mot · G8022815 · 1985-01-25 00:00:00 — De blir ofta underrättade om förändringar när planerna är så långt framskridna att de är omöjliga att påverka. Pensionärsråden bör ges ökad information och ökade möjligheter att yttra sig över planer. Pensionärernas inflytande och valfrihet måste ökas gentemot socialtjänst och landsting, även i fråga om vård eller omhändertagande. Så långt möjligt måste man undvika att flytta någon människa mot hennes vilja. Allt som rimligen kan göras skall också göras för att den som vill bo kvar hemma skall få sin vilja igenom. kan det räcka med enklare ombyggnad av lägenheten, t. ex. genom att endast ta bort trösklar. Kanske behövs trygghetslarm eller ljussignaler i stället för ljudsignaler på telefoner och dörrklockor osv. erbjuds stora möjligheter i den vägen. Den enskildes rättigheter är inte formaliserade när vederbörande är intagen på institution. Förtroendenämnder, ofta med i huvudsak anhöriga och personal som ledamöter, men även patienter, finns dock. Fast personalen på en institution kan i princip motsätta sig alla typer av förändringar. De som bor på institutionen har däremot inga formella möjligheter att förändra. Det borde vara regel vid förslag om förändringar som påverkar situationen för boende, att man först diskuterar saken med dessa i positiv anda och försöker lösa problemen i samförstånd. Medbestämmande och inflytande borde vara självklart när det gäller kosten på institutionen. Den har stor betydelse för vårdtidernas längd och för människors motståndskraft mot både fysiska och psykiska sjukdomar. Intervallerna mellan måltiderna får inte göras så korta att patienterna inte får mat mellan och morgonen därpå. Detta har t. o. m. kunnat medföra att patienter måste ha sömntabletter för att inte ligga sömnlösa av hunger. Matning av svårt sjuka patienter sker ofta för hastigt. Patienten hinner inte äta färdigt. Många blir på det sättet systematiskt undernärda. Vi vet att många sjukvårdshuvudmän arbetar för att ändra matrutinerna till det bättre. Men vi är angelägna att understryka att denna fråga måste ägnas fortsatt stor uppmärksamhet. Det inflytande och den valfrihet som vi här förespråkat riktar sig mot en föråldrad omhändertagandefilosofi, som gör äldre och handikappade till objekt för samhällets omsorger och föga beaktar den enskilda människans rätt och behov att själv bestämma och råda över sin situation. fungerar i stora delar av landet väl. angav emellertid i rekommendation 1979 att skall aktivera de människor som får hjälp. Där står bl. a. att läsa: Städning bör alltid ha som syfte att undervisa och aktivera. Alarmerande rapporter har därefter skrivits om hur rekommendationen har tillämpats. Handikappade och pensionärer har i vissa fall betraktats som mindervärdiga och/eller ointelligenta. Främst i storstadsområden består hemtjänstpersonalen ofta av mycket unga människor. Inte sällan är det ungdom som kommit direkt från skolan. Vi anser det, trots detta, minst sagt egendomligt att försöka lägga över arbetsuppgifterna på dem som på grund av att de inte själva kan klara dessa har beviljats hemtjänst. Det ställs stora krav på hemvårdspersonalen. Men det borde också vara självklart att pensionärer och handikappade, som för sitt dagliga liv och för att ha möjlighet att stanna kvar i sina egna hem är beroende av hemhjälpen, inte får förödmjukas eller trakasseras. är, enligt vår uppfattning, den viktigaste insats som kommunen kan göra för äldre och handikappade. S. k. förebyggande och aktiverande insatser måste där komma i andra hand. Bristen på kunskap om hemvård har dokumenterats i flera studier. De hjälpbehövande är dessutom ofta rädda för att bli av med hjälpen om de klagar. Vanligt förekommande är personalbyten som inte är betingade av personalomsättning, sjukdom, semester eller av annat godtagbart skäl. Enligt vår mening bör man göra så mycket som möjligt för att undvika personalbyte om det visar sig att en pensionär och ett hemvårdsbiträde trivs och fungerar bra