mot · G8021505 · 1985-01-24 00:00:00 — Bara den enskilde vet vilken blandning av arbete och konsumtion som ger honom eller henne mest välfärd. Ett tredje exempel rör skatter och konsumtionsfrihet. I ett samhälle med höga skatter är det särskilt viktigt att de pengar som blir kvar efter skatt får användas med så lite inblandning som möjlig från myndigheternas sida. urholkas den friheten genom straffbeskattning av vissa varor, exempelvis parfym, deodoranter, lättöl, choklad, videoapparater, och man diskuterar som bekant också att införa en båtskatt. Den vardagsfrihet som består i rätten att fritt få välja sin konsumtion urholkas också genom att tar in för mycket skatt för att med den kunna subventionera vissa varor. De viktigaste är livsmedel och bostäder. Subventioner och avgifter används inte enbart för att styra till stora områden såsom bostadskonsumtion och från andra områden som alkohol utan även inom sådana områden. Bostäderna berörs av en mängd regler. Ofta är reglerna olika för olika besittningsformer, så beskattas t. ex. försäljningsvinster för småhus annorlunda än vinster på bostadsrättslägenheter. Alkoholskatten är inte enbart en punktskatt för att hålla nere konsumtionen av alkohol utan också till vissa delar en lyxskatt. Vissa lättviner kan drabbas av högre skatt än svenskt brännvin. Vanlig yoghurt är subventionerad, medan yoghurt med frukt i är osubventionerad. Om Du konsumerar som vi vill, får Du tillbaka en del av den skatt vi tvingat Dig att betala, resonerar välvilliga storebröder och storasystrar. Det finns områden där även socialliberaler vill subventionera eller straffbeskatta. Utan ekonomiskt stöd från samhället skulle t. ex. utbudet av musik och teaterföreställningar och andra kulturella arrangemang starkt begränsas. Om vi inte lade extra skatt på alkohol och tobak skulle kostnaderna för de skador som denna konsumtion vållar öka ytterligare, bl. a. i form av ännu högre vårdkostnader och flera personliga tragedier. Den liberala grundregeln är dock: Nej till konsumtionsstyrning! Vi vill avveckla lyxskatten och vi vill omvandla dagens konsumtionssubventioner till stöd som inte styr. Det är bättre att stödja människor än att styra deras konsumtion. Att låta människorna själva få avgöra hur de vill disponera sina resurser, det är att myndigförklara dem. Det vill vi i göra. Friare elablering av radio och TV Staten skall inte ta ansvar för vad människor läser och ser. Det ansvaret är varje individs i ett fritt samhälle. Statens uppgift är den mer begränsade men viktiga att se till att det finns ett kvalitetsutbud av kultur och information. Därigenom blir valfriheten reell. Den nya medietekniken öppnar stora möjligheter större utbud och ökade valmöjligheter för tittarna, konkurrens mellan flera programmakare, nya chanser i kommunikation för enskilda och organisationer och företag. Den största risken som vidlåder den nya tekniken är att vi väljer en ordning där det politiska systemet ytterst får dirigera vem som får sända vad och därmed också vad medborgarna får se och lyssna på. För att undvika detta bör radio- och TV-politiken under resten av detta århundrade söka sin inspiration mer i de idéer och regler som gäller för det tryckta ordet och mindre i sitt eget monopolitiska förflutna. när tekniken öppnar för mångfald bör tidningarna vara förebilden. Det innebär att ambitionen bör vara att lagfästa så vid etableringsfrihet som möjligt för att sända över kabelnät och i etern. Den långsiktigt eftersträvansvärda ordningen för kabelnäten är att dessa blir common , elektroniska motorvägar som i princip får trafikeras av alla som har program att vidarebefordra. Eller med en annan bild att den som äger kabelnätet på samma sätt som postverket är skyldig att mot fastlagd ersättning vidarebefordra information och att var medborgare har rätt att ta emot denna information. Ett sådant system sätter den enskilda medborgaren i centrum och undviker att staten eller något annat samhällsorgan på oklara grunder fördelar sändningsutrymme