mot · G8023120 · 1985-04-12 00:00:00 — m. fl. Särskilda insatser inom för ungdomar i samband med missbruk och kriminalitet, m. m. 1984/85:171) En social lag, som omfattar barn och ungdom, måste klart ange samhällets skyldighet att skydda de unga, som på grund av den miljö de lever i och/eller eget beteende riskerar att utvecklas ogynnsamt. Målet måste vara att förebygga störningar och skador. Det är också en nödvändighet att vid redan uppkomna problem kunna vidta anpassade åtgärder för att hejda och motverka en ogynnsam utveckling. Beträffande de generellt förebyggande insatserna har många av samhällets instanser ett gemensamt ansvar, t. ex. skola, barnhälsovård, barnomsorg och fritidsverksamhet. När det gäller att i ett enskilt fall vidta individuellt stödjande, begränsande och vårdande insatser har den kommunala ett specifikt ansvar. Den lag som då skall tillämpas måste vara utformad så att både företrädare och den enskilde själv kan utläsa under vilka förutsättningar lagen kan/skall användas och vilka åtgärder som kan komma i fråga. Det måste vara klart angivet att ett ingripande alltid skall ske på lägsta erforderliga åtgärdsnivå. Syftet med insatserna skall inte vara att bara kortsiktigt häva de akuta missförhållandena utan mer ambitiöst och långsiktigt. Det kan gälla att snabbt ingripa i en svår situation, men också att befästa uppnådda positiva förändringar och mer omfattande vård/behandling, fostran, utbildning och träning. Socialvården har alltid haft och har övertagit den ofrånkomligt dubbla rollen att dels ge service, förebygga problem genom generella insatser och vara allmänt socialt kurativ, dels vidta åtgärder oberoende av samtycke för att ge den enskilde behövlig vård och behandling. måste anses ha ansvar - tillsammans med enskilda och andra myndigheter - att upprätthålla grundläggande sociala trafikregler. Syftet med dessa insatser, antingen de vidtas på frivillighetens grund eller genom tvång, måste vara att både hjälpa den enskilde och skydda hans närmaste omgivning och andra för följderna av hans felaktiga beteenden (exempelvis missbruk och ungdomskriminalitet). 1 1984/85. Tonvikten i en social lag avseende barn och ungdom ligger på det förebyggande arbetet och att lagen skall anvisa när och hur förebyggande åtgärder skall vidtas. Självfallet skall den sociala myndigheten vara skyldig att pröva olika sådana åtgärder. De tidigaste insatserna skall bygga på frivillighet, medan de mer begränsande åtgärderna skall kunna åläggas den enskilde oberoende av samtycke. Med mer specifikt utformade förebyggande åtgärder avser vi sådana som fanns i barnavårdslagen, alltså råd och stöd, föreskrifter och övervakning. Motsvarande kedja av förebyggande åtgärder bör kunna tillämpas även på främst yngre vuxna missbrukare. När ett begynnande missbruk uppdagas måste målet vara att bryta den negativa utvecklingen på lägsta möjliga åtgärdsnivå. Som ett första steg kan åtgärden bestå i råd och stöd som i praktiken innefattar tillrättaförande och stödjande samtal med den unge och hans föräldrar. Om denna åtgärd visar sig otillräcklig måste nästa, mer formella, åtgärd prövas, vilken kan vara föreskrifter. Det kan gälla levnadsregler, skyldighet att lämna urinprov m. m. Tillsammans med föreskrifter eller som åtgärd för sig kan övervakning beslutas. Denna skulle ha två syften; att stödja och att kontrollera. Först när sådana här förebyggande åtgärder hade prövats utan resultat eller när de på redovisade grunder bedömts vara gagnlösa skulle en tvångsåtgärd som beredande av vård kunna övervägas. tidiga ingripande måste vara kopplat till upptäckten. Därför är det nödvändigt att myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom verkligen iakttar sin anmälningsskyldighet (71 § socialtjänstlagen). Samverkan mellan polis och socialtjänst är viktig. Det gäller att samarbeta, men utifrån en klar ansvars- och arbetsfördelning. Ett tidigt ingripande innebär självfallet inte nödvändigtvis en tvångsåtgärd, som skiljer den enskilde från hans egen miljö. Omständigheterna i det enskilda fallet måste avgöra vilka insatser som är påkallade och vad som fordras för att kunna genomföra dem. måste kunna vara ett konkurrenskraftigt alternativ till kriminalvård när det gäller missbrukare och ungdomsbrottslingar. För detta fordras att genom lagarnas utformning och vårdens/behandlingens genomförande kan säkerställa även mer långsiktiga behandlingsprogram både i öppen och sluten form. I den socialpolitiska debatten har ordet TVÅNG fått representera det otäcka, reaktionära, inhumana, repressiva och negativa. Ordet FRIVILLIGF1ET har däremot fått stå för det fina, humana, solidariska och den positiva människosynen. Ett annat ord för tvång är nödvändighet. vardag är fylld av tvingande