tillsammans. Vid sjukdom är akutvården viktig för pensionären. Det är därför nödvändigt med väl fungerande länsdelssjukhus och akutvård utan långa köer och väntetider, för att hemtjänst i förening med hemsjukvård skall kunna ta över en stor del av äldrevården. Vi anser att alla människor, oavsett ålder, skall ha tillgång till god och snabb akutvård. Det är olyckligt att en gammal människa skall behöva vänta på t. ex. en nödvändig höft- eller knäledsoperation. Att i stället ta in patienten på långvården måste vara fel från alla utgångspunkter. En utbyggd hemsjukvård i kombination med en god akutvård borde minska behovet av långvård, så att det totala antalet platser inom långvården kan När långvård trots allt behövs är det väsentligt att sjukhemsvården utformas så att den stämmer överens med den sjukes önskemål och behov. Detta underlättas om det finns många olika sjukhemsalternativ att välja mellan, vilket möjliggörs av våra förslag till sjukvårdsförsäkring. Ålderdomshemmen bör finnas kvar Undersökningar visar att av pensionärerna bor modernt. Det kan därför ifrågasättas om man skall satsa på flera nya, stora och dyrbara med allmänna lokaler och lägenheter på mellan 50 och med fullständiga kök. Hemtjänst/hemsjukvård i kombination med en väl utbyggd akutvård skulle minska behovet av omflyttningar. När en sådan blir oundviklig skulle en ny typ av ålderdomshem kunna fylla behoven, som ett positivt alternativ till långvården. Ålderdomshemmen bör finnas kvar och orättvisorna mellan och ålderdomshem, då det gäller det ekonomiska stödet, rättas till genom en ändring av statsbidragssystemet. Eget rum med kokmöjlighet och rymliga toalettutrymmen i ett hem med helinackordering samt personal tillgänglig dygnet runt skulle för många ge betydligt större trygghet och ro när krafterna sviker än väntan på hemservice och nattpatruller. Alternativ vård och service Den vård och service till de äldre, som primärkommunerna ansvarar för, finansieras med avgifter, statsbidrag (hemhjälp) och kommunalskatt. Något försäkringssystem finns inte. Även på detta område är det viktigt att kunna välja mellan olika alternativ i fråga om service, vård och boende. De gamla, som genom hela livet fått bestämma över sin tillvaro, måste som vi ovan påtalat, också på ålderdomen få bättre möjligheter att påverka sin situation. Det kan gälla möjligheten att få erforderlig vård närmare den ort där man har sina anhöriga. Det kan gälla önskemål om en vård på idéburen grund. Det kan också gälla en annorlunda inriktning av vården eller servicen, som passar den äldre bättre. Även av ekonomiska skäl är det nödvändigt med en betydande öppenhet från kommunernas sida till alternativa former av vård och service. Alkoholmissbruket utgör tillsammans med narkotikamissbruket våra största sociala och medicinska problem med allvarliga skadeverkningar, inte bara för den enskilde missbrukaren utan också för hans familj och omgivning samt samhället i dess helhet. En mycket stor del av sjukvårdens resurser tas i anspråk av missbrukare. Missbruket medför också en omfattande sjukfrånvaro, ett stort antal förtidspensioneringar och - inte minst vad gäller narkotikan - en omfattande brottslighet. När det gäller narkotikan måste allt bruk som inte är medicinskt motiverat betecknas som missbruk och kriminaliseras. Detta behandlas utförligare i motion 1984/85:454 angående ökad rättstrygghet. För att komma till rätta med missbruket krävs i första hand en familjepolitik som stärker familjen och förbättrar dess möjligheter att ta ansvar samt ett bättre klimat för personligt ansvarstagande. En tidig reaktion från vänner och arbetskamrater, att våga säga ifrån och visa att man bryr sig om kan vara bästa hjälp till självhjälp. Arbete har också en central roll när det gäller att motverka missbruk. Sjukskrivning, förtidspensionering eller återkommande korta avgiftningsperioder utan åtföljande rehabilitering eller behandling av de bakomliggande orsakerna ger ofta som enda resultat att missbrukaren får