mot · G8022907 · 1985-03-18 00:00:00 — 1984/85 2907-2913 m. fl. Förslag till lag om ändring i lagen (1942:350) om fornminnen (prop. 1984/85:128) Det är angeläget att åtgärder vidtas för att minska olaglig hantering av fornfynd. I propositionen framförs vissa förslag berörande metallsökare som används för s. k. skattletning. Vi menar att flera av förslagen är behäftade med sådana brister att de inte bör godtas. I propositionen föreslås bl. a. ett förbud mot att utan särskilt tillstånd medföra metallsökare på fasta fornlämningar. Fornminneslagen innehåller ett förbud mot att bl. a. utgräva fast fornlämning. Det är sålunda redan straffbart att - eventuellt efter nyttjande av metallsökare - gräva efter fornfynd. Ett förbud mot att medföra metallsökare skulle därför fungera som ett dubbelförbud mot att tillägna sig fornfynd från fast fornlämning. Enligt vår mening är det inte en lämplig lagstiftningsmetod att kriminalisera brukandet av ett visst tekniskt hjälpmedel för att hindra att vissa personer missbrukar detsamma. har framfört liknande synpunkter i sitt remissvar över den utredning som ligger till grund för propositionen. För att det skall bli möjligt att på ett tidigare stadium kunna ingripa mot någon som avser att gräva i fast fornlämning bör i stället 1 § andra stycket lagen om fornminnen kompletteras med begreppet utforska. Härigenom kommer en person att kunna hindras att - exempelvis med metallsökare undersöka en fast fornlämning. Genom denna konstruktion av lagen blir de föreslagna bestämmelserna 15 a §-15 d § onödiga. Onödig byråkrati med tillståndsgivning m. m. undviks. Propositionen innehåller vidare förslag om att användning av metallsökare även skall förbjudas inom områden där det har påträffats fornfynd av det slag som skall erbjudas staten för inlösen. Såsom upplyses i propositionen är det fråga om ett mycket stort antal platser i hela landet som skulle beröras av dylika förbud. Enligt propositionen är det dock orealistiskt att som ett villkor för förbudets tillämpning uppställa krav om att områdenas gränser skall markeras i terrängen. Detta kan leda till att personer anses skyldiga till att ha överträtt förbudet, trots att de inte känt till att den plats där de använt metallsökare i själva verket hos någon myndighet var klassad som förbudsområde. Sådana områden borde alltså vara tydligt markerade i terrängen. Då det i propositionen uttalas att detta inte är möjligt blir slutsatsen att propositionen av detta skäl bör avslås. Det förtjänar vidare att framhållas att - under förutsättning av markäga 1 1984/85. rens tillstånd - grävning är helt tillåten på sådana fyndplatser som förbuden skulle avse. Konsekvensen av propositionens förslag skulle alltså bli att en person som använder metallsökare på en viss plats skulle kunna straffas medan en annan person som på samma plats gräver i marken inte begår någon brottslig gärning. Förslaget bör också av detta skäl avslås. Några ökade insatser för övervakning av att förbuden mot metallsökare inte överträds synes inte kunna påräknas. har i sitt remissvar aktualiserat konsekvenserna av detta förhållande och anfört bl. a. att om det saknas resurser för en effektiv övervakning av reglernas efterlevnad kan detta medföra att allmänhetens respekt för olika bestämmelser urholkas, vilket innebär en negativ inverkan på det allmänna rättsmedvetandet. Gällande lagstiftning ger i huvudsak tillräckliga möjligheter att ingripa mot personer som skadar fornminnen eller underlåter att anmäla fornfynd. Att skapa nya förbud och utökad byråkrati beträffande tillståndsprövning m. m. leder i sig inte till någon förbättring, så länge människor kan konstatera hur lätt redan existerande bestämmelser kan överträdas. Enligt vår mening krävs insatser av annat slag. Självfallet är det önskvärt att polisens övervakning ökar. Med tanke på polisväsendets begränsade resurser torde dock endast marginella förbättringar kunna påräknas. Det stora flertalet medborgare önskar skydda det gemensamma kulturarv som våra fornminnen utgör. Mycket talar för att en kraftigt ökad information till allmänheten om betydelsen av att inte omöjliggöra vetenskapligt utförda undersökningar av fyndplatser skulle ge gott resultat. Av särskild betydelse är självfallet att markägare blev uppmärksammade på problemen. Sådana informationsinsatser skulle säkerligen påtagligt minska möjligheterna till s. k. skattletning. bör vidare prioritera en ökad satsning på antikvariska efterundersökningar. Dessa undersökningar begränsar möjligheterna till illegal skattletning. I propositionen saknas förslag om höjd ersättning för hembudspliktiga fornfynd. Enligt arkeologiutredningen skulle högre ersättning kunna leda till att fler människor började bedriva skattletning. Vi delar inte denna uppfattning. Det är uppenbart att om staten erbjuder en för låg ersättning minskar allmänhetens benägenhet att anmäla fornfynd. En höjd ersättning skulle - i förening med övriga av oss föreslagna åtgärder verksamt bidra till att fler fornfynd skulle anmälas. Starka skäl talar därför för att en viss höjning av ersättningen bör kunna ske. Regeringen bör utreda vilka kostnader som kan vara förknippade med höjd ersättning för hembudspliktiga fornfynd. Ett av våra förslag medför att ändringar skall ske i lagen om fornminnen. Det må ankomma på utskottet att utforma erforderliga ändringar. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs 1. att avslår propositionen såvitt avser 15 a §-15 d § lagen (1942:350) om fornminnen, 2. att beslutar om ändring i lagen (1942:350) om fornminnen i enlighet med vad som i motionen anförts, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om information till allmänheten beträffande gällande bestämmelser om fornfynd, 4. att ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om arkeologiska efterundersökningar, 5. att hos regeringen hemställer om utredning av konsekvenserna av höjd ersättning för hembudspliktiga fornfynd. () . () () () () () () () ()