till olika intressenter. Också på eterdistributionens område, framför allt då radioprogram, bör en friare ordning eftersträvas. Inte bara och närradioföreningarna bör framgent få rätt att sända radioprogram lokalt. Med en vidare etableringsordning bör också t. ex. tidningsföretagen få rätt att utnyttja de informationsmöjligheter som eterdistribution medger. Om de tekniska möjligheter som öppnas skall kunna utnyttjas måste finansiella förutsättningar skapas för en större verksamhet. En viktig finansieringskälla är därvid reklam. Skall nya radio- och TV-företag kunna bildas och överleva måste de få tillgång till reklammarknaden. Också här är parallellen med dagspressen lärorik. För många av dagstidningarna är annonserna en viktigare inkomstkälla än prenumerationer och lösnummerförsäljning. Ett annonsförbud mot dagstidningarna vore ett dråpslag mot informationsfriheten för det tryckta ordet. Ett bevarat reklamförbud för radio och TV skulle på motsvarande sätt effektivt förhindra den utveckling bort från monopol och etableringsförbud på de gamla etermediernas område som den nya tekniken möjliggör. Det är mot den här bakgrunden angeläget att ökad frihet skapas för etablering av radio- och TV-företag. För att få till stånd fler radioföretag behövs sannolikt ingen annan åtgärd än att häva förbudet. När det gäller TV-verksamheten är läget mer komplicerat därför att sändningsutrymmet här är mera begränsat. Utöver de två kanaler som nu disponerar, har enligt internationell överenskommelse möjlighet att utnyttja ytterligare två kanaler för etersändning. Det är angeläget att ett med likvärdigt programutbud tillhandahålls TV-publiken av ett i etablerat företag. Det skulle med all sannolikhet innebär en stimulerande konkurrens som höjde kvaliteten av såväl smala som breda program. Det är angeläget att och andra bolag inom får så goda finansiella villkor att de kan hävda sig i konkurrensen med andra inhemska företags produktion och med satellitsända program. Vi har i en särskild motion utvecklat vår syn på etermedia. Offentlighetsprincipen ger varje medborgare som så önskar rätt att ta del av statliga, landstingskommunala och kommunala handlingar. Denna grundlagsfästa rätt är ett omistligt inslag i vår demokrati. håller emellertid situationen på att genomgripande förändras. Fler och fler handlingar finns tillgängliga endast på data. Specialkunskap krävs för att kunna ta del av dem. Det händer att skrivna utdrag beläggs med rätt höga kostnader. anser liksom tidigare att medborgarnas rätt till insyn enligt offentlighetsprincipen inte får förminskas av föregivna tekniska eller ekonomiska omständigheter. Datatekniken öppnar möjlighet för var och en att från t. ex. närmaste bibliotek eller från egen bostad få tillgång till alla offentliga dokument. Det innebär att det först i och med datateknikens genombrott är möjligt att verkligen leva upp till offentlighetsprincipens anda. Myndigheterna bör organisera sin datahantering på ett sådant sätt att dessa möjligheter kan förverkligas. Denna ökade tillgänglighet är dock inte enbart av godo för den enskilde. I offentliga dokument finns uppgifter om enskilda människor av integritetskänslig natur. som det är önskvärt att använda datatekniken för att öka medborgarnas insyn i olika myndigheters förehavanden måste hänsyn tas till enskilda individers behov av ett integritetsskydd. Därför är det nödvändigt att på en gång öka tillgängligheten för sådant material som är offentligt och skärpa sekretessreglerna för uppgifter som är av integritetskänslig natur. Avvägningen blir i många fall svår att göra men är nödvändig. Även här har vi utvecklat våra krav i en särskild motion. Anonymiteten i det moderna samhället blir mindre genom en utbyggd närdemokrati. Låt de boende få inflytande i sin kommundel och sitt bostadsområde, uppmuntra föräldrar att vara med och arbeta på dagis. Samhällsservicen bör organiseras så att människor i ökad utsträckning får träffa samma personer vid kontakt med myndigheter och