjer behövs för handledningens omfattning och för uppläggningen av individuella studieplaner, o Graderade betyg pä doktorsavhandlingar bör införas. Vi förordar att avhandlingen betygsätts som underkänd, godkänd eller väl godkänd. Fakultetsopponent och betygsnämndens ledamöter skall ha rätt att i protokollet anmäla avvikande mening samt skälen för sina ställningstaganden. o En fast reglering av meritvärdet är nödvändig. Regeringen bör uppdra åt berörda myndigheter att göra en inventering av för vilka tjänster doktorsexamen bör vara behörighetsvillkor. Lektorstjänster i gymnasieskolan skall besättas med behöriga sökande. Antalet lektorstjänster bör utökas, o Möjligheterna till fortsatt karriär efter doktorsexamen måste förbättras. Särskilda meriteringstjänster måste finnas för nydisputerade forskare. Som ett komplement bör antalet postdoktorala stipendier utökas så att de blir ett mera regelmässigt inslag inom samtliga fakulteter än vad som är fallet . Regeringen föreslår att doktorandtjänster skall kunna kombineras med tjänstgöring. Lösningen medger en högre lön än enbart doktorandtjänsten och kan därför bidra till en positiv rekrytering.