mot · G8021532 · 1985-01-24 00:00:00 — Ser man det som angeläget att den enskilde kommer till sin rätt blir konsekvensen att man bör skärpa kraven på den materiella lagstiftningens utformning. Som vi tidigare nämnde anser vi att mängden lagar och författningar hotar att undergräva allmänhetens förtroende till rättskipningen. Genom att skärpa kravet på den materiella lagstiftningen och minska de tillfällen då ramlagar används blir också behovet av tillämpningsföreskrifter från myndigheterna mindre. En sådan ordning skulle uppenbarligen öka arbetsbelastningen på riksdag och regering men det skulle kunna leda till att redan de politiska instanserna tvingades att ta ställning till hur skilda föreskrifter skall komma att tillämpas. Om det också skulle innebära ett lugnare lagstiftningstempo är detta bara att hälsa med tillfredsställelse. Ändring i skatteflyktslagen m. m. antog bestämmelser om en generalklausul mot skatteflykt. Syftet med införandet av denna generalklausul var att komma till rätta med den skatteflykt som tar sig uttryck i olika kringgående transaktioner. I lagens ursprungliga lydelse vilket medverkat till gällde som ett huvudvillkor för att klausulen skulle kunna tillämpas ett s. k. omvägsrekvisit, dvs. den skattskyldige skulle ha använt sig av ett förfarande som i varje särskilt fall framstod som onormalt eller konstlat med hänsyn till det ekonomiska resultat som bortsett från beskattningen hade uppnåtts med förfarandet. En sådan utformning av bestämmelserna har enligt vår mening den fördelen att skattemyndigheterna har möjlighet att pröva vad som i en given situation för en utomstående betraktare framstår som ett normalt handlingssätt att uppnå ett ekonomiskt resultat. Genom den ändring av klausulen som socialistiska majoritet beslöt 1983 skall varje förfarande oavsett om det inneburit ett kringgående eller ej kunna medföra att klausulen blir tillämplig. Skattemyndigheternas prövning begränsas i huvudsak till att avse den skattskyldiges avsikt med ett visst förfarande. Har detta varit att vinna fördelar vid beskattningen blir klausulen tillämplig om förfarandet står i strid med vad lagstiftaren förutsatt eller menat. Ändringarna i skatteflyktslagen är enligt vår mening oacceptabla och visar prov på ramlagstiftning när den är som sämst. Rekvisiten i lagen är nu så allmänt hållna att lagens tillämpning i det närmaste är oförutsebar såväl för de skattskyldiga som för myndigheterna. Det är av rättssäkerhetsskäl angeläget att lagen återställs i sitt ursprungliga skick. Denna lagändring bör träda i kraft . I samband med att 1980 antog lagen om generalklausul i dess ursprungliga lydelse beslöt den att lagstiftningen skulle vara tidsbegränsad att gälla och därefter utvärderas från rättssäkerhetssynpunkt och därvid kunna omprövas på nytt. Denna utvärdering måste självfallet avse lagen i dess lydelse såväl före som efter den ändring som vidtogs 1983. I samband med översynen av generalklausulen bör man också utreda möjligheten att införa något som vi vill kalla en omvänd generalklausul. På samma sätt som den nuvarande generalklausulen vill förhindra att någon på grund av lagstiftningens bristande utformning oskäligen undgår en skatt som enligt lagstiftningens grunder bort utgå bör man genom en omvänd generalklausul också förhindra att skattskyldiga på grund av lagstiftningens bristande utformning utsätts för en icke avsedd beskattning som framstår som oskälig enligt lagstiftningens grunder. En omvänd generalklausul kan på samma sätt som skatteflyktsklausulen innebära risker för att lagstiftningens ambitioner sänks vad angår lagstiftningens precisionsnivå. Antalet besvär kommer förmodligen också att öka, då många kommer att utnyttja möjligheten att få sina deklarationer prövade om de anser skattemyndigheternas bedömningar oskäliga. I vart fall så länge generalklausulen finns kvar i dess lydelse är dock de invändningar som kan riktas mot en omvänd generalklausul inte tillräck ligt starka för att nackdelarna inte måste accepteras. Lojaliteten mot skattesystemet kan i längden endast upprätthållas om medborgarna