offentlig service, t. ex. husläkare. Kommunsammanslagningarna har drastiskt reducerat antalet politiskt förtroendevalda. Mycket få väljare har personlig kontakt med någon kommunalpolitiker. Besluten fattas centralt och anonymt. Att kommunreformen medfört problem bevisas av att ett antal kommuner delats upp i mindre kommuner igen. Vi anser det mycket angeläget att gå vidare på den inslagna vägen och dela på kommuner där intresse finns. Rådgivande kommunala folkomröstningar är också ett sätt att förstärka närdemokratin. På flera håll i landet pågår försök med fördjupat demokrati. Kommundelsnämnder, distriktsnämnder och institutionsstyrelser prövas. Enligt uppfattning är en grundläggande förutsättning för en utbyggd närdemokrati att direktvalda kommundelsråd/kommundelsfullmäktige inrättas. Dessa bör svara för fördelningen av resurser till den kommunala servicen, inom de ekonomiska ramar kommunfullmäktige anger. Strävan borde vara att låta det beslutande kommundelsrådet svara för alla de områden där beslut inte nödvändigtvis måste fattas centralt i kommunen. Det kan gälla exempelvis viss fritids- och kulturverksamhet, lokal socialvård, programverksamhet och inköpspolitik vid biblioteken, utformning och skötsel av parkområden, vissa bebyggelsefrågor och mycket annat. I övrigt bör rådet vara rådgivande i alla övriga frågor som direkt berör kommundelen såsom bebyggelseutformning, vägar, kommunikationer m. m. Möjligheter till direkta val bör dessutom införas för att understryka att ledamöterna är ansvariga inför väljarna i den egna kommundelen. Möjligheter till öppna nämdsammanträden i kommunerna bör införas. Det skulle förstärka allmänhetens och massmedias insyn i det kommunala beslutsfattandet. Kommunala bolag bör vara lika öppna för insyn som annan verksamhet. Fullmäktige bör få rätt att debattera bolagens verksamhet. Vi har närmare utvecklat våra synpunkter beträffande närdemokratin i en särskild motion. Demokratin bygger på att folket via valda representanter fattar de auktoritativa besluten i samhället. 1 ett modernt samhälle finns många organisationer och grupperingar vid sidan av de politiska institutionerna I** 1984/85. som påverkar beslutsfattandet. Det gäller förvaltning, näringslivet, intresseorganisationerna och massmedia. Man möter också ofta påståendet att det i realiteten är andra som bestämmer än politikerna; det är byråkraterna, kapitalisterna och journalisterna som är de verkliga makthavarna. I dagens samhälle är det ett nätverk av lojaliteter, kontakter och påtryckningar från olika grupper och organisationer som ligger bakom olika politiska beslut. Det kan sägas att alla människor deltar i beslutsfattandet i varje fall de som verkar i partier, organisationer eller enskilda företag, som arbetar inom massmedia eller skriver artiklar och petitioner, som bedriver forskning eller söker sprida forskningsresultat. Det faktum att alla deltar i beslutsfattandet betyder emellertid inte att alla har lika stort inflytande. 1 själva verket är ojämlikheten i inflytande ett betydande problem. Det är mot denna bakgrund angeläget att kartlägga maktförhållandena i det svenska samhället. Vilka grupper och organisationer har i realiteten möjlighet att påverka de bindande politiska besluten? Hur viktigt är det att myndigheter, organisationer och företag disponerar över stora resurser för att påverka besluten och opinionen. De politiska organens resurser är i många fall försvinnande små jämfört med t. ex. myndigheter, intresseorganisationer och enskilda företag. har t. ex. otillräcklig expertis och sakkunskap i relation till underlydande ämbetsverk. De politiska partierna i varje fall oppisitionspartierna har i sin tur väsentligt mindre resurser än regeringen och många intresseorganisationer. Vilka möjligheter har mot denna bakgrund de valda politikerna att styra samhällsutvecklingen och att styra och kontrollera de verkställande förvaltningsorganen? Frågeställningar av detta slag är av central betydelse för den samhällsvetenskapliga