tid, pengar och ork att fortsätta missbruket. I det följande kommer vi främst att inrikta oss på sådana förändringar i socialtjänstlagstiftningen, som är nödvändiga för att bättre kunna hjälpa dem som riskerar att hamna i eller som redan befinner sig i en missbrukssituation. Möjlighet att förvalta missbrukares medel Socialtjänstlagen bör, enligt vår mening, kompletteras med återinförda möjligheter för socialnämnd eller anhörig att förvalta missbrukares sjukpenning, föräldrapenning eller pension från den allmänna försäkringen. Fortsatt missbruk motverkas härigenom och nämnden kan försäkra sig om en fortlöpande kontakt med missbrukaren. Denna utväg måste anses såsom särskilt värdefull efter perioder i sluten vård eller på anstalt. Missbrukaren utsätts nämligen ofta under permission eller efter utskrivning för kraftigt kamrattryck, särskilt när stora innestående belopp i sjukpenning utfaller . Motsvarande möjligheter bör införas i fråga om studiestöd, medel som utbetalas enligt arbetsskadelagen och andra av det allmänna utgivna förmåner. Alltför många missbrukare blir förr eller senare fall för polismyndigheten. För en narkoman i tidigt skede kan det gälla ett snatteri. För en alkoholmissbrukare kan det gälla ett omhändertagande enligt lagen om omhändertagande av berusade (LOB). Många missbrukare begår brott främst i de stora städerna. En samordnad jourverksamhet av polis och socialvård skulle kunna ge indikationer om missbruk hos unga och möjliggöra tidiga insatser för att hejda unga missbrukares utveckling mot social misär och medicinska och psykiska skador. Vi anser därför att det i storstäderna bör ske en samlokalisering av socialtjänst och polis på de hårdast belastade polisvaktdistrikten. I övriga landet bör det på varje polisstation finnas en ansvarig socialpolis, vilken skall ha som uppgift att vid behov snabbt kontakta i resp. kommun. Den helt avgörande förutsättningen för ett gott behandlingsresultat är det tillstånd missbrukaren befinner sig i när behandlingen inleds. De missbrukare som genom anhöriga, arbetskamrater eller andra kan förmås söka behandlingskontakt i ett tidigt skede kan i de flesta fall rehabiliteras med begränsade insatser. För de missbrukare som når kontakt med den reguljära missbruksvården först sedan de förlorat sitt sociala fotfäste, och påtagliga somatiska och kanske även mentala missbruksskador uppstått, krävs omfattande och djupgående insatser med ofta långa och återkommande institutionsvistelser. De missbrukare för vilka LVM-vård kommer i fråga är regelmässigt i ett synnerligen dåligt tillstånd, såväl fysiskt som psykiskt. Lag om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) Den kritik moderata samlingspartiet riktat mot LVM alltsedan lagens tillkomst kvarstår, förstärkt av erfarenheterna av tillämpningen. Det råder inga samband mellan lagens intentioner och den sociala verklighet i vilken lagen tillämpas. De vunna erfarenheterna är klara och entydiga. Lagen tillämpas i allt mindre utsträckning och lämnar genom sina brister många missbrukare utan möjlighet till vård. Svårigheten att använda lagen, inte minst när det gäller narkotikamissbrukare, gör att den i själva verket blir ett hinder för i stället för ett effektivt vapen i kampen för att rädda missbrukare och utslagna. Moderata samlingspartiets grundläggande inställning i fråga om vård utan samtycke är, att den skall kunna sättas in för att hjälpa missbrukaren när frivillighet inte går att nås, inte minst för att rädda liv samt att vården måste vara så effektiv som möjligt för den enskilde. Tillämpningsområdet för LVM bestäms i hög grad av specialindikationerna, som återfinns i 3 §. I paragrafen beskrivs de speciella situationer som måste föreligga - utöver den grad av hemfallenhet åt missbruk och det trängande vårdbehov som anges i 2 § - för att tvångsvård skall kunna beslutas. Specialindikationerna är starkt inskränkta i förhållande till den tidigare nykterhetsvårdslagen. Riskerna för att missbrukaren genom sina