mot · G8022301 · 1985-01-25 00:00:00 — 1984/85 2301-2303 m. fl. I. Finansplanen rop men inga svar 1 Den internationella ekonomin 3 havet som skänker vind eller vållar storm Den svenska ekonomin 19831984 och 1985 4 festen och dagen efter 1 Utvecklingen 19821984 4 II 1.2 Utsikter 6 ekonomiska politik svar och ansvar 7 IV.2 Regional balans 9 IV.3 Offentliga sektorn 10 IV.4 Fördelning av välstånd och bördor 11 IV.6 Kommunala ekonomin 16 IV.7 Statens budget 17 I. Finansplanen rop men inga svar Årets finansplan är fylld av diagram och tabeller som visar på ökningar av exporten, industriproduktionen, handelsöverskottet, företagens vinster och industriinvesteringarna. Samtliga dessa faktorer är nära sammanbundna med varandra. Vad man egentligen lyckats visa är dels att två kraftiga devalveringar på tillhopa ökar den svenska konkurrenskraften, dels att en internationell högkonjunktur är bättre än en internationell lågkonjunktur för ett starkt exportberoende land som . Båda dessa sanningar är inte särskilt förvånande. Vad finansplanen däremot inte förmått visa är att regeringen för en sådan politik att konkurrenskraften kan behållas, dvs. så att det inte bara blir en tillfällig devalveringsfest mitt i högkonjunkturen. Tvärtom framgår att inflationen varit cirka dubbelt så hög som i våra viktigaste konkurrentländer. Det är därför föga förvånande att samma finansplan som i så målande ordalag beskriver plusposterna litet i förbifarten måste medge att kan åter marknadsandelarna börja sjunka och bytesbalansen visa underskott. 1 1984/85. Finansplanen döljer det faktum att högkonjunkturåren 1983 1984 inte utnyttjats för att angripa de grundläggande problemen i svensk ekonomi i form av ett avtalssystem som genererar ständigt höga nominella lönepåslag, ett inflationsdrivande och arbetshämmande skattesystem, en alltför stor offentlig utgiftsandel och en sysselsättningspolitik som inte ens i en högkonjunktur förmår minska arbetslösheten. Av finansplanen framgår att statens budgetunderskott minskat. Det beror emellertid inte på strukturella ändringar på utgiftssidan utan på en kombination av stora skattehöjningar samt olika engångsförstärkningar, förändringar av betalningsrutiner och budgetutflyttningar. En viktig förklaring till regeringens påstående om minskat budgetunderskott är också ett antal optimistiska antaganden om inflation, räntor och valutakursförluster. Frågan är bara vilken trovärdighet antagandena har mot bakgrund av den faktiska utvecklingen sedan budgeten /85 fastställdes . Då baserades budgeten 1984/85 på en inflation på . baseras budgeten 1985/86 på en inflation på . Då baserades budgeten 1984/85 på statsskuldräntor på . De beräknas nu bli . baseras budgeten 1985/86 på i stort sett oförändrade räntor för staten (71,). Då baserades budgeten 1984/85 på valutakursförluster på . De beräknas nu bli . baseras budgeten 1985/86 på valutakursförluster på . Det allvarligaste i årets Finansplan är att den nästan uteslutande är tillbakablickande men mycket litet framåtsyftande. Några svar på desvåra framtidsfrågorna ges inte. Regeringen har inget att säga om hur man vill behålla industrins konkurrenskraft annat än en from förhoppning att arbetsmarknadens parter skall visa återhållsamhet i avtalsförhandlingarna. Inte heller lämnas något förslag på skattepolitik efter 1985. Och minst av allt aviseras några strukturella besparingar i statens utgifter. Det är dessa och andra avgörande framtidsfrågor som den här motionen är inriktad på. Under slutavsnittet, ekonomiska politik, presenteras ett alternativ som baseras på marknadsekonomin, och som präglas av sociala och miljömässiga hänsyn samt god fördelning mellan såväl individer som regioner. Anmärkningsvärt är att årets finansplan inte innehåller några uttalade mål för den ekonomiska politiken. anser för sin del att de traditionella målen full sysselsättning, fast penningvärde, balanserad ekonomisk tillväxt, jämn fördelning av levnadsstandarden, regional balans samt balans i