mot · G8022818 · 1985-01-25 00:00:00 — m. fl. Varje människa bär inom sig anlag som rätt utvecklade ger henne möjligheter att berika och ta ansvar för sitt eget liv. Det unika i vars och ens personlighet ger nödvändiga bidrag till den mångfald av egenskaper, färdigheter och intressen som behövs för att forma ett gott samhälle. Det är skolans huvuduppgift att utveckla varje elevs begåvning. Det innebär att skolan måste vara så organiserad att den förmår att anpassa kunskapsförmedlingen till olika önskemål och behov. Alla elevers rätt till förkovran och framsteg blir reell först när skolan möter den enskildes anlag och intressen med respekt och uppmuntran. En sådan hänsyn till den enskildes särart är dessutom nödvändig för att utveckla varje ung människas tro på sig själv. Att få lyckas i skolan stärker självförtroende och självrespekt. Den enskilde behöver en stabil bas av kunskaper och färdigheter. Basutbildningen skall ge färdigheter i att tala, läsa, skriva och räkna samt grundläggande kunskaper om dagens samhälle, om vår historia och vårt kulturarv. Dagens skola motsvarar inte i tillräcklig utsträckning dessa krav. Några av orsakerna diskuteras i det följande. Kravet på gedigna kunskaper har tonats ned. Andra mål har skjutits i förgrunden. Det är inte rätt gentemot eleverna att göra avkall på grundläggande kunskapskrav. Trots detta spelar en annan verksamhet än kunskapsförmedling och färdighetsträning alltför stor roll i den praktiska skolpolitiken. avslår regelmässigt krav på att kunskapsmålet skall sättas före andra mål som kan uppställas för skolarbetet. Till de kunskapsuttunnande inslagen i skolan hör också tendensen att ge vad som benämns överblick ökad betydelse. Tyngdpunkten förskjuts från grundliga studier till övergripande orientering. Med ambitionen att ge eleverna en helhetsbild av verkligheten suddas ämnesgränserna ut. Enskilda ämnen ersätts på högstadium av s. k. blockämnen. Ett sådant synsätt bortser från att ämnesstudier är en förutsättning för att på ett systematiskt sätt kartlägga verkligheten, så att den bit för bit blir begriplig. Ämneskunskaper ger eleven de redskap som behövs för att metodiskt och kritiskt kunna studera omvärlden. Djupa kunskaper ger säkerhet men en ödmjukhet inför värdet av kunskaper som sådana. Översiktlighet och därmed oftast ytligt kunnande ger däremot en falsk och farlig känsla av självtillräcklighet. Utbildningsväsendet främjar andra attityder än respekt för kunskap och kompetens. Barn och ungdom måste lära sig att förstå betydelsen av kunskap. Egna kunskaper gör det också lättare att uppfatta och uppskatta kompetens hos andra. Utbildningsväsendets regelsystem ger dess värre eleven dubbla budskap i dessa hänseenden. Ett exempel härpå är beredvilligheten att låta elever utan tillräckliga kunskaper fortsätta till högre årskurser. Ett annat och än tydligare - är systemet för antagning till högre utbildning. Den elev som i gymnasieskolan väljer att gå en mera krävande linje - som ger de nödvändiga kunskaperna för en tänkt högskoleutbildning - blir dåligt belönad för sina insatser. Han eller hon möter vid högskoleinträdet ett antagningssystem som premierar elever som tagit sig fram på lättare vägar. De som i gymnasieskolan valt en mindre krävande - men också en mindre lämplig - studieväg och därmed fått de höga betyg som krävs för att få en attraktiv högskoleplats riskerar att förr eller senare finna att kunskaperna inte räcker till för att klara de högre studierna. Skolan ger eleverna fel bild av vad som krävs för att lyckas. Antagningssystemet inpräntar hos eleverna attityden att taktisk finurlighet är mera användbar än kunskaper. Kraven pä eleverna blir innehållslösa utan det betydelsefulla instrument för uppmuntran och kontroll som betygen utgör. Den uttalade ambitionen i den skolpolitik som alltjämt dominerar i vårt land är att gradvis avskaffa betygen. Denna ambition strider såväl mot elevers och föräldrars önskemål, som mot elementär kunskap om hur barn fungerar. Skolan