mot · G8022512 · 1985-01-24 00:00:00 — Att bli synskadad innebär en omvälvande förändring i den enskilda människans liv. Omedelbara följder - som många synskadade fått uppleva är förlust av arbete, vänner och en mängd sociala kontakter, ändrad roll inom familjen och vänkretsen, avskärmning från skriven information i böcker, tidningar osv. och krisreaktioner, som följer av svåra upplevelser. Synskadan innebär också början på en utveckling, som leder till ökade klyftor i levnadsförhållanden i jämförelse med situationen för andra medborgre. Förutom att den synskadade själv drabbas får synskador omedelbara och omfattande följder även för människor i den synskadades närmaste omgivning, för familjemedlemmar, grannar, arbetskamrater m. fl. Många års arbete med habilitering, rehabilitering och socialkurativt arbete bland synskadade har emellertid lärt oss, att betydande resultat kan åstadkommas med rätt avvägda insatser, trots att synförlusten är en svår handikappsituation. Framför allt är det viktigt att utgå från de förmågor, de resurser, som individen har kvar. Antalet synskadade personer i vårt land är inte känt. Olika uppskattningar har visat på att mellan 1,5 och av befolkningen har svårigheter att läsa en dagstidning. uppskattade att av befolkningen var i behov av synrehabiliterande åtgärder. för ett socialmedicinskt register över de synskadade som finns i landet. Detta register omfattade ca 38 000 personer. SRF:s socialmedicinska register är det enda centrala register över synskadade som finns i landet. Men i avsaknad av annat källmaterial kan ändå vissa uppgifter om gruppen synskadade vara av intresse att föra fram. Synskador drabbar i högre grad yngre människor. Av de 38 000 registrerade i SRF:s socialmedicinska register är ca 27 000 () ålderspensionärer. nyregistreras genom konsulenternas försorg ca 5 000 personer. Dessa har varit fullt seende men blivit synskadade. Det faktiska antalet nysynskadade blir större. a. till följd av att konsulenterna inte får kontakt med alla nysynskadade vet man emellertid inte hur stor hela gruppen är. Att synskador blir vanligare i högre åldrar understryks också av att bland de nyregistrerade är ca 4 200 () ålderspensionärer. Samhället har skapat ett viktigt nät av åtgärder för stöd och service till synskadade. Särskilda resurser har utvecklats just i syfte att fånga upp nysynskadade och genom aktiva rehabiliteirngsåtgärder återföra dem till ett aktivt och självständigt liv. Detta är ganska naturligt, ty synskadade löper oerhört stor risk att bli passiverade. De hamnar därigenom i ett beroendeför hållande, som kräver betydande vårdinsatser i onödan. Den nysynskadade, som inte passiveras, hamnar inte i en sådan sitaution. Det är därför viktigt, att de resurser som behövs finns i tillräcklig omfattning. Bland dessa särskilda, riktade insatser återfinns folkhögskolekurser för synskadade. Bakgrunden till deras tillkomst behöver förklaras något. S. k. anpassningskurser för synskadade började byggas ut . fann (), som då var huvudman för verksamheten, att köerna till kurserna snabbt växte. AMS inrättade då s. k. kortkurser. Dessa kom att bedrivas på tre orter i landet med viss ambulatorisk verksamhet för att också kunna erbjuda kurser närmare synskadades hemorter. Kurserna, som sorterade under arbetsmarknadsutbildningen, fick sedermera AMS och () som huvudmän. kunde de tre lärarlagen ta emot sammanlagt ca 360 synskadade vid de långa kurserna. Verksamheten kostade då ca 4,2 milj. kr. AMS och SÖ fann, att kurserna egentligen till sin karaktär var sådana att de inte borde sortera under arbetsmarknadsutbildningen, bl. a. på grund av att så många kursdeltagare inte var aktuella för arbetsmarknadsåtgärder. Berörda parter, bl. a. AMS, SÖ och SRF, var emellertid helt överens om att kurserna representerade ett mycket stort värde i rehabiliteringen av synskadade och därför måste få fortsätta om än i annan form och under annat huvudmannaskap. Folkhögskolan befanns vara en lämplig huvudman för kursverksamheten. Genom sitt fria arbetssätt har folkhögskolan goda möjligheter att göra den individuella utformning av kurserna som behövs med tanke på de enskilda synskadades behov. Folkhögskolorna är också väl spridda över landet och bör alltså kunna svara för en tillfredsställande geografisk täckning. Dessutom pekades på de starka positiva värden som ligger i att nysynskadade får komma till en miljö, där det också finns andra människor och en miljö, som är positiv, uppmuntrande och där man ger varje människa möjligheter att utvecklas efter sina förutsättningar och önskemål. De ovan anförda skälen har verksamhet visat sig hålla. Just de positiva förväntningar man hade på folkhögskolan har infriats. Kurser finns nu vid följande sex folkhögskolor: , Ädelfors, Hagaberg, , och . De skolor som bedriver verksamheten, har själva frivilligt åtagit sig uppgiften. När verksamheten inleddes överfördes de tidigare medlen, 4,2 milj. kr., från arbetsmarknadsutbildningen. har verksamheten ökats avsevärt och de . som ytterligare tillförts