utrikesbetalningarna fortfarande bör vara vägledande för den ekonomiska politiken. Den internationella ekonomin havet som skänker vind eller vållar storm Efter den andra oljechocken 1979 drabbades världsekonomin åren 19801982 av den värsta lågkonjunkturen . Arbetslösheten steg kraftigt i så gott som alla länder. har den långa och djupa nedgången vänts i en klar internationell uppgång. Detta har särskilt gällt i och . Även i har en uppgång skett även om den här varit mer dämpad. Det amerikanska konjunkturuppsvinget har varit överraskande kraftigt. ökade BNP med . Drivkraften har framför allt varit en kraftigt ökad privat konsumtion, vilken initierats av stora skattesänkningar. Inflationen har trots högkonjunkturen kunnat hållas på en låg nivå (). Eftersom fört en stram penningpolitik har den amerikanska realräntan kommit att ligga på en mycket hög nivå och därigenom drivit upp dollarkursen. Den starka inhemska efterfrågan i har tillsammans med den höga dollarkursen lett till ett mycket stort underskott i den amerikanska bytesbalansen på mellan 1984. Underskottet avspeglar en kraftig importökning med , som självfallet inneburit stora exportökningar för andra länder, främst för men även för länderna i , t. ex. . Världshandeln har 1984 ökat med . Konjunkturuppgången har inte varit lika stark i som i . BNP-ökningen blev 1984 i , i och i . De ekonomiskt viktigaste länderna i har fört en stram finanspolitik för att få ned inflationen och minska budgetunderskotten. Inflationen blev 1984 i , i och i . Detta har lett till en svag utveckling av den inhemska efterfrågan. Det kraftigaste bidraget till BNP-tillväxten har kommit från exportsektorn, främst från exporten till . Låg inflation och förbättrade vinstmarginaler i industrin gav 1984 en relativt god uppgång i investeringarna, vilket var fördelaktigt ur svensk exportsynvinkel. Men innebar den låga inflationstakten i våra viktigaste Västeuropeiska konkurrentländer att de svenska konkurrensfördelarna successivt minskade. pekar samtliga indikationer på en avmattning av den amerikanska expansionen. Frågan är om det blir en mjuk nedbromsning till eller ett abrupt fall ner mot stagnation. Det finns tyvärr inga tecken på att förmår ta över roll som motor i världsekonomin. Sammantaget måste man därför räkna med en svagare ökningstakt av världshandeln än , högst , möjligen betydligt lägre. Slutsatsen för del blir alltså att vi kan räkna med lika god internationell draghjälp som vi fått 1983 och 1984. Det blir därför desto viktigare att anpassa vår kostnadsutveckling till omvärlden. 1* 1984/85. Den svenska ekonomin 19831984 och 1985 festen och dagen efter Den internationella högkonjunkturen (världshandelns tillväxt 1984) och dollarns kraftiga uppgång (från 7:15 skr/S efter devalveringen till 9:10 skr/S ) har tillsammans med de två devalveringarna 1981 och 1982 givit den svenska exporten ett klart uppsving. ökade exporten och 1984 med . Exportuppgången har lett till en markant förbättring av bytesbalansen, som 1984 beräknas ge ca I miljard kronor i överskott. För främst de stora utlandsorienterade företagen har exportökningen medfört förbättrad lönsamhet, ökad produktion och ökade investeringar. Uppgången är dock inte alltför märkvärdig. Vid en jämförelse med t. ex. framgår att de svenska ökningarna 1984 är lägre såväl för BNP (D , S ) som för industriproduktion (D , S ) och industriinvesteringar (D , S ). De svenska marknadsandelsvinsterna, som uppgick till av industrivaruexporten, upphörde . devalveringspolitik har otvivelaktigt haft klar negativ inverkan på kostnadsutvecklingen. sjönk den internationella inflationen kraftigt. Fram till regeringsskiftet minskade den svenska inflationen i samma takt som i våra konkurrentländer. Därefter delade sig emellertid inflationskurvorna. (Se diagram 1.) som inflationen fortsatte att sjunka ner mot 2 i de ekonomiskt viktigaste länderna, steg den svenska upp mot 8 . Det innebär att inflationen legat minst dubbelt så högt som i våra viktigaste konkurrentländer. (Tabell 1.) 