mot · G8021582 · 1985-01-25 00:00:00 — m. fl. budgetproposition gör regeringen den sammanfattande bedömningen att ekonomi tagit flera och viktiga steg mot balans och full sysselsättning. Som underlag för denna bedömning pekar den på att bytesbalans förbättrats, att den offentliga sektorns underskott minskat, att industrins investeringar åter ökat, att näringslivets vinster är höga, att arbetslösheten minskat och inflationstakten i någon mån dämpats. Regeringen låter sig imponeras av sin egen bild och anser att nu är på rätt väg. Förtjusningen är t. o. m. så stor att finansministern, enligt pressen, yttrat att vi nu lämnat epoken med högoch lågkonjunkturer bakom oss. Dess värre kan denna verklighetsuppfattningjämföras med den hos en som åker berg- och dalbana och som vid en av banans högre punkter säger: är vi på rätt väg, nu har vi kommit upp, nu kommer det att fortsätta lugnt uppåt. Regeringens bild av verkligheten är nämligen en skönmålning, såväl starkt beskuren som lösryckt ur sitt ekonomiskt-historiska sammanhang. 1 Finns ekonomisk balans i en kapitalistisk ekonomi? ekonomi är kapitalistisk och en del av den kapitalistiska världsekonomin. Det kapitalistiska systemet kännetecknas av oförsonliga motsättningar. Det grundläggande är att produktionen har en samhällelig karaktär, dvs. att varje fabrik eller företag har en betydelse långt utanför sina egna väggar och sammantaget för hela samhällets ekonomi, men företagen drivs inte för samhällets skull utan ses som privatangelägenheter för kapitalägarna som driver företagen för att de skall ge vinst. Även om många företag tillverkar nyttigheter så är målet för den kapitalistiska verksamheten inte att det som tillverkas behöver vara bra för samhället eller till nytta för folket utan att det ger ägarna vinst. Målet för kapitalisten är hans privata . Vinsten uppstår i produktionen genom de arbetandes arbete utan arbete ingen produktion, ingen vinst. Kapitalägarna och deras förbundna skikt äger och dominerar kapitalet och äger och njuter därigenom frukterna av de arbetande klassernas arbete. Kapital står mot arbete, vinstintresse står mot lön. Kapital står också mot kapital. I jakten på sina vinster bekämpar olika kapital varandra på marknaden: för att det som produceras skall bli vinst måste det också säljas. 1 1984/85. 1.2 Kapitalismens grundläggande dynamik Redan ur denna kortfattade karakteristik av det kapitalistiska systemet kan vi härleda systemets grundläggande dynamik. Kapitalisterna ökar sina vinster genom att få ut mera produktion av de arbetande. Deras strävan är alltså: mer produktion, mindre arbetskostnad. Då alla kapitalister har denna strävan, ökar produktionen snabbare än marknaden, ty marknaden utgörs till inte ringa del av de arbetandes löner och förmåga att köpa varor. Resultatet blir att alla kapitalister inte kan få sina varor sålda. Vinsterna krymper i stället för att öka. Kapital slås ut. förbilligar detta kapitalet och skapar utrymme för ny expansion. Denna begränsas emellertid ånyo av att produktionen växer snabbare än dess marknad. Man kan alltså, som säger, säga att det verkliga hindret för den kapitalistiska produktionen är kapitalet självt. Kapitalägarna vill öka sina profiter genom ökad produktion, som framför allt uppnås genom nya investeringar som syftar till att hålla nere arbetskostnader och öka produktiviteten. På grund av konkurrens och av att expansionen av de arbetandes köpkraft begränsas har kapitalet svårigheter att upprätthålla eller ta ut de priser som skulle kompensera dessa investeringar. Resultatet blir en tendens till en fallande profitkvot, som verkar långsiktigt i systemet. När den slår igenom minskar kapitalet sina investeringar. Kriser brukar därför ta sin början i investeringsvarubranscher råvaror, halvfabrikat, maskin- och byggnadsämnesindustri och byggverksamhet. Genom kriserna övervinns tillfälligt denna tendens till fallande profitkvot, men kapitalet kan inte befria sig från den mer än tillfälligt. Kapitalisterna ökar sina investeringar därför att de måste hålla konkurrenter stången och därför att de vill öka sina profiter. De kommer emellertid alltid till en punkt då jakten efter ökade profiter slår om i sin motsats, minskade profiter, och därigenom minskade investeringar, arbetslöshet och kris. Denna dynamik ligger i själva det kapitalistiska systemet, i att produktionen är produktion bara för det enskilda kapitalets , inte för den samhälleliga helheten, inte för folkets behov och välfärd. Att kapital ofta producerar varor som är nyttiga är sant, men det är inte dess huvudsakliga syfte. Detta är profiten. Lönar det sig mer med t. ex. spekulation i mark och fastigheter söker sig kapital till sådana aktiviteter i stället. 1.3 Försök att dämpa kriserna Mycken möda har lagts ned på att söka frigöra kapitalismen från dess kriser, och mer än en gång har man utropat att lösningen är funnen. Det har bara behövts något eller av ekonomisk uppgång förrän många inbillat sig att vi är på rätt väg mot en stabil och krisfri kapitalism. Med hjälp av efterfråge- eller investeringsstimulanser från statskassan och gynnsamma efterkrigskonjunkturer lyckades det i de flesta utvecklade kapitalistiska stater att för dämpa och mildra kriser och konjunktursvängningar. Men inte heller denna typ av ekonomisk politik den s. k. Keynesianismen förmådde att bestående lösa den kapitalistiska utvecklingen från dess inre motsättningar och kriser. senare hälft börjar kapitalismens motsättningar och svårigheter åter att mera tydligt torna upp sig. Den ekonomiska tillväxttakten börjar successivt att avta. De utvecklade kapitalistländernas relationer med många började mer och mer att störas efter kolonialväldenas sönderfall. Nationella rörelser i angrep imperialismens dominans, vilket hotade krympa kapitalismens område och därför orsakade en allt hårdare kapplöpning efter råvaror, marknader och inflytande. Konkurrenskampen mellan de stora transnationella bolagen skärptes. börjar en ekonomisk maktförskjutning mellan de stora kapitalistiska centrumen i världen att göra sig gällande. hade skaffat sig en helt dominerande roll efter . Denna fullständiga dominans hade så naggats i kanten, att intressekonflikterna mellan , och blev mera påtagliga. andel av såväl världsproduktion som handel hade tydligt minskat och även transnationella bolag med ursprung i hade på flera områden mist sin helt dominerande ställning. Av de tolv största företagen i de tretton viktigaste industribranscherna, dvs. totalt 156 företag, hade 1959 (98 företag) varit amerikanska, en andel som 1974 krympt till (67 företag). Härtill kommer att området kring börjar bli ett allt viktigare ekonomiskt kraftcentrum. Dels beror detta på snabba utveckling. Dels beror det på den nya teknologi som möjliggör för transnationella bolag att för arbetsintensiv produktion utnyttja lågavlönad och rättslös arbetskraft i vissa , vilket sedan bildar en bas för att det i dessa länder utvecklas en extremt exportinriktad industrialisering. Detta i sin tur bidrar till skärpta