beteendeförändringar skadar andra människor beaktas i LVM 3 § endast i fall där denne kan befaras komma att allvarligt skada närstående. Denna inskränkning i rättsskyddet av närstående har av socialberedningen motiverats i endast en mening: Utomstående som hotas av en missbrukare kan få tillräckligt skydd genom regler. Uttalandet kan knappast ha varit mer verklighetsfrämmande för att beskriva hur många människor upplever alkohol- och narkotikamissbrukarna i dagens samhälle. Trots att ett enhälligt lagråd vid granskningen av lagen angav att rättsskyddet i LVM borde vidgas till att även gälla andra än närstående bortsåg från detta och fastlade den av socialberedningen föreslagna inskränkningen. Det ter sig egendomligt att inskränka möjligheterna till fall där närstående utsätts för fara. Det avgörande borde i stället vara vårdsynen, att våldshandlingar kan anses utgöra tillräckligt allvarliga symptom på ett genom missbruket förändrat beteende för att i sig utgöra indikation för omhändertagande och vård. Därför bör specialindikationen i LVM 3 § b utvidgas till att omfatta fara för skada även för utomstående. Vidare bör LVM tillföras ytterligare en specialindikation så att allvarliga skadeverkningar kan utgöra grund för omhändertagande och vård. Hänsynen till i första hand missbrukarens familj, men även omgivningen, måste tillmätas mycket stor betydelse. Samhället får inte stillatigande acceptera att missbrukare försätter sina närmaste i total misär och/eller terroriserar sin omgivning. Omständigheterna kan vara så allvarliga och handlingarna som framkallat dem av den arten att de lika väl som våldshandlingar torde innebära ett kvalificerat behov av vård och behandling. Även för sådana fall bör LVM göras tillämplig. beslut att och inte socialnämnd skall göra utredning i LVM-ärenden samt ansöka om vård är olyckligt. saknar den viktigaste förutsättningen för att kunna verkställa en utredning, nämligen kännedom om den missbrukare som blir föremål för utredning. Denna kunskap om och förtrogenhet med missbrukaren, hans närmaste omgivning och varaktigheten och gravheten av missbruket finns hos socialnämnden. Det måste vara en självklar och naturlig uppgift för socialnämnden att aktualisera utredning, utreda och, slutligen, ansöka om vård. gällande regler innebär att man lagt in en extra prövning av talan hos en utomstående administrativ myndighet, dvs. Förfarandet blir tungrott och opraktiskt, leder till längre handläggningstider med fler inblandade, vilket ofta får socialnämnderna att avstå från att aktualisera också berättigade omhändertaganden. Resultatet synes bli fler som far illa och fler akuta tillstånd. Ett syfte med denna ordning tycks ha varit att hos missbrukarklientelet skapa förtroende för som rent serviceorgan, som arbetar endast med frivillighet och respekt för självbestämmande. Formellt skall socialnämnden stå fri gentemot tvångsåtgärder genom att ett statligt organ svarar för anhängiggörandet av sådana åtgärder mot missbrukare. Ändå torde det vara uppenbart för de flesta att det är socialnämnden som beslutar att hos anmäla behovet av tvångsåtgärder och som dit lämnar alla uppgifter, som kan vara av betydelse. Inkopplingen av sorn processorgan leder till dubbelarbete och personalkostnader i onödan och försvårar effektiva insatser för missbrukaren. Hos finns inget primärt utredningsmaterial och inget centralt socialregister för länets alkohol- och narkotikamissbrukare. Det sakliga behovet av granskning är litet. Enligt vår mening talar alla skäl för att LVM ändras så att det blir socialnämnd och inte länsstyrelse som skall göra utredning om vårdbehov och ansökan om vård. Också vårdtidernas längd i LVM är oacceptabla. är långt ifrån tillräcklig sammanhängande vårdtid, eftersom den övervägande delen av alla missbrukare som behöver vård genom LVM är svårt utslagna med allvarliga sociala, medicinska och psykiska skador efter ett grovt missbruk som fjärmat honom eller henne från en social tillvaro. I praxis förlängs