upplever sig rättvist behandlade. För detta krävs en balans i bedömningen av vad som är till fördel för medborgaren och för staten. Generella bedömningsnormer som enbart gynnar staten leder ofelbart till bristande lojalitet och tilltro till systemet. Bevissäkringslagen m. m. Två lagar med anknytning till utredningen och processen i skattemål, bevissäkringslagen och betalningssäkringslagen, är f. n. föremål för utvärdering. Bevissäkringslagen antogs av . Dess syfte är att säkra räkenskapsmaterial och annat bevismaterial som det åligger skattskyldiga att tillhandahålla för granskning. Betalningssäkringslagen som infördes är en säkerhetsåtgärd avsedd att stärka det allmännas ställning som borgenär vid uppbörd och indrivning av fordran på skatt. Mot båda lagarna kan enligt vår uppfattning riktas kritik såväl med hänseende på rättstryggheten för den enskilde som med hänsyn till hur lagarna har kommit att utnyttjas. Det är angeläget att den översyn som pågår beträffande de bägge lagarna visar om den inskränkning i rättstryggheten som lagarna utgör har inneburit uppenbara och betydande fördelar i samhällets ansträngningar att beivra skattebrott. Rättssäkerhet och ekonomisk brottslighet Vi har tidigare i denna motion utifrån principiella ställningstaganden varit kritiska till en del av de vägar som regeringen har valt för att bekämpa den ekonomiska brottsligheten. Vi vill därvid understryka att vår tveksamhet inte gäller det uppsatta målet att bekämpa ekonomisk brottslighet men väl en del av de medel som har föreslagits. Vi är inte beredda att acceptera att man inför en särskild rättsordning för ekonomiska brott, lika litet som för någon annan typ av brottslighet. Centrala principer i vår rättsordning som t. ex. bevisvärderingsregler, regler om preskriptionstider, processuella tvångsmedel, rättshjälp etc. måste vara desamma oavsett om en person är misstänkt för skattebrott eller andra brott. Detta var anledningen att vi motsatte oss regeringens förslag att förändra beräkningen av preskriptionstiderna för skattebrott. Samhällets reaktion på brott borde i stället komma till uttryck genom val av påföljd. Så har också skett när det gäller narkotikabrott, där straffsatserna successivt har höjts för att på det viset markera att samhället ser mycket allvarligt på denna typ av kriminalitet. Vad som enligt vår uppfattning heller inte får förekomma är att personer dömda för vissa typer av brott får en särbehandling inom kriminalvården om detta inte är nödvän digt för att förhindra fortsatt brottslighet eller spridning av narkotikamissbruket, som fallet är med personer dömda för grov narkotikabrottslighet. En person som är dömd för ekonomisk brottslighet skall under sin anstaltstid behandlas på samma sätt som den som har blivit dömd för annan brottslighet. Eventuella förslag från regeringen som innebär att en intagen i fängelse som är dömd för ekonomiska brott skall få färre chanser till permissioner eller arbete utanför anstalten kommer vi därför att motsätta oss liksom vi också kommer att motsätta oss eventuella förslag att ge dem fördelar som andra interner inte har. Det är näst intill en omöjlighet att beräkna den ekonomiska brottslighetens omfattning. Regeringen har i sin proposition med riktlinjer för det framtida arbetet mot ekonomisk brottslighet gjort en grov uppskattning som skulle innebära ett skattebortfall på . Detta är inte bara en grov gissning utan det bygger också på ett enligt vår mening ologiskt resonemang. Mycket av den verksamhet som faller inom den ekonomiska brottsligheten skulle självfallet aldrig bedrivas på hederliga villkor. Skulle tillräckliga kontrollåtgärder kunna sättas in på att lagföra alla som exempelvis brister i sina skatteåligganden skulle resultatet inte bli att skatt motsvarande det tidigare bortfallet därefter skulle komma in till staten. Däremot skulle förmodligen den illegala verksamheten upphöra. Vi ställer oss därför tveksamma till att utifrån hypotetiska beräkningar försöka leda i bevis att samhället skulle tjäna mycket stora belopp på att bekämpa ekonomisk brottslighet. Man kan