mot · G802609 · 1985-01-15 00:00:00 — och i Ändrad inriktning av arkeologiska utgrävningar Den uppenbara risken för stora merkostnader i samband med fornfynd på byggplatser är en stor belastning för orter med en medeltida stadskärna. Det går knappast längre att bygga bostäder i sådana miljöer. Blir det något byggt, blir det kontorshus där varje kvadratmeter måste utnyttjas för att ekonomin skall gå ihop. Det är i sista hand hyresgästerna som får betala kostnaderna, medan resultatet av de arkeologiska utgrävningarna har riksintresse. Som det nu är kan krav på en arkeologisk utgrävning på en byggnadsplats leda till en avsevärd fördyring eller rent av att tilltänkt byggenskap inte blir av. Har man i förväg fått besked om kostnadsansvaret kan man undvika den extrakostnad som uppstår när byggnationen fördröjs. En faktor som ökar osäkerheten för byggherrarna att göra nödvändiga lönsamhetskalkyler är de vaga förhandsbesked som ofta lämnas av kravställande myndigheter. Erfarenheten har visat att de verkliga kostnaderna blir mycket större än den ursprungliga kostnadsberäkningen. Detta förhållande är utomordentligt otillfredsställande! är regeringens organ för granskning och revision av statsförvaltningen. Det är angeläget att de revisionsrapporter som fortlöpande produceras leder till ökad effektivitet och bättre resursutnyttjande, vilket inte minst är av utomordentligt stor vikt i rådande statsfinansiella läge. Ett exempel på en sådan rapport är den som fått rubriken och resurser i kulturminnesvården. Kortfattat är budskapet i rapporten från att man bör gräva mindre och visa upp resultaten i stället. Man menar i rapporten att verksamheten i många fall är en misshushållning med skattemedel. Därmed har i rapporten inte sagt att arkeologerna skall sluta att gräva, men de skall skaffa sig ett underlag så att de kan gräva mindre. Sedan skall de höja kvaliteten på utgrävningarna, så att varje arbete slutar med ett dokumenterat resultat. I rapporten förordas därför åtgärder som innebär att ambitionsnivån sänks när det gäller den fortsatta inventeringen, så att resurser kan frigöras för andra ändamål. bör initiera viktiga besparingsåtgärder, som verksamheten skall styras mot högre kvalitet och mindre kvantitativ omfattning. Verksamheten leder till produktionskostnadsökningar för byggprojekt, så att boendekostnaderna påverkas negativt. Även av detta skäl bör alla ansträngningar sättas in för att minska de totala kostnaderna för stat och kommun, näringslivet och bostadskonsumenterna. Den pågående översynen av kostnadsansvarsfördelningen måste påskyndas och besparingsförslag omsättas i praktisk handling . Fornminneslagen ger stor tyngd åt skydd och bevarande, medan åtgärder med syfte att levandegöra inte alls föreskrivs. Vi måste således undanröja den låsning som fornminneslagen f. n. innebär. har föreslagit att regeringen bör initiera frågan om ett bättre och mera tidsenligt utformat skydd i stället för den nu gällande fornminneslagen. Det statsfinansiella läget är sådant att man måste tillmäta tidsfaktorn en mycket stor betydelse. Desto snabbare statsmakterna kan ge besked om den framtida kostnadsansvarsfördelningen, desto lättare blir det att planera för och genomföra byggnation i orter med en medeltida stadskärna. Utan tvivel måste man satsa mer på objekt av klart riksintresse. Vi måste dock precisera detta riksintresse bättre och åstadkomma en mer rimlig och rättvis kostnadsfördelning. Det behöver inte nödvändigt vara så, att man till varje pris skall gräva i varje kvarter i en intressant stadskärna. Man borde satsa mer på objekt som bättre kan gagna den vetenskapliga forskningen och få en bättre balans mellan de insatta resurserna och utfallet av utgrävningarna. Enligt vår mening bör förslagen från kunna utgöra en bra utgångspunkt för ett angeläget reformarbete på detta område, som skulle kunna leda till en välbehövlig begränsning av de totala samhällsekonomiska kostnaderna på samma gång som forskningen skulle kunna föras fram i snabbare takt. Denna samordning mellan dessa mål - som faktiskt är möjligär mycket angelägen. Det kan inte vara rimligt att enbart exploateringsintressen skall styra vad som blir tillgängligt för forskningsändamål. Ett bra exempel på ett initiativ som har stimulerat intresset för och debatten om vården av vårt kulturarv och intresset för fornnordisk historia är TV-serien om vagga. Vi skall inte här uttrycka några värderingar om de teorier som har förts fram i denna programserie. Den debatten kan föras i annat sammanhang. Däremot anser vi att initiativet som sådant är ett utmärkt exempel på en verksamhet för uppföljning av forskningsinsatser av skilda slag och för att levandegöra äldre tiders kultur. Vi menar att dessa åtgärder sammantaget skulle kunna leda till att den arkeologiska