förlorar dessutom ett viktigt instrument för information om studiearbetet. Varje elev behöver väldefinierade och åtkomliga mål att arbeta för. Eleverna vill ha sina insatser bedömda. Att betygsätta prestationer är ett betydelsefullt sätt att visa respekt för kunskap även i ett tidigt skede av utbildningen. Rätt ställda krav bidrar till att eleven stimuleras att nå längre än vad hon eller han till att börja med tror är möjligt. Det är skolans uppgift att söka förmå var och en att spränga sina egna gränser. Lärarna ges inte tillräckligt stöd. Lärarnas roll är av självklara skäl central. Det är främst lärarnas förtjänst att den svenska skolan - trots allt - hävdar sig tämligen väl. För att lärarna skall kunna klara sina kunskapsförmedlande och färdighetstränande uppgifter krävs att de har - och känner - stöd från föräldrarna och från skolans myndigheter. Lärarrollen blir tung om inte den enskilde läraren känner att arbetet är meningsfullt. Skolförändringar som inte grundas på beprövad erfarenhet - exempelvis höstbetygsintagningen dämpar lärarnas arbetsglädje. Lika viktigt som det dagliga stödet är emellertid att lärarnas utbildning hjälper dem att leva upp till de krav som inte minst eleverna ställer. Av särskild betydelse är att lärarna har faktakunskaper i de ämnen de undervisar i. Utan tillräckliga egna kunskaper uteblir den personliga säkerhet som är en förutsättning för en god kunskapsförmedling och därmed för goda undervisningsresultat. Undervisning av hög kvalitet främjar arbetsordningen. Den högre utbildningen och forskningen har byråkratiserats och gjorts snävt nyttoinriktad. På många områden intar internationellt en framskjuten plats i fråga om högre utbildning och forskning. Ett positivt kultur- och kunskapsklimat har bidragit till detta. förmåga att mäta sig med andra länder har emellertid mattats. Ett viktigt skäl till detta är att möjligheterna till intellektuellt nyskapande gradvis försämrats. Ett övermått av centralstyrd organisation och kortsiktiga, politiskt dikterade förändringar stör den process genom vilken kunskap växer fram. Det är nödvändigt med en total uppgörelse med det tänkande - enhetlighet, strömlinjeformad yrkesutbildning, samhällsstyrning - som den s. k. högskolereformen 1977 dikterades av. Sker inte detta kommer vårt lands möjligheter att behålla sin internationella position att försämras. Dagens svenska utbildningsväsende tar inte till vara all den kapacitet den unga generationen besitter. Det är illa nog. Men dessutom håller av allt att döma uppfyllelsen av de sociala målen på att gå om intet. Många tecken tyder på att dagens utbildningssystem först och främst sviker de ungdomar som dess konstruktörer framför allt säger sig vilja stödja. Den elev som kommer från en studiemotiverad miljö kan lättare kompensera otillräcklig studiestimulans i skolan. Svårare är det för elever utan sådana möjligheter. En konsekvens härav är bl. a. att den sociala snedrekryteringen till högre utbildning består. Den nedvärdering av kunskap och kompetens som framför allt skolförändringar utmärktes av drabbade alla elever, men i särskilt hög grad dem som var mest sårbara. Det visar att skolans kunskapsmål inte kan ersättas av eller jämställas med andra mål. Sker detta uppnås inget av dem. Sociala mål kan bara nås genom rätt ställda krav i kunskapsförmedlingen. 1* 1984/85.3 sami. I det följande beskriver vi det reformprogram, som enligt vår mening är nödvändigt för att skolan, den högre utbildningen och forskningen skall motsvara de krav dagens och morgondagens unga generation ställer. Det är ett reformprogram som av tvingande ekonomiska skäl måste genomföras med knappa resurser. I en särskild motion redovisar vi besparingar i förhållande till budgetpropositionen på ca 875 milj. kr. Våra besparingar har en klar profil. Vuxenutbildningen har ålagts ett större besparingskrav än ungdomsskolan; inom skolan har andra aktiviteter än själva undervisningen setts som mera umbärliga. Vårt reformprogram innebär: o Att