därför inte heller utifrån ett sådant vinstresonemang acceptera att åtgärder vidtas mot denna brottslighet som man av rättssäkerhetsskäl avstår från att vidta i något annat avseende. Det förutsätter för övrigt en viktning av olika slags skadeeffekter av brott, som inte är möjlig att göra. Däremot står det fullt klart att utöver de rent fiskala intressena finns en rad mycket angelägna skäl till varför den ekonomiska brottsligheten måste prioriteras i samhällets brottsbekämpande verksamhet. Främst tänker vi då på de leverantörer och kunder som ofta lider ekonomiska förluster till följd av ekonomisk brottslighet samt alla seriöst verkande företag som drabbas av lönsamhetsproblem, då de har svårt att konkurrera med verksamhet som bedrivs på olagliga villkor. Redan under de icke-socialistiska regeringsåren vidtogs ett stort antal åtgärder och satsades omfattande resurser i arbetet på att beivra den ekonomiska brottsligheten. Det var under dessa år som polisens ekorotlar infördes och ett stort antal polistjänster inrättades för att bekämpa den ekonomiska brottsligheten. Bland de många lagändringar som gjordes i samma syften kan nämnas införandet av näringsförbud i samband med konkurs, ändringar i konkurslagen vad gäller konkursförvaltningen, regler för att rationalisera uppbördsförfarandet, regler om ställföreträdares ansvar för arbetsgivaravgiften, ändring i tullagen m. fl., m. fl. förutom de redan tidigare nämnda lagarna om betalningssäkring och skatteflyktslagen. Vi kommer att fortsätta att kritiskt granska de medel som regeringen väljer för att bekämpa den ekonomiska brottsligheten. Som alternativ till att införa rättsregler vilka enbart har tillämpning på bekämpandet av ekonomisk brottslighet menar vi att man bör skärpa redan existerande lagar, tillföra ökade resurser till polis- och åklagarmyndigheter i den mån detta fortfarande skulle behövas, fortsätta utbildningen av poliser och åklagare samt, vilket måhända skulle ha den största effekten, sänka skattetrycket och förenkla de lagar och regler som reglerar vårt skattesystem. 1 syfte att förenkla skattesystemet avser regeringen att presentera en proposition om en förenklad självdeklaration. Vi avvaktar detta förslag med stort intresse. Eventuella regler om en förenklad självdeklaration kommer dock inte att underlätta för människor att förstå skattesystemet eller att kunna planera sin ekonomi. Därtill krävs mer genomgripande förändringar. Vi är medvetna om att sådana är utomordentligt svåra att genomföra. Inte desto mindre måste det från rättssäkerhetssynpunkt sägas vara mycket otillfredsställande att många människor upplever sig vara oförmögna att beräkna eller kontrollera sin skatt. Skattebetalarna blir därmed utlämnade till skattemyndigheternas arbete. Men svårigheten att förstå skattereglerna leder också lätt till att personer utan att de egentligen har något uppsåt bryter mot reglerna. Särskilt för småföretagare, konstnärer, lantbrukare eller andra kategorier av skattskyldiga som inte har vanliga tjänsteinkomster krävs det ofta ett ganska stort mått av kunskaper om skattereglerna för att de skall undvika att begå fel. Ett förenklat system, liksom en kontroll och en saktionering som beaktar dessa förhållanden, är nödvändigt om den inledda satsningen på småföretagsamhet skall ha möjlighet att lyckas. Det är alltså av hänsyn till både rättssäkerheten och effektiviteten i vårt ekonomiska system angeläget att vårt skatte- och uppbördssystem förenklas. Detta torde inte i tillräcklig utsträckning kunna ske genom att enbart ändra i vissa lagar. I stället krävs att en genomgripande utredning genomförs att studera hur ett i grunden nytt skatte- och uppbördssystem skall kunna utformas. Vi har i vår motion om skatter närmare berört dessa problem. 