forskningen både här hemma och ute i världen. Av särskilt stort intresse är den forskning som genomförts på uppdrag av den s. k. maktutredningen i . Detta arbete har dels bidragit till att kartlägga maktförhållandena i det norska samhället, dels bidragit till att utveckla forskningsmetoder som bör vara applicerbara också på vårt land. Det är angeläget att erfarenheterna från den norska maktutredningen tas till vara också i . Vi anser därför att ett ytterligare forskningsarbete med denna inriktning bör initieras i . En sådan forskning måste självfallet kunna genomföras fritt utan påverkan av olika maktorgan i samhället. Det är därför viktigt att de organ som skall ha till uppgift att initiera forskning av här nämnt slag har en helt obunden ställning. Vi förordar därför att uppgiften att initiera forskning och stimulera debatt kring maktfrågor i det svenska samhället tilldelas forskningsrådsnämnden (FRN). FRN kan för denna uppgift samråda med den inrättade delegationen för forskning om den offentliga sektorn. Det måste få ankomma på FRN att självständigt bedöma i vilka former en svensk maktutredning skall genomföras. Nämnden bör för nästkommande budgetår tilldelas ett särskilt anslag för detta ändamål. Frihet att välja politiskt parti I ett demokratiskt samhälle måste varje människa ha rätt att själv bilda sig en uppfattning i politiska frågor. I de politiska partierna samlas liktänkande för att främja sina idéer och ideal. Medlemskapet i ett politiskt parti är från denna utgångspunkt en djupt personlig angelägenhet. Endast den enskilde själv kan avgöra om hon eller han vill tillhöra ett politiskt parti och i så fall vilket. Denna princip borde enligt vår mening vara självklar för alla övertygade demokrater. Därför är det smärtsamt för oss att konstatera, att det största partiet i bryter mot grundsatsen om individens politiska integritet och suveränitet genom att tillämpa s. k. kollektivanslutning. Flertalet av medlemmarna i socialdemokratiska arbetareparti har inte själva tagit ställning till sitt medlemskap. I stället har de registrerats som medlemmar på uppmaning av fackliga organisationer, som med majoritetsbeslut på i många fall klent besökta medlemsmöten har fattat beslut om anslutning av hela medlemskåren. I teorin har enskilda medlemmar medgivits att reservera sig mot den kollektiva anslutningen. Det är emellertid fullt klarlagt, att denna reservationsrätt inte fungerar i praktiken. En rikhaltig dokumentation vittnar om att påtryckningar och trakasserier i många fall sätter den teoretiska reservationsrätten ur spel. Kollektivanslutningen innebär ett allvarligt och massivt övergrepp på enskilda människors demokratiska rättigheter. Omkring en kvarts miljon av det socialdemokratiska partiets medlemmar röstar inte på socialdemokraterna. Kollektivanslutningen har diskuterats i . Från sida har vi under en följd av år drivit uppfattningen, att det socialdemokratiska partiet måste ges tillfälle att självt undanröja denna anslutningsform. majoritet har i en lång rad uttalanden ställt sig bakom denna uppfattning. Frågan har även diskuterats inom det socialdemokratiska partiet. har det emellertid blivit klart, att partiet inte besitter den moraliska kraften att självt eliminera kollektivanslutningen. Det har då blivit nödvändigt att få denna undanröjd genom lagstiftning. Vi föreslår nu därför en ändring av regeringsformen med syfte att förbjuda kollektivanslutningen. Förslag har tidigare framförts om att ett sådant förbud bör införas i vanlig lag. Vi avvisar inte den tanken, men menar att frågan har en så stor dignitet att det vore bättre att förankra den enskildes rätt till personligt ställningstagande till medlemskapet i politiska partier i grundlagen. Denna rätt bör infogas i den katalog över medborgerliga fri- och rättigheter som är införd i regeringsformens andra kapitel. Två alternativa placeringar är tänkbara. En möjlighet är att infoga förbudet mot kollektivanslutning i den paragraf som reglerar den negativa föreningsräten (2 §). Häremot talar dock att den nya rättsgarantin till skillnad från de i detta lagrum upptagna rättsgarantierna är avsedd att gälla gentemot enskilda rättsubjekt. Av detta skäl finner vi det vara mer logiskt att sammanföra förbudet mot kollektivanslutning med de andra stadganden som har samma adress. Vi har därför stannat för att föreslå att den nya regeln införs som en ny 19 §. De följande paragraferna får då omnumreras. Vi föreslår att en ny RF 2:19 ges följande lydelse: Ingen medborgare får anslutas till ett politiskt parti annat än efter egen Genom bestämmelsen tillskapas ett konstitutionellt skydd för den enskilde mot att utan personligt ställningstagande bli ansluten till ett politiskt parti. Stadgandet syftar till att undanröja den kollektiva anslutningsformen och säkerställa att medlemskap i politiskt parti alltid grundas på en individuell viljeyttring. Ett politiskt parti blir således inte berättigat att som medlem registrera personer som inte själva ansökt om medlemskap. Med parti avses i regeringsformen 3:7 varje sammanslutning eller grupp av väljare, som uppträder i val under särskild beteckning. I begreppet politiskt parti innesluts även partier som uppträder i val till landsting, kommunfullmäktige och kyrkofullmäktige. Är ett parti indelat i avdelningar och är medlemskapet knutet till sådana avdelningar, bör paragrafen äga giltighet även för avdelningar. Genom det föreslagna stadgandet ges den negativa föreningsrätten starkare rättsliga garantier. Härigenom markeras också, att den föreningsrätt som tillerkänns varje medborgare enligt RF 2:1 friheten att sammansluta sig med andra för allmänna eller enskilda syften är en personlig egendom som såvitt det gäller medlemskap i politiska partier inte kan överlåtas på någon annan beslutsfattare. Endast den enskilde själv skall kunna ansöka om medlemskap i politiskt parti. Några sanktioner knyts inte till stadgandet. Eventuella bestämmelser härom skall enligt RF 8:2 st 3 meddelas i lag. Den föreslagna paragrafen äger giltighet endast för svenska medborgare. För att även invandrare skall åtnjuta ett motsvarande skydd bör en ny punkt 9 införas i RF 2:20 st. 1: Utlänning här i riket är likställd med svensk medborgare i fråga om 9. skydd mot att anslutas till politiskt parti annat än efter egen ansökan. Organisationsklausuler på arbetsmarknaden innebär att facklig organisation kräver att arbetsgivare inte får anställa någon oorganiserad eller tillhörande annan facklig organisation. När MBL togs begärde en utredning av den negativa föreningsrätten rätten att stå utanför en förening. Regeringen gav direktiv till den nya Denna avgav 1982 sitt slutbetänkande och sin syn bl. a. på organiationsklausuler. Utredningen föreslog ingen ändring. I ett särskilt yrkande ansåg ledamot att utredningen borde ha lagt förslag om förbud mot organisationsklausuler. Vi har en effektiv lagstiftning mot diskriminering av etniska minoriteter, kön och religiösa grupperingar. Vi anser att ett skydd också bör införas för dem som av någon anledning vill stå utanför facklig organisation. Rätten att lämna facklig organisation 1 är det på grund av bristfällig lagstiftning möjligt att vägra medlem i facklig organisation att lämna denna. Detta strider mot en grundläggande liberal princip. Att bli medlem i en facklig organisation är en viljeförklaring av individen, att inte längre vilja vara med är likaledes en viljeförklaring som organisationen skall respektera. Uppsägning av medlemskap är i de flesta fall möjligt hos fackförbund tillhörande och . Annorlunda förhåller det sig inom LO. LO:s avvikande inställning har historisk bakgrund. Det ursprungliga syftet med utträdesvägran var att göra arbetstagarna enade och starka samt få kraven gentemot arbetsgivarna uppfyllda. Detta syfte har ej längre aktualitet. LO har i sin kommentar till normalstadgarna angett att: Fackföreningsrörelsens principiella inställning till utträdesrätt är att sådan rätt saknas. 