1 den reviderade finansplanen 1983 lade regeringen fast ett inflationsmål på för och uttalade att lönekostnadernas utveckling var det som skulle få utslagsgivande betydelse. För att försöka påverka FO att gå ut med måttliga lönekrav avtalsrörelse föreslog regeringen dels en ytterligare urgröpning av marginalskattereformen, dels införande av kollektiva löntagarfonder. Regeringens uttalade huvudargument för löntagarfonderna var just att löntagarorganisationerna, trots vinstökningarna i näringslivet, skulle begära låga löneökningar mot att de fick ökad makt över företagen. Löntagarfonderna avsågs därför bli den hävstång varmed den socialdemokratiska regeringen skulle bryta upp den traditionella devalverings-inflations-spiralen. avtalsrörelse blev dock ett samhällsekonomiskt misslyckande. På den offentliga sektorn, där avtalen slöts först, hamnade dessa nämligen inte bara på för hög nivå, de innehöll också olika följsamhets- och löneglidningsklausuler, trots att regeringen mindre än i kraftiga ordalag förklarat att staten i rollen som arbetsgivare måste se till att avtalen befrias från just sådana klausuler. Både 1983 och 1984 tycks de totala lönekostnadena inom industrin stiga Detta är mer än genomsnittet för våra konkurrentländer och mer än för vårt viktigaste konkurrentland . Enligt beräkningar av var ökningen av de svenska lönekostnaderna, om man bortser från valutakursjusteringar och produktivitetsförändringar, ungefär lika stor 19821984 som under kostnadskrisen 1976. beror det snabbt försämrade relativa löneläget dock inte på att lönerna i stigit snabbare än vanligt utan på den ovanligt låga lönestegringen i konkurrentländerna. (Se diagram 2.) Av diagrammet framgår att hade en snabbare nominell löneutveckling än konkurrentländerna . var däremot löneutvecklingen som synes i stort sett likartad i och omvärlden. Krysset ovanför 1982 visar var de svenska lönerna skulle ha legat om vi hade haft fullt samma löneutveckling 1982 som konkurrentländerna. Som synes är avståndet mellan krysset och den prickade linjens läge 1982 inte särskilt stort. Efter regeringsskiftet har däremot de svenska lönerna återigen precis som 1975 1976 börjat skena i väg från våra konkurrentländer. har löneutvecklingen faktiskt varit lika negativ för som under 19751976, dvs. Före valet framställde sig socialdemokraterna som garant för en snabb förbättring av sysselsättningen. Man kritiserade hårt mittenregeringens sysselsättningspolitik. Detta trots att lyckades hålla nere arbetslösheten på under den djupa lågkonjunkturen 19801982. ökade arbetslösheten i jämförbara länder till 10 . låg arbetslösheten trots uppåtgående konjunktur högre än under . ökade omfattningen av olika former av beredskapsarbeten kraftigt. , högkonjunkturens sannolika toppår, har den öppna arbetslösheten sjunkit något. Årets minskning av arbetslösheten beror emellertid nästan helt på att nu nästan 40 000 ungdomar fått kommunala beredskapsarbeten i s. k. ungdomslag, samt det nya arbetsmarknadsmedlet rekryteringsstöd. Intressant är också att jämföra den prognos över devalveringens sysselsättningseffekter, som gjorde och det faktiska utfallet 1985 (används prognos). Av tabell 2 framgår att sysselsättningstillväxten i den öppna marknaden bara tycks bli en tredjedel mot den beräknade. Däremot ökar antalet personer i arbetsmarknadspolitiska åtgärder, mitt under en högkonjunktur, t. o. m. mer än vad man beräknat. Socialdemokraterna drev efter regeringstillträdet upp de statliga utgifterna så kraftigt att dessa ökade med 40 miljarder på ett enda budgetår (1982/83 jämfört med /82). ökades statens budgetunderskott med nästan till rekordsiffran . Genom att öka underskottet så drastiskt under sitt första regeringsår skapade man möjligheter att därefter minska underskottet något. Till detta har bidragit att högkonjunkturen krävt mindre industristöd. De för höga löneökningarna har inneburit ökade skatteinkomster. Alla tänkbara skatter har höjts. Nya skatter har tillkommit. 