1 syfte att åstadkomma besparingar inom rättsväsendet har regeringen presenterat skilda förslag till åtgärder. Den främsta av dessa torde vara propositionen om vidgade möjligheter till åtalsunderlåtelse och förundersökningsbegränsningar som antogs av socialistiska majoritet. Vi motsatte oss denna förändring som vi menade vara ett alltför stort undantag från den absoluta åtalsplikten. Den absoluta åtalsplikten, också med de undantag som tidigare gällde, innebär en rättssäkerhetsgaranti för allmänheten och dessutom en trygghet för åklagarna. Genom att vara ålagda absolut åtalsplikt behöver åklagarna inte försätta sig i situationer då det kan riktas misstankar mot dem för att fatta beslut om åtalsunderlåtelse utifrån ovidkommande hänsynstagande. Den absoluta åtalsplikten innebär en garanti att alla misstänkta behandlas lika vid prövningen huruvida åtal mot dem skall väckas eller inte. Långtgående undantag från åtalsplikten riskerar också att leda till att straffens allmänpreventiva syfte undermineras. För den allmänna laglydnaden kan det vara demoraliserande när allmänheten upplever att samhället till synes inte reagerar mot vissa typer av bagatellbrottslighet. Det är viktigt att exempelvis den som blir utsatt för ett brott och för vilken det inträffade kanske är långt ifrån bagatellartat upplever att staten kommer till hans hjälp. Rättssamhället kan inte tolerera att medborgarna tar lagen i egna händer. För att undvika bildandet av medborgargarden och liknande krävs det att allmänheten uppfattar att polis och åklagare har intresse och resurser för att beivra brott begånget mot den själv på bekostnad av dess ansvar att beivra brott mot medborgarna. Rättssäkerhet för den enskilde i förhållande till staten måste gälla såväl dem som begår brott som dem som blir drabbade av det. 1 alla sammanhang är det staten som är den starke och de enskilda individerna som är de svaga. Det finns skäl att påminna om att statens ursprungliga funktion var att skydda medborgarna för krig och brott. har presenterat ett förslag med genomgripande förändringar av rättshjälpssystemet. Rättshjälpens framtida utformning är av stor betydelse för enskilda människors förutsättningar att kunna hävda sina intressen inför myndigheter och domstolar. Det är en självklarhet i ett rättssamhälle att alla oberoende av inkomst och förmögenhet skall ha lika möjligheter att kunna tillvarata sina rättsliga intressen. Rättshjälpssystemets utformning är därmed av mycket stor betydelse för rättssäkerheten. är det uppenbart att staten genom rättshjälp inte kan medverka i alla de sammanhang där enskilda personer kommer i kontakt med eller behöver hjälp av rättsvårdande myndigheter. Det är en mycket grannlaga uppgift att finna den avvägning som garanterar rättssäkerheten och inte medför oacceptabla kostnader för staten. En utgångspunkt för regeringen i dess kommande arbete med utformningen av en ny rättshjälpslag måste dock vara att undvika försämringar av rättshjälpen. Det är angeläget att betona att rättssäkerhet i detta avseende måste få kosta. Rättshjälp beviljas inte vid skattemål. I ett avseende anser vi att en ändring härvidlag bör ske. I de fall att den klagande vinner ett skattemål bör vederbörande få sina ombudskostnader täckta i efterhand av staten. Att få rätt mot staten i ett skatteärende skall inte behöva innebära en kostnad. För att rättssäkerhet i domstolar och myndigheter skall kunna garanteras krävs det kompetenta jurister. Detta förutsätter i sin tur en juristutbildning som håller hög kvalitet. Den starka tillväxten och den ökande specialiseringen av det rättsliga regelsystemet ställer allt högre krav på juristutbildningen. Bristande resurser till utbildningen kommer att resultera i illa rustade befattningshavare på viktiga poster, som åklagare, domare, advokater, förvaltningsjurister etc. 1979 genomfördes en reform av juristutbildningen, som innebar att utbildningen anpassades till de skiftande sammanhang i vilka jurister har att verka. Det är beklagligt att inte denna reform har följts upp med ökade resurser för att på så vis höja utbildningens kvalitet. Vi har i våra motioner med anledning av den högre utbildningen under en följd av år föreslagit resursökningar till juristlinjen i syfte att höja utbildningens kvalitet. De resurstillskott som erfordras är förhållandevis marginella medan de negativa konsekvenserna av en dålig juristutbildning kan bli ödesdigra. Skyddet