vårdtiderna i frivillig institutionsvård för såväl alkohol- som narkotikamissbrukare. Varför motsatsen skulle gälla de tvångsvårdade - de fall där insatserna med frivillig vård inte lyckats - är svårt att inse. Totalt sett tar rehabilitering av svåra missbrukare av alkohol och narkotika . Vi anser att man i sådana fall bör kunna förlänga vårdtiden till vad som kan bedömas nödvändigt för att syftet med behandlingen skall kunna uppnås. Länsrätten skall då besluta om detta innan vården påbörjas, dock med en i lagen fastställd maximitid, förslagsvis . Innebörden av vårdtid enligt LVM bör preciseras. Enligt vår mening bör endast effektiv tid i vården räknas, däremot inte den tid klienten exempelvis hållit sig undan från vården. Praxis förefaller vara att missbrukaren skrivs ut när mer än en månad förflutit sedan han avvek från LVM-hemmet. I sådana fall skall inte något nytt beslut av länsrätten behöva inhämtas. Dessutom bör LVM kompletteras med regler om s. k. vilande resolution liknande dem som fanns i nykterhetsvårdslagen. Det viktigaste är inte alltid att bereda missbrukaren sluten vård utan att åstadkomma en längre tids sammanhängande nykterhet för att därmed skapa förutsättningar för ytterligare insatser syftande till förbättrade förhållanden på . Särskilt när viljan fanns, men förmågan sviktade, var vilande resolution ofta ett stöd mot fortsatt missbruk. Vårt förslag innebär också att resolutionen skall gälla . Endast polismyndighet får f. n. besluta om omhändertagande av missbrukare enligt LVM. Detta är en orimlig ordning, som bl. a. innebär att personal i brådskande fall tvingas vända sig till polis för att få beslut till stånd. Frekvensen omhändertaganden av polis är också mycket liten och starkt varierande i landet. Bakom detta ligger osäkerhet och en instinktiv känsla av att detta är en fråga för de sociala myndigheterna. En föga välmotiverad passus i LVM utgör kravet att vården skall inledas på sjukhus. Självfallet skall en missbrukare som verkligen behöver sjukhusvård få sådan vård detta är nödvändigt. Men lagtexten ger intryck av att vården oundgängligen alltid skall inledas på sjukhus, vilket kan ge upphov till missuppfattning. Dessutom kan varken länsrätt eller social nämnd besluta om sjukhusvård enligt hälso- och sjukvårdslagen. Verkligheten har på den här punkten korrigerat teorin. Få fall har beretts inledande vård på sjukhus innan de intagits på LVM-hem. Lagen bör därför ändras. Möjligheterna till kontraktsvård bör prövas. Förslag till sådan vård har utarbetats och presenterats i ett betänkande, Kontraktsvård inom , Ds S 1980:3. Detta förslag bör efter anpassning till LVM föreläggas för beslut, i syfte att redan under innevarande år få i gång en bred försöksverksamhet med kontraktsvård som ett komplement eller som ett alternativ till vård enligt LVM. Orsaken till destruktiv utveckling hos unga är ofta missbruk av beroendeframkallande medel. Nära nog oberoende av berusningsmedel - det kan vara narkotika, alkohol, lösningsmedel eller annat - är tidigt ingripande för att stoppa missbruket ofta avgörande för om missbrukaren skall kunna helt rehabiliteras. Ett tidigt ingripande erbjuder stora möjligheter att med begränsade medel hjälpa den unge tillbaka till ett meningsfullt liv. De specialindikationer som styr omhändertagandet av barn och unga enligt LVU är följande: o brister i omsorgen om honom eller något annat förhållande i hemmet medför fara för hans hälsa eller utveckling, eller o den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för allvarlig fara genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat därmed jämförbart beteende. De vunna erfarenheterna av LVU är att många unga kan omhändertas enligt den andra indikationen förrän omfattande sociala, medicinska och psykiska skador inträtt. Först då anses lagens krav om allvarlig fara vara uppfyllt. Den tidigare barnavårdslagen, BvL, medgav möjligheter att sätta in mildare åtgärder än omhändertagande såsom föreskrift och övervakning även utan