75 skatter har höjts med totalt ca sedan socialdemokraterna tillträdde regeringsmakten . Regeringen försöker i olika sammanhang göra stort nummer av att den totala skattekvoten (skatternas andel av BNP) inte höjts . Men faktum är att hushållens skattebörda ökat kraftigt . (Se diagram 3.) Någon minskning av statens utgifter genom strukturella besparingar har däremot ej skett. I stället har ett antal engångsförstärkningar och bokföringstekniska åtgärder skett som förbättrar det kassamässiga underskottet. Sammantaget kan noteras att statsskulden ökat från till beräknat ca . Vid regeringsskiftet var statens utlandsskuld i aktuell valuta och är nu . Det allvarligaste hotet mot den svenska ekonomin är att regeringen inte lyckats bryta inflations-lönekostnads-spiralen. Eller för att citera LOekonomernas höstrapport: Det allvarliga är att den svåra nedväxlingen till en lägre pris- och löneökningstakt återstår. Mycket talar för att devalveringarna under loppet av 1985 kommer att ha urholkats så mycket att den svenska exporten åter börjat tappa marknadsandelar. Exportökningen väntas sjunka ner mot . Å andra sidan kommer sannolikt importen att öka. Detta beror på att den privata konsumtionen beräknas stiga som industrins investeringar fortsätter att öka. Båda dessa komponenter i den inhemska efterfrågan har stort importinnehåll. Med en klart långsammare uppgång för exporten och en snabbare ökningstakt för importen kommer bytesbalansen åter att visa minussaldo. Som en följd av den svagare exportefterfrågan väntas också BNP minska från till . Gör man även en jämförelse med Danmark1 visar sig där genomgående mer positiva prognoser. BNP väntas öka med (D , S ), och industriinvesteringarna likaså (D , S ). Men det intressantaste är att på de områden där 1984 uppvisat bättre siffror än , är förhållandet det omvända . T. ex. på exportområdet ökar från +4% 1984 till +5% 1985 som sjunker från +7 % 1984 till +3 % 1985. Importökningen väntas i sjunka från 1985, medan den i ligger kvar på 1 Källa: Nordic Economic Outlook, . Utges av de fem nordiska industriförbunden. Detta innebär att bytesbalans (som 1984 är ) förbättras som försämras. Man kan inte frita sig från intrycket av att genom att välja den lättvindiga devalveringsvägen, nu när devalveringsfesten lider mot sitt slut, står sämre rustat än att möta den internationella konjunkturavmattningen. Regeringen förutspår fortfarande att inflationen under loppet av 1985 skall stanna vid . Samtliga oberoende bedömare tror att den i realiteten blir betydligt högre. Detta gäller även LO-ekonomerna som baserar sin prognos på löneökningstakt. Regeringen har misslyckats med att i budgetförslaget /86 i någon väsentlig mån pressa ned det underliggande budgetunderskottet jämfört med budgeten /85. I stället ägnar sig regeringen åt bokföringsteknik och klamrar sig fast vid optimistiska antaganden för att kunna visa upp en fin valsiffra på det kassamässiga underskottet. I budgetförslaget 1985/86 flyttas bostadsfinansieringen samt finansieringen av SJ:s och luftfartsverkets investeringar ut ur budgeten. För att därutöver ytterligare pressa ned den officiella siffran /budgetunderskott har räntorna på statsskulden knappast alls beräknats öka samt anslagen på ett antal områden (energi, regionalpolitik, inkomstskatt 1986, skatteutjämning, SJ) där propositioner aviserats tagits upp till oförändrat nominellt belopp. Detta har inte ersatts av en väl tilltagen siffra för tillkommande utgiftsbehov. Tvärtom har även den posten tagits upp till en jämförelsevis låg summa (mot i finansplanen 1984). Slutsatsen av analysen över den svenska ekonomiska utvecklingen måste bli att devalveringen inte tycks ge bestående resultat. Regeringen har misslyckats på det helt avgörande området, inflationsbekämpningen. Detta bäddar för stora svårigheter i den annalkande konjunkturavmattningen om den nuvarande trenden håller i sig. På finanspolitikens område har regeringen valt de lätta åtgärderna men väjt för mer