1981 tillsatte LO en stadgeändringskommitté med uppgift att se över normalstadgarna. Kommitténs förslag skall vara klart till 1986. Rätten att lämna en facklig organisation har varit föremål för uppmärksamhet i olika lagstiftningssammanhang ända i samband med förslag till förenings- och förhandlingslag, men någon lagstiftning angående den negativa föreningsrätten har ännu ej skett. I statliga utredningar har problemet uppmärksammats två gånger i modern tid: SOU 1975:1 Demokrati på arbetsplatsen och SOU 1982:60 MBL i utveckling. Lagrådet ansåg i sitt yttrande över förslag till MBL att det var en fråga av sådan vikt att det borde utredas vidare under det fortsatta arbetet på arbetslagstiftningens område. De möjligheter som finns att införa negativ föreningsrätt, dvs. en rätt att lämna en facklig organisation är genom grundlagändring en metod vilken garanterar individens frihet eller genom ändring i medbestämmandelagen eller genom en helt ny föreningsrättslag. Vi anser att ett lagfäst skydd bör införas. Detta bör ges regeringen till känna. I har vi fortfarande ett statskyrkosystem där fattar alla grundläggande beslut om organisation, där regeringen avgör ekonomiska ramar och tillsätter dess andliga ledare och där statsmakterna fortfarande i detalj avgör hur många präster som varje enskild församling skall ha. Så länge dessa förhållanden gäller, men inte längre, är det uppgift att söka ändra förhållandena så att får en fri ställning i förhållande till staten. Religionsfrihetslagens bestämmelser om medlemskap i strider emot regeringsformens portalparagraf. Därför har tvingats införa övergångsbestämmelser enligt vilken bestämmelserna om medlemskap i gäller utan hinder av 2 kap. 2 § regeringsformen. har vid kyrkomötet uttalat att den inte anser att det råder någon strid mellan regeringsform och religionsfrihetslag. beslut är dock ett klart konstaterande av motsättningen. Så sent som vid en riksdagsdebatt instämde ordförande i denna bedömning: Övergångsbestämmelserna behövs, här finns annars en motsättning. Övergångsbestämmelserna tenderar att bli permanenta. Det har i debatten påståtts att de successiva reformer som genomförts efter 1979, framför allt grundlagsreform, skulle göra en fortsatt diskussion om ändring av relation till staten onödig eller rentav icke möjlig då reformerna sägs vila på riksdagsbeslut om oförändrade relationer. De som har deltagit i beslutsprocessen vet dock att detta resonemang är helt felaktigt. 1 alla de propositioner som har fört fram de successiva reformerna och i de följande riksdagsbesluten har det konstaterats att reformen i fråga genomförts utan att föregripa den principiella frågan om de framtida relationerna mellan stat och kyrka. Sedan inte fått gehör i för ett principbeslut om nya relationer mellan stat och kyrka inleddes en process för att med successiva reformer nå samma mål. Samvetsklausulen avskaffades, folkbokföringens överförande till staten förbereddes, begravningsväsendets huvudmannaskap sågs över, och det grundläggande regelsystemet för ändrades så att kyrkan fick en stor självständighet när det gäller inomkyrkliga frågor och en egen rikskyrklig organisation. Dessa reformer har kunnat genomföras i stort samförstånd mellan statskyrkoanhängare och dem som vill ge kyrkan en frihet från statligt tvång. Ett sådant samförstånd har uppstått därför att alla, oavsett vilken relation man vill ha mellan staten och , insett att reformerna varit bra och nödvändiga. Men reformerna har också skapat debatt om framtiden. Meningsmotståndarna talar tyvärr ofta förbi varandra. Statskyrkoanhängarna ser bara en från staten fri kyrka som en organisation med en starkt inskränkt möjlighet för de många indifferenta människorna att kunna delta i kyrkans verksamhet och en kyrka med en kraftigt försvagad ekonomi. De vill inte se problemen med den detaljerade statliga reglering som trots reformerna kvarstår. Arbetet måste gå vidare för att finna den breda bas mellan olika åsiktsgrupper som behövs för att kunna ge en självständigare ställning i förhållande till staten.