förmedla kunskap anges kompromisslöst som skolans viktigaste uppgift. Ämnesstudier sätts före ytlig överblick, o Respekten för den enskildes särart återupprättas. Det ger de bästa förutsättningarna för att uppfylla kunskapskravet, men också för att uppnå angelägna sociala mål. o Skolans krav och förväntningar på eleverna manifesteras genom betyg på alla skolans stadier. De på detta sätt redovisade kunskaperna avgör urvalet till fortsatta studier, o Lärarnas utbildning reformeras. Tanken på en enhetlig grundskollärarutbildning avvisas, o Universiteten och högskolorna lösgörs från de snäva nyttokraven. Den högre utbildningen och forskningen ges möjlighet att fritt söka nya sanningar. Barn utvecklas i sin egen takt. För de flesta sexåringar gäller emellertid att de är intresserade av bokstäver, känner igen siffror och börjar förstå tidsintervall. Världen utanför hemmet växer. Dagens förskola har inte en tillräcklig pedagogisk inriktning för att kunna förbereda barnen för skolan. Detta gäller i synnerhet förskoleverksamheten i daghemmen. inställning till daghemmen är att omsorg är det primära. I styrelsens förslag till pedagogiskt program för förskolan finns över huvud taget inga pedagogiska mål uppsatta. Lust att lära möts inte med utbildning. Avsaknaden av en systematisk verksamhet leder lätt till att sexåringarna söker utlopp för sitt aktivitetsbehov på annat sätt. Barnens nyfikenhet och intresse för att lära måste bättre tas till vara. Skolstarten bör ske , men med en självklar möjlighet för varje barn att få starta om föräldrar och barn känner att så bör ske. Skolan måste kunna ta hänsyn till att barnets mognadsprocess är individuell. En tidigarelagd skolstart kräver att lågstadiets arbetsformer anpassas till att nybörjarna är sex och inte . En bättre samverkan mellan förskola och skola är nödvändig. Försöksverksamhet pågår på flera orter redan till följd av lokala initiativ. För att underlätta samverkan och för att markera vikten av den systematiserade, pedagogiska verksamheten i förskolan bör skolstyrelsen ges ansvaret för den del av förskolan som förbereder barnen för lågstadiet. En tidigare skolstart får konsekvenser även för förskollärar- och klasslärarutbildningen. I förskollärarutbildningen bör införas moment av läsinlärning, matematisk träning och skrivträning. För barn som inte börjar skolan måste förskolläraren ha beredskap att ta till vara varje stund av intresse för bl. a. bokstäver och tal. Därigenom kan barnet fortsätta att utvecklas, men i sin egen takt. Klasslärarutbildningen bör samlas i en utbildningslinje. Den bör däremot inte slås samman med ämneslärarutbildningen. Klasslärarutbildningen behöver kompletteras med utvecklingspsykologi rörande de yngre barnen och med moment om bl. a. sexåringarnas sociala och motoriska utveckling. Sexåringarnas större behov av fysisk aktivitet och eventuella svårigheter att hantera penna, kritor och sax måste mötas med en välanpassad undervisning och pedagogik. Vissa moment i klasslärarutbildningen bör genomföras gemensamt med motsvarande moment i förskollärarutbildningen. Deltidsförskolan, den gamla lekskolan, har som väsentlig uppgift att förbereda barnen för skolan. Genom att helt undanta deltidsförskolan från statsbidragen till barnomsorgen har den alltmer satts på undantag. Detta är av många orsaker beklagligt. Deltidsförskolan bör få motsvarande statsbidrag som dag-, famil jedag- och fritidshemmen. Enskilda deltidsförskolor bör dessutom jämställas med de kommunala om kvalitetskraven uppfylls. Alla måste kunna tala, läsa, skriva och räkna Varje elev har rätt till en undervisning som ger honom eller henne förmågan att tala, läsa och skriva sitt eget språk samt att räkna. Enligt () lämnade av eleverna årskurs 9 utan betyg i svenska och matematik. Långt flera lämnade emellertid skolan med ofullständiga kunskaper. Orsakerna till att skolan inte förmår ge eleverna ens de grundläggande färdigheterna är flera. Antalet lektionstimmar för svenska har minskats på låg- och