situationer, och i demokratisk ordning har regering och riksdag genomfört reformer som är tvingande, men vars syften och effekter är positiva, t. ex. den allmänna skolplikten, trafikregler, arbetarskydd och att man genom skatt skall bidra till sjukvård, utbildning, barn- och äldreomsorg m. m. Tvånget är inte alltid riktat mot en enskild. Eftersom tvång också innebär skyldighet kan det lika väl gälla en myndighet. Det är önskvärt att i en social lag skall den enskildes rättigheter klart framgå, och de skall motsvaras av lika klart angivna skyldigheter för den sociala myndigheten. Det är uppenbart att det finns många och omfattande problem som inte kan bearbetas och lösas om man helt skall förlita sig till frivillighet. Med en socialtjänst som saknar klara riktlinjer för när och hur den skall ingripa, har bristfälliga instrument för att genomföra behövliga vård- och behandlingsinsatser och som vill undvika att se till skyddet för annan blir följden visserligen färre tvångsingripanden inom , men fler inom psykiatriska värden och kriminalvården. Socialnämndernas ansvar framgår redan av paragrafens tidigare lydelse, varför tillägget egentligen är onödigt. Om det får effekten att känner sig mera tvingad att utveckla vissa metoder har det sitt berättigande. Tvånget för myndigheten verkar då förebyggande och minskar därmed tvånget inom LVU. Enligt LVU skall vården upphöra när den inte längre behövs. Den verkliga begränsningen ligger dock i regeln att frågan om vården skall upphöra skall prövas fortlöpande från senaste provning. Införandet av denna omprövning har motiverats med behovet av ökad rättssäkerhet. I specialmotiveringen till LVU skrevs: Det kan finnas anledning att påpeka att om ett särskilt (vår markering) behandlingsprogram har fastställts för den unge som varar , så är det givetvis en omständighet som nämnden får (vår markering) beakta när den skall pröva om vården skall upphöra eller inte. 1979/80 Del A s. Även om nämnden får ta sådan hänsyn så gör inte länsrätt och kammarrätt det vid prövning efter besvär. LVU är skriven så att det för förlängning av vårdtiden i princip fordras motsvarande missförhållanden som när vården inleddes. prövning svär emot beprövad erfarenhet om behovet av att stabilisera och befästa det positiva som uppnåtts. Det är vår bestämda uppfattning att när man vidtar en så ingripande åtgärd som att bereda vård enligt LVU skall man sikta längre än till att bara häva de akuta missförhållandena. Lagstiftarna har utgått ifrån den i och för sig tilltalande tanken att den unge är så insiktsfull att han frivilligt fortsätter och slutför den behandling/utbildning som anses behövlig. Vi vill inte betvivla ungdomarnas säkert allvarligt menade samtycken till fortsättning i frivillig form. Dock vet vi att för många leder tryck från tidigare kamrater eller självöverskattning till att man vill stå på egna ben för tidigt och då misslyckas. Inom ramen för LVU bör stadgas en längsta vårdtid , som kan förlängas beroende på uppnått behandlingsresultat och inte med hänsyn till den unges vid prövningstillfället medicinska och psykiska status. Vi godtar höjningen från 20 till även om vi föredragit den gamla 23-årsgränsen från barnavårdslagen. Moderata samlingspartiet har påpekat bristen på nyanserade åtgärder inom för att stoppa missbruk . I propositionen och särskilt i den nya 8 § föreslås nu den önskade uppstramningen. Detta hälsar vi med tillfredsställelse men anser det ändå inte tillräckligt. Denna paragraf ger socialnämnd möjlighet att kalla till samtal och till kontaktperson. Enligt vår uppfattning bör kravet på att nämnden skall vidta specificerade förebyggande åtgärder införas i socialtjänstlagen eller LVU. Vi avser då råd och stöd, föreskrifter och övervakning. Av lagen måste framgå vad som händer om den unge inte rättar sig efter socialnämndens förelägganden. Vi vill också särskilt framhålla att frågan om kriminalisering av missbruket kvarstår. All befattning med narkotika är olaglig, och får inte acceptera sådan befattning. Vi motsätter oss den utvidgning av åklagarens möjlighet att besluta om åtalsunderlåtelse som propositionen här föreslår. Alltför liberal användning av åtalsunderlåtelse minskar respekten för lagen. Det bör ankomma på vederbörande utskott att utforma erforderlig författningstext. Med stöd av det anförda hemställs 1. att beslutar att i LVU skall stadgas en lägsta vårdtid , med möjlighet till förlängning enligt vad som anförts i motionen, 2. att beslutar att i LVU skall stadgas krav på socialnämnden att vidta förebyggande åtgärder såsom råd och stöd, föreskrifter och övervakning, 3. att beslutar avslå det till propositionen fogade förslaget till ändrad lydelse av 1 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. () ()