strukturella besparingar när det gällt att minska budgetunderskottet. Man har inte tagit till vara de relativt goda åren 1983 1984. Detta tvingar den regering som har ansvaret efter valet att verkställa de svåra och nödvändiga besluten i ett sämre konjunkturläge. ekonomiska politik svar och ansvar Avgörande för att skall kunna behålla sin internationella konkurrenskraft är dels inflations- och löneutvecklingen, dels näringslivets produktivitet. På den första punkten har som ovan visats misslyckats grovt det . Vi har därför hamnat i en inflations- och devalveringsspiral. Dessa tendenser har inte förbättrats utan snarare för 1 * * 1984/85. Nr 2301 - 2303 För att bryta sig ur spiralen krävs ett antal konkreta åtgärder. Det går inte att prata sig ur den. För att få ner inflationstakten krävs för det första en lägre lönekostnadsutveckling. Det är nödvändigt att finna ett system där arbetsmarknadens parter ges konkreta incitament att sluta lägre nominella löneavtal. Eftersom vi anser att statsmakterna bör stå fast vid ett ansvar för dem som blir arbetslösa, bör ett sådant incitament skapas genom en reformering av systemet för arbetslöshetsersättning. föreslår därför att egenavgifternas andel av arbetslöshetsförsäkringen höjs. Det ökade avgiftsuttaget bör likformigt drabba alla kassamedlemmar, vilket förutsätter att pengarna tas in centralt till arbetslöshetskassornas samorganisation och sedan fördelas till de kassor som har den högsta arbetslösheten. Det är också ett obestridligt faktum att marginalskatteskalan inte fungerar i enlighet med de ursprungliga fördelningspolitiska intentionerna. Marginalskatterna driver också upp inflationen genom att locka högavlönade grupper att begära höga nominella lönepåslag. Detta får sedan följdverkningar på den övriga avtalsmarknaden när andra grupper kräver kompensation. Inflationsbekämpningen är därför det viktigaste argumentet som talar för en minskning av marginalskatterna. Över huvud taget är den svenska arbetsmarknaden i klart behov av fastare ansvarsgränser. Statens ansvar bör dels vara att för arbetsmarknadens parter ange de allmänekonomiska förutsättningarna, dels att agera med fasthet i sin roll som arbetsgivare. Ett första steg måste bli att få bort allehanda följsamhetsklausuler ur de offentliga avtalen. Dessutom måste en ovillkorlig regel vara att det är den konkurrensutsatta sektorn som är löneledande. För att pressa ner inflationstakten är det också nödvändigt att få stopp på de ständiga skatte- och avgiftsökningarna. svarade sådana höjningar för inte mindre än en fjärdedel av inflationen. Dessutom har en minskning av statens budgetunderskott en avgörande roll i inflationsbekämpningen. För att hålla en hög produktivitet krävs betydande investeringar såväl i realkapital som i kunnande. Därutöver behövs en hög flexibilitet för att kunna anpassa sig till nya marknadsförhållanden. Nyinvesteringstakten måste vara hög. Avgörande är att näringslivet har en tillfredsställande lönsamhet samt att den allmänna räntenivån hålls låg. Räntan måste ligga klart lägre än vinstnivån. Annars styrs riskkapital till penningmarknadsplaceringar i stället för till industriinvesteringar. De kollektiva löntagarfonderna har direkt negativ inverkan för viljan till nysatsningar. De bör därför avvecklas. Men det behövs också en förändring av utbildningen såväl på gymnasienivå som på högskolenivå, så att den blir bättre anpassad till yrkeslivets behov. Dessutom måste forskning och utveckling stimuleras. Forskningsavdraget bör därför återinföras. Däremot tror vi inte de inrättade förnyelsefonderna kommer att medföra någon positiv effekt, snarare tvärtom. har i ett betänkande (Ds B 1981:13) föreslagit att arbetande kapital i mindre och medelstora företag i princip skall undantas från förmögenhetsbeskattning. Kommitténs förslag bör genomföras för att stimulera till kapitalsatsning i mindre och medelstora företag med ökad aktivitet som följd. Detta medför bättre ekonomi, ökad sysselsättning och förbättrat