mot retroaktiv lagstiftning, som från början gällde endast strafflag, utvidgades med ett förbud mot retroaktiv lag om skatt eller statlig avgift(RF 2:10 st. 2). Som huvudregel slås fast att skatt eller statlig avgift inte får tas ut i vidare mån än som följer av föreskrift som gällde när den omständighet inträffade som utlöste skatt- eller avgiftsskyldigheten. Regeln var, i likhet med de andra förstärkningar som genomfördes , en kompromiss mellan riksdagspartierna (utom vpk), och i kompromissen ingick vissa möjligheter till undantag. Formuleringen Finnér särskilda skäl påkalla det markerar att frågan om särskilda skäl verkligen förelåg är undandragen de rättstillämpande myndigheternas lagprövning och kan besluta om retroaktivitet. Retroaktiviteten får likväl inte sträcka sig längre än till den tidpunkt då ett förslag från regeringen eller ett riksdagsutskott hade lämnats till ; det skall anmärkas att det inte behöver vara ett utarbetat regeringsförslag, ett meddelande i skrivelse från regeringen till om att sådant förslag är att vänta räcker. Konstruktionen tänkes hindra transaktioner med syfte att undgå effekterna av ett redan offentliggjort förslag. Den som efter offentliggörandet vidtar en åtgärd som enligt det framlagda förslaget medför strängare beskattningskonsekvenser än enligt gällande rätt får finna sig i att, om förslaget blir antaget, få sin åtgärd bedömd enligt den nya lagen. Sedan den socialdemokratiska regeringen tillträdde verkar det emellertid som om RF 2:10 andra stycket aldrig existerat. Extra vinstdelningsskatt och s. k. tillfällig förmögenhetsskatt har införts under sådana former att det kan jämföras med retroaktiv lagstiftning. Eftersom det är av yttersta vikt att grundlagen kan förstås entydigt och följas och eftersom viss förvirring redan uppstått kring vad som kan anses vara tillåtna undantag från förbudet mot retroaktiv lagstiftning anser jag det nödvändigt att begära en översyn av 2 kap. 10 § RF. Genom denna bör entydligt klarläggas när och om skatt får beslutas i efterhand. beslöt 1983 att sänka antalet nämndemän vid huvudförhandling i brottmål. Efter denna ändring är huvudregeln att tingsrätt vid huvudförhandling i brottmål och i familjerättsliga tvistemål för sådana ärenden som kräver medverkan av nämnd är domföranden en lagfaren domare och tre nämndemän i stället för som tidigare fem nämndemän. 1 mål om brott för vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelse skall dock fortfarande fem nämndemän delta. motsatte sig att antalet nämndemän skulle minska. Vi anser att det från såväl allmänt demokratiska synpunkter som av rättssäkerhetsskäl är angeläget att den i ett mål medverkande nämndemannagruppen har en så bred förankring i samhället som möjligt och en i politiskt hänseende allsidig sammansättning. Minskningen av nämndemännens antal från fem till tre i de flesta mål innebär att den önskvärda allsidigheten och bredden har försämrats. Härtill kommer att varje nämndeman numera tjänstgör vid rätten så sällan att den nödvändiga rutinen och kunskapen om lagändringar m. m. har försämrats hos nämndemännen. De före gällande reglerna om nämndemäns medverkan i tingsrätt bör därför återinföras. Detta bör ske möjligt och på ett sätt som föranleder minsta möjliga praktiska övergångsproblem. Med anledning av vad vi i motionen anfört hemställer vi* 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad vi i motionen anfört angående en förstärkning av JO:s roll, 2. att hos regeringen begär att genom tilläggsdirektiv får i uppgift att studera sanktionsmöjligheter mot kommunala förtroendemän i de fall en kommun fattar beslut som strider mot lagar eller andra myndigheters beslut eller dom, 3. att hos regeringen begär att med den översyn av besvärsreglerna som sker inom en utredning skall företas angående möjligheterna att införa ett rättsbesvär i enlighet med vad vi i motionen anfört, 4. att hos regeringen begär en översyn av förbudet mot retroaktiv lag om skatt eller statlig avgift i enlighet med vad som anförts i motionen. () () () () () () * Se även motionerna 1984/85:1533 1534.