den unges eller föräldrarnas samtycke. När LVU tillkom avvecklades dess värre dessa mildare hjälp- och stödåtgärder. Vi anser att redan den omständigheten att den unge genom sitt beteende i fråga om missbruk och brottslig verksamhet löper fara att skadas är en tillräcklig grund för att kunna ingripa. Vi föreslår därför att LVU kompletteras med stöd- och hjälpåtgärder i form av: o föreskrifter rörande den unges levnadsförhållanden o möjlighet att utse kontaktman utan den unges eller föräldrarnas samtycke ("övervakning). Då antalet unga missbrukare ökat, främst narkotikamissbrukare, har och första en rad behandlingskollektiv inrättats. Dessa har i de flesta fall kunnat uppvisa framgångsrika behandlingsresultat. Genomgående har de arbetat med tämligen långa behandlingstider. Behandlingstider och i vissa fall upp till har visat sig nödvändiga för att ungdomarna skall kunna tillförsäkras en god framtid. Vårdtiderna bör fastställas när vården inleds. Det är också rimligt att kräva att vårdtiden omfattar den tid som bedöms nödvändig för att vården skall kunna nå sitt syfte. Inom ramen för LVU bör stadgas en längsta vårdtid , som kan förlängas beroende på uppnått behandlingsresultat och inte med hänsyn till den unges vid prövningstillfället medicinska och psykiska status. Vi föreslår därför att regeringen återkommer till med förslag om ändrade och längre vårdtider inom LVU. F. n. gäller i normalfallet en längsta vårdtid . Vi är medvetna om att LVM och LVU f. n. ses över inom socialberedningen. Men dessa lagar kan ha en avgörande betydelse för möjligheterna att hjälpa svårt utsatta unga eller vuxna missbrukare. Förutsättningen är emellertid att de lagändringar skyndsamt görs som vi här föreslagit. Utvecklingen av nya behandlingsmodeller och nytänkande vinner ofta först terräng inom den enskilt bedrivna vården. Detta gäller inte minst inom missbruksvården. Många missbrukare skulle kunna beredas en bättre anpassad vård inom den enskilda vården. De enskilda vårdhemmen utgör över huvud taget ett värdefullt inslag i vården. Det kan t. ex. också gälla rehabilitering och vård vid ålderdom och sjukdom inom psykiatrin. I samband med förändringarna inom psykiatrin vill vi framhålla angelägenheten av att den kunskap och de erfarenheter som finns vid de enskilda vårdhemmen tas till vara. Även kommer det att finnas behov av alternativ i den psykiatriska vården. Därför finns anledning att betona att sjukvårdshuvudmännen inte skall bortse från den resurs dessa värdhem utgör. Inom missbruksvården har ideella och enskilda initiativ och vårdformer visat sig mycket framgångsrika. Som exempel kan nämnas . Inom den offentligt bedrivna missbruksvården finns brist på lämpliga platser, bl. a. i samband med tvångsomhändertaganden enligt LVM och LVU. Möjligheten att placera de omhändertagna vid enskilda vårdhem är starkt begränsad. Ett utvidgat samarbete mellan myndigheter och enskilda vårdhem bör således eftersträvas. Regeringen bör därför under innevarande år lägga fram förslag som innebär att lagstiftning och bestämmelser gör det möjligt att i större utsträckning utnyttja alternativa vårdhem på skilda områden. Därför lämpade enskilda vårdhem bör också kunna användas i samband med tvångsomhändertaganden enligt lagen om sluten psykiatrisk vård, lagen om vård av unga och lagen om vård av missbrukare. Med stöd av ovanstående hemställs* 1. att hos regeringen begär förslag till åtgärder som förmår kommuner och landsting att leva upp till lagstiftarens intentioner i HSL och SoL för att stärka den enskilda människans ställning i förhållande till sociala myndigheter, 2. att hos regeringen begär en översyn över utbildning m. m. av hemvårdspersonal för att bättre anpassa utbildningen till dagens behov och krav, 3. att som sin mening ger regeringen till känna att statsbidraget skall utformas så att det inte styr kommunernas val mellan ålderdomshem och , 4. att uttalar vad i motionen anförts beträffande behovet av väl fungerande enheter inom akutsjukvården,