högstadiet jämfört med tidigare läroplaner. Påverkan av barnens språk har skett med överdriven försiktighet. Formkraven har fått stå tillbaka av rädsla för att skada elevens vilja att tala och skriva. Den språkliga träningens inverkan på tankeförmågan och begreppsbildningen har därmed förbisetts. Tid tas dessutom från svenskan genom att detta ämne ofta läggs ihop med t. ex. undervisning i orienteringsämnen. Svenskämnets ställning kan förstärkas dels genom att veckotimantalet ökas, dels genom att stoffmängden koncentreras till framför allt litteraturstudier och elevernas träning i att formulera sig muntligt och skriftligt. Regeringen är efter långvarigt ointresse beredd att göra åtminstone det förstnämnda. En översyn av själva ämnesinnehållet är emellertid lika nödvändig som utökningen av timantalet. Regeringen gav SÖ ett uppdrag av detta slag, vilket dess värre - och anmärkningsvärt nog - inte fullgjordes. I budgetpropositionen meddelar regeringen att SÖ kommer att få tillbaka uppdraget att revidera kursplanen för ämnet svenska. Vi välkomnar att så sker. Därmed ansluter sig regeringen till ett krav som moderata samlingspartiet tidigare ensamt ställt. Regeringen anser att SÖ måste ges mera tid för sin översynsuppgift än vad regeringen tidigare medgivit. Det är emellertid enligt vår mening nödvändigt att åtgärder snabbt vidtas för att ge svenskämnet stadga. Regeringen bör uppdra åt SÖ att som ett första steg utge riktlinjer för vilka moment i svenskämnet som skall prioriteras i enlighet med vad vi här har framhållit. En genomgång av matematikämnet är också befogad. Färdighetsträningen skall ges stort utrymme. måste ge varje elev säkerhet i att behandla vanligt förekommande beräkningar. Det matematiska språkets betydelse för utvecklingen av logiskt tänkande måste uppmärksammas. Som vi redan inledningsvis nämnt måste skolans uppgift renodlas så att skolarbetet kan koncentreras på huvuduppgiften att ge eleverna kunskaper och färdigheter. För flertalet skolämnen gäller att stoffmängden har ökat påtagligt. Vi föreslår därför att en genomgång av ämnena och deras innehåll görs i syfte att ge ämnesstoffet en rimlig omfattning i förhållande till timplanerna. Alla ämnen måste dessutom garanteras det timtal de förutsätts ha enligt läroplanen. Utomståendes medverkan i skolan skall begränsas till tillfällen då denna har anknytning till något ämne. I övrigt får sådant ske utanför timplanen. Barnen i årskurs 1 har oftast stora förväntningar på skolan. De vill lära sig läsa, skriva och räkna. De är stolta över att kunna klara det som läraren begär. Viljan att lära och glädjen över att behärska det man lärt finns hos varje barn. Viljan och glädjen blir bestående om den får rätt uppmuntran. Den enskilde eleven behöver ställas inför krav som har hans eller hennes personliga förutsättningar som utgångspunkt. Till de nödvändiga kraven hör också att eleven för att gå vidare till följande årskurser måste ha de kunskaper som behövs för att kunna tillgodogöra sig undervisningen. Rapporter om bl. a. läs- och skrivsvårigheter - t. o. m. i gymnasieskolan vittnar om att en ny hållning till vilka krav som måste ställas för uppflyttning till högre årskurs är nödvändig. Regeringens förslag när det gäller att följa upp elevers svårigheter bör kompletteras med ett uttalande om det nödvändiga i att elever med otillräckliga kunskaper repeterar årskursen. För inlärningen är det viktigt att barnet får en reaktion på sin prestation. Har jag klarat mig bättre den här gången? Märks det att jag har tränat flitigt? Eleven måste kunna se att det lönar sig att arbeta extra. Om den egna insatsen aldrig ger något synligt resultat sprider sig lätt en känsla av hjälplöshet. Regeringens uttalade intresse för att kontrollera att alla inhämtar nödvändiga kunskaper skulle bli mera trovärdigt om det förenades med ett krav på betygsättning av elevernas prestationer. Betyg är ett viktigt sätt att ge eleven en signal om hur arbetet i skolan har gått. Genom att sätta betyg