under de år kurserna pågått motsvarar inte ens inflationen. Även om varje folkhögskola utformar kurserna efter egna förebilder är verksamheten tämligen likartad på de olika skolorna. Skolorna har regelbundna konferenser för att ge verksamheten en någorlunda likartad utform För många människor är en en- eller tvåveckorskurs vad de orkar med. Andra kan komma igen och fortsätta på längre kurser. För kursdeltagarna görs upp ett program för rehabilitering och verksamheten bedrivs i kontakt med syncentraler och synkonsulenter. Vid kurserna bedrivs dels undervisning i ämnen, som direkt berör själva synskadan, t. ex. orientering med käppteknik, ADL-träning, punktskriftsundervisning och bandspelarteknik, dels allmänorienterande ämnen, varvid undervisningen anknyts till terapeutiska och kurativa samtal. En annan och viktig del av verksamheten bygger på den sociala samvaron synskadade emellan och på samvaron med skolans övriga elever. Den nysynskadade upplever ofta situationen som hopplös. Han tror att han är ensam om att ha blivit drabbad. Det ligger därför ett stort terapeutiskt värde i att nysynskadade får komma samman och dela med sig av sina erfarenheter och ta del av andras. Samvaron med skolans övriga elever medverkar också till att ge de synskadade stimulans för egna initiativ till kontakt med andra människor, när de kommer tillbaka till sina hemorter. Utöver de kurser som riktar sig direkt till synskadade ordnas också kurser för anhöriga, där synskadade och deras anhöriga deltar tillsammans. Vidare utbildas vid flera av folkhögskolorna heminstruktörer; dvs. personal inom kommunernas sociala hemhjälp erhåller specialisering på synskadeområdet för att kunna bistå synskadade i hemmet med hjälp till självhjälp. De erfarenheter som vunnits av kursverksamheten för synskadade vid de ovan nämnda folkhögskolorna är synnerligen positiva. Intentionerna med kurserna har förverkligats. Landstingens syncentraler och annan rehabiliteringsverksamhet för synskadade har goda erfarenheter av kurserna. Synskadade och deras organisationer har gett verksamheten högt betyg. Det problem som alltmer gör sig gällande är den ökande obalans som råder mellan efterfrågan och tillgången på kursplatser. Den totala kapaciteten utgörs av ca . Dessa fördelas på de sex skolorna, vilket ger varje skola . Detta innebär att varje skola kan bereda plats för 12 synskadade vid varje kurs. Den genomsnittliga kurstiden för de synskadade vid dessa folkhögskolekurser är . Den totala kapaciteten, , räcker därmed för att bereda 250-260 synskadade plats . Mot bakgrund av att det tillkommer minst 5 000 nysynskadade inses lätt att kapaciteten är helt otillräcklig. Att kapaciteten är helt otillräcklig visar sig också om man studerar väntetider och anmälningar till kurserna. Hagabergs folkhögskola i har den längsta väntelistan med drygt 150 synskadade anmälda. Men det allvarliga är - både för Hagabergs och de andra skolornas vidkommande - att de som remitterar till kurserna eller informerar nysynskadade om dessa kurser, dvs. främst syncentraler, konsulenter och heminstruktörer, inte vågar väcka intresset hos för många. De vet nämligen att väntetiderna är långa och vill därför inte inge människor förhoppningar som sedan grusas. Detta är ett intressant och allvarligt fenomen, som erinrar om att efterfrågan har en tendens till att anpassas efter tillgången, medan de verkliga behoven kan vara mångfalt större. Som tidigare framhållits har en viktig utgångspunkt vid planeringen av kurserna varit att åstadkomma en geografisk spridning över landet. Genom att de sex folkhögskolorna i viss utsträckning kan ambulera med sin verksamhet kan kurser för synskadade bedrivas i praktiskt taget varje län. Emellertid är en ambulatorisk verksamhet av detta slag synnerligen kostsam och medför att indragningar av verksamheten vid själva moderskolan måste ske. Effekten blir därför att kurserna inte kan ambulera i den utsträckning som är behövlig. Sedan gammalt har staten tagit ett ekonomiskt ansvar för ovan nämnda rehabiliteringsverksamhet för synskadade. Enligt vår mening bör staten även framöver ta detta ansvar. Gruppen synskadade är så liten och behoven av insatser så speciella, att detta mtoiverar ett fortsatt statligt ekonomiskt ansvar. Folkhögskolekurserna för synskadade behöver tillföras ökade resurser som dels medger ökad intagning för att bereda fler synskadade plats vid kurserna, dels möjliggör en ökad regionalisering av verksamheten genom ökad ambulatorisk verksamhet. Vi är inte beredda att förorda att ytterligare en skola skall starta verksamhet utan i stället förordar vi att verksamheten vid de sex skolorna ges större resurser. Enligt vår mening torde det vara lämpligt att liksom förvaltar medlen och fördelar dem på de sex befintliga kurserna på ett sådant sätt att väntetiderna kan förkortas och regionaliseringen kan öka. Med hänvisning till ovanstående hemställer vi att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om behovet av ökade resurser till folkhögskolekurser för synskadade.