verksamheten bedrivs rationellare och därmed billigare. Även om det finns vissa möjligheter att effektivisera fältarbetet, tror vi att de största vinsterna finns att göra hos institutionerna och deras administration. Arkeologiska undersökningar är vetenskaplig forskning och skall som all annan sådan betalas av staten, och fornlämningar angår alla medborgare i samhället. Fornminneslagen bör därför ändras så att enskilda fastighetsägare befrias från ett kostnadsansvar när staten vill hävda ett riksintresse. Sammanfattningsvis bör statsmakterna låta utarbeta nya riktlinjer för arkeologiska utgrävningar som syftar till att begränsa verksamhetens totala omfattning. Vi får i ökad utsträckning överlåta till kommande generationer att svara för de utgrävningar som med hänsyn till de samhällsekonomiska kostnaderna inte kan komma till stånd . Vår generation får koncentrera sig på sådana riksintressanta objekt som har den största betydelsen för pågående forskning, för samhällets behov av dokumentation, etc. Den förutvarande regeringen har - efter upprepade uttalanden av - tillkallat en särskild utredare med uppdrag att utreda formerna för statens stöd till arkeologiska undersökningar m. m. Av direktiven framgår bl. a. att det är motiverat att se över möjligheterna att underlätta för arbetsföretagen att finansiera arkeologiska undersökningar, samt att utredaren närmare bör klarlägga behovet av och formerna för statligt stöd till arkeologiska undersökningar. Det är i sig välkommet att nämnda utredningsverksamhet har kommit till stånd. Men det är tyvärr en brist att direktiven är alltför allmänt hållna. a. saknas ett entydigt uttalande att utredningsarbetet bör som målsättning ha att precisera vad som skall anses som riksintresse samt att staten ensam skall svara för kostnaderna när detta riksintresse skall hävdas för att få en utgrävning till stånd. Detta är olyckligt med hänsyn till tidsaspekterna och till det problemkomplex som råder. Risken är stor att utredningsarbetet inte leder fram till de åtgärder som är nödvändiga för att åstadkomma en varaktig förbättring av byggarbetsmarknaden för de utsatta kommunerna. Vår utgångspunkt är att arkeologiska utgrävningar har stor betydelse för den vetenskapliga forskningen. Som förhållandena nu är, nödgas vi emellertid konstatera att praktiskt taget all utgrävning i medeltida stadskärnor initieras från exploateringssynpunkt och inte från forskningssynpunkt. Vi skall belysa detta med exempel från kommun. Arkeologerna har länge väntat på att två kvarter i centrum kan bli föremål för utgrävning emedan en av tomterna kunnat lämpa sig för ett nytt kommunalt bibliotek och den andra för en kontors- och bostadsfastighet. Utgrävningsobjekten bedöms ha riksintresse ur forskningssynpunkt. Med nuvarande fördelning av kostnadsansvaret har dessa förhoppningar grusats. Såväl kommunen som det enskilda byggnadsföretaget har valt att bygga på annan plats, där utgrävningskostnaderna blir mindre. En av de tidigare aktuella tomterna har förvandlats till park, och man bedömer att någon utgrävning inte blir aktuell - till förfång för forskningen. De utgrävningar som blir aktuella på de nya tomterna har ingalunda samma intresse från forskningssynpunkt. Arkeologerna får ta det som bjuds, men de högintressantaste objekten de som verkligen kan föra forskningen framåt - kommer man inte åt. Man får gräva där byggnadskalkylen visar på de lägsta exploateringskostnaderna inte på de platser, där det ur forskningssynpunkt kan anses mest motiverat. () har i den förutnämnda granskningsrapporten efterlyst åtgärder för att åstadkomma ett bättre resursutnyttjande. Det har, som framgår av en PM från RRV, uppstått oenighet i bedömning en mellan och vad gäller kostnadseffekterna av fornminneslagen. a. föreslagit en starkare målinriktning av de arkeologiska undersökningarna samt en bättre uppföljning - såväl kvalitativt som kostnadsmässigt - och erfarenhetsåterföring. Med hänsyn till problemen på byggarbetsmarknaden och mot bakgrund av det statsfinansiella läget, borde enligt vår mening regeringen ha påskyndat utredningsarbetet. Vi kvarstår vid den bedömningen, som vi framfört i tidigare motioner, att direktiven till utredningen borde ha ändrats i enlighet med våra förslag. De nuvarande direktiven ger inte en adekvat utgångspunkt för den förändring som vi är övertygade om måste komma till stånd för att på allvar lösa de samhällsekonomiska problem som är förknippade med de arkeologiska utgrävningarna. Med anledning av vad som ovan anförts hemställs 1. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad som i motionen anförts om formerna för statens stöd till arkeologiska utgrävningar, 2. att hos regeringen anhåller om förslag till nya riktlinjer för arkeologiska utgrävningar i enlighet med vad som anförts i motionen.