visar skolan sin respekt för kunskap och kompetens. Eleverna lär sig att kunskap är något man kan öka med eget arbete. Betygen garanterar rättssäkerheten bäst genom att de på ett klarare sätt än samtal och omdömen kan kvitteras av mottagaren. Föräldrarna, men också skolan, får genom betygen information om hur skolarbetet framskrider. Betygens betydelse som studieprognos har påvisats i en rapport, Meritvärdering och studieprognos, från universitets- och högskoleämbetet (1984:23). Betyg skall ges oftare än och med.början redan på lågstadiet. Antalet betygssteg bör dessutom vara flera än fem. Båda förändringarna motverkar den onödiga dramatik som finns runt betygsättningen. Det nuvarande relativa betygssystemet jämför hur stora kunskaper en elev har jämfört med andra elever. Det bör ersättas av ett betygssystem som i stället mäter elevens kunskaper i förhållande till läroplanens krav. Möjlighet skall finnas att efter kompletterande studier få ett betyg omprövat. Ett sådant betyg skall vid ansökan till högre studier räknas till sitt fulla värde. Respekt för kunskap innebär också att eleverna bör övas i god arbetsdisciplin. Ansvaret för det egna skolarbetet och skolan som arbetsplats uppmuntras genom att eleven kontinuerligt ges uppgifter. Regelbundna hemläxor fyller en viktig fostrande uppgift. Läxor ger också en för inlärningen nödvändig repetition. Olika begåvningar måste fä utvecklas Det är en vanlig föreställning att eleverna skiljer sig från varandra genom att de av naturen utrustats med mer eller mindre begåvning. Modern forskning visar emellertid att skillnaden i stället består i att eleverna har olika profil på sin begåvning. Alla har egenskaper som kan utvecklas. Ett stort antal s. k. intelligensfaktorer utgör tillsammans den enskilde individens begåvningsprofil. Den varierar kraftigt från individ till individ. En stel indelning i motsatspar, som t. ex. teoretisk-praktisk eller intellektuellmanuell, är missvisande. En modernare syn på begåvning måste få konsekvenser för skolans möjlighet att anpassa inlärningen till varje elevs fallenhet. Att skolan inte kan ta nödig hänsyn till elevens anlag och intressen märks tydligast på högstadiet. Tonåringar med växande insikter om vad just deras intressen är kan inte hållas samman i klasser med minimalt utrymme för hänsyn till personlig egenart. Försöker man, revolterar tonåringen genom att tappa intresset för skolarbetet. Därmed minskar inte bara skolans förutsättningar att stimulera utvecklingen av den enskildes personliga anlag utan också möjligheterna att till alla elever förmedla en gemensam kunskapsbas. Möjligheterna till egna val på högstadiet är för små. Vi föreslår att tiden för en individuellt vald utbildning utökas till att utgöra en fjärdedel av högstadieelevernas studietid mot ca en tiondel . Tillvalstiden bör gradvis vidgas i årskurserna 8 och 9 jämfört med årskurs 7. Tillvalet skall ges en markerad kunskaps- och färdighetsinriktning. Till skillnad från bör tillval kunna göras också inom ämnen som finns på den för alla obligatoriska timplanen. Möjligheter att fördjupa sina kunskaper öppnas därmed för elever med specialintressen i t. ex. matematik och språk. Alternativkurser bör finnas tillgängliga för att ge alla elever en väl anpassad utbildning. Föreskriften i läroplanen om att tillvalskurser som riskerar att få en sned könsfördelning inte bör organiseras skall upphävas. Den tid som ägnas fria men schemalagda aktiviteter bör överföras till ämnesundervisningen. Den här angivna förändringen av högstadiet är omfattande. Regeringen bör ges i uppdrag att belysa olika alternativa lösningar, t. ex. vad gäller vilka ämnen som skall vara obligatoriska för alla och i vilken omfattning alla bör läsa dem. En förändring som däremot kan göras är att avskaffa de regler i läroplanen som förhindrar en angelägen anpassning av undervisningssituationen till elevernas behov och intressen. Om en skola finner det ändamålsenligt att gruppera eleverna med hänsyn till detta bör inga