skatteunderlag. Ett slopande av förmögenhetsskatten skulle kraftigt förstärka företagens soliditet och därmed överlevnadsförmåga. Med nuvarande förmögenhetsskatter tvingas företagarna till omfattande kapitaluttag. Den höga sjukfrånvaron på många större arbetsplatser är alltfort ett stort problem och medför att anställda i och ägare till många småföretag med väsentligt lägre sjukfrånvaro tvingas subventionera de större företagen. Den höga avgiftsbelastningen innebär en av de allvarligaste hämmande faktorerna för de små företagens utveckling. Åtgärder måste nu vidtas för att komma till rätta med småföretagens orättvisa avgiftssituation. Med tanke på att sjukfrånvaron är väsentligt lägre i småföretag och bland egenföretagare anser vi att sjukförsäkringsavgiften för dessa bör sänkas med ett belopp motsvarande av avgiftsunderlaget för högst 15 anställda dock högst 1,5 milj. kr. En ökad produktivitet kräver också en hög flexibilitet. Den yrkesmässiga rörligheten måste öka. Marginalskatterna får inte vara så utformade att de hämmar människors vilja att byta arbete. Åmanlagarna bör förändras så att de inte bidrar till en förstelning av industristrukturen. Enligt vår mening bör sysselsättningsproblemen lösas med den typ av offensiva åtgärder som här skisserats i stället för med ökade AMS-insatser. Vi föreslår därför en överföring av av AMS anslag till offensiva åtgärder. 1 vår sysselsättningspolitiska partimotion har vi också fört fram ett antal konstruktiva förslag inte minst för att öka ungdomars möjligheter att komma in på den ordinarie arbetsmarknaden. Vi föreslår att lärlingsutbildningen ökar och att ungdomslag i större utsträckning förläggs till den enskilda sektorn samt omfattar åtta timmars arbetsdag. En politik för regional balans är en nödvändig del i en ekonomisk politik med syfte att skapa god ekonomisk utveckling och full sysselsättning. De grundläggande balansproblemen i vår ekonomi kan inte lösas om inte produktionsförutsättningar i form av mänskligt kunnande, råvaror och andra naturtillgångar samt gjorda samhällsinvesteringar kan tas till vara över hela landet. Särskild regionalpolitisk betydelse har jord- och skogsbruket. En aktiv regionalpolitik måste bidra till att människor i alla delar av landet får likvärdiga möjligheter till arbete, service och god miljö. nalpolitiska hänsynstaganden måste därför tas inom samtliga samhällsområden. Systemet med regionalt differentierade arbetsgivaravgifter bör vidareutvecklas. Även järnvägar utanför de tätbefolkade regionerna bör utvecklas i stället för att avvecklas. Länsvägar och enskilda vägar måste få en större andel av väganslagen. Det regionala flyget bör utvecklas genom en generös koncessionsgivning till mindre flygbolag. All bör brukas. Högre utbildning, inte minst på dataområdet, bör erbjudas även utanför de traditionella universitetsorterna. Satsningen på inhemska förnyelsebara energikällor måste fullföljas. Likvärdiga möjligheter till social service och sjukvård måste finnas över hela landet. Den kommunala skatteutjämningen bör förstärkas. Utgångspunkten för den offentliga sektorns kraftiga utbyggnad har varit högt ställda krav på solidaritet och rättvisa. I har vi i stor politisk enighet byggt ut offentliga transfereringssystem för att ge goda livsvillkor även för gamla, sjuka, arbetslösa, handikappade och socialt utslagna. Vi har byggt ut skolväsendet, sjukvården och äldreomsorgen så att människor kan få utbildning och vård oavsett ekonomisk ställning eller bostadsort. Förändringar i det moderna samhället kvinnornas ökade inträde på arbetsmarknaden har också ökat kraven på en av samhället tillhandahållen barnomsorg. Det finns därför ingen anledning att ifrågasätta den offentliga sektorn som sådan. Men det krävs att vissa viktiga förändringar nu genomförs vad gäller sektorns inriktning och verksamhet. Staten, kommunerna och landstingen beslutar om fördelningen av av landets totala resurser. Av dessa går tillbaka till hushållen i form av transfereringar.