hinder föreligga. Större valmöjligheter är enligt vår uppfattning det bästa sättet att stimulera den enskildes studieintresse. Valmöjligheterna förebygger därmed också utslagning. Det är att beklaga att regeringen inte förmår inse detta. De i och för sig vällovliga förslag som regeringen presenterar i budgetpropositionen i syfte att motverka utslagningen kommer inte att ge tillräcklig effekt. Ämne i stället för block Läroplanen ger lärare och elever stor frihet att organisera undervisningen efter egna önskemål. För högstadiet redovisas i läroplanen för samhällsorienterande resp. naturorienterande ämnen såväl fördelar som nackdelar med ämnesindelad undervisning resp. undervisning i samlade ämnesområden. Läroplanen ger sålunda inget förord för att s. k. blockundervisning alltid Inte heller kan stöd hämtas i läroplanen för att ämnesövergripande undervisning, där sådan tillämpas, skall drivas så långt att de ingående ämnenas identitet helt suddas ut. Trots att blockläsning inte är påbjuden är arbetet på att införa ett obligatorium uppenbarligen i full gång. En sådan förändring vore ett allvarligt steg i fel riktning. Även om orienteringsämnena är grupperade i två block består blocken fortfarande av ett antal i läroplanen uppräknade ämnen. Det bör de göra också i fortsättningen. Ämnesstudier ger eleverna de grundläggande baskunskaper de behöver för att kunna orientera sig i samhället. Blockläsning löper däremot en uppenbar risk att bli ytlig och kortsiktig. Den står därmed i strid med den kvalitativa kunskapssyn som skall prägla skolan. En tvångsmässig blockläsning leder dessutom till negativa konsekvenser för kvaliteten också därför att skolorna av schematekniska skäl måste ålägga lärarna tjänstgöring i ämnen som de inte har kompetens för. Det förstärker de negativa effekter på utbildningskvaliteten som redan blockundervisningen i sig riskerar leda till. bör enligt vår mening göra ett entydigt uttalande till förmån för att ämnesstudier inte får ersättas av en totalintegrering i ämnesblock. Några blockbetyg blir därmed inte aktuella. En betydande del av eleverna är invandrarbarn. Beroende på från vilket land, och ofta också från vilken del av landet i fråga, invandrarna kommer, blir kulturchocken vid ankomsten till mer eller mindre stark. Den frivilliga hemspråksundervisningen har till syfte att mildra svårigheterna dels genom att ge en god grund för inlärning av det svenska språket, dels genom att ge invandrarbarnen möjlighet att upprätthålla sociala och kulturella kontakter med familjen och sitt ursprungsland. Regeringen föreslår i budgetpropositionen vissa positiva förändringar i fråga om hemspråksundervisningen, framför allt när det gäller kraven på elevernas kontakt med hemspråket. Enligt vår mening behöver emellertid också andra förändringar vidtas. För barn som kommer till i tidig ålder, eller är födda här, är det naturligt att hemspråksundervisningen koncentreras till förskole-, låg- och mellanstadietiden. Det har visat sig att invandrarbarn som börjar i svensk skola redan i årskurs 1 normalt anpassar sig bra, bl. a. därför att undervisningen är nybörj arundervisning för samtliga elever. Invandrarbarn som kommer till i högre åldrar har svårare att anpassa sig än de yngre barnen. Däremot har de flesta av dem hunnit få en god grund i det egna hemspråket. Tyngdpunkten i deras undervisning bör därför ligga på att lära sig svenska samt att med hjälp av handledning på hemspråket öka möjligheterna att så snabbt som möjligt ta del av klassens Hemspråksundervisning bör alltså endast undantagsvis bli aktuell. För gymnasiestuderande bör eventuell nödvändig hemspråksträning ske i andra former t. ex. genom studieförbund eller invandrarorganisationer. I fråga om hemspråksundervisningens tid på schemat föreslår regeringen vissa förbättringar, som emellertid inte är tillräckligt långtgående. Regeringen menar att det normala fortfarande skall vara att eleven har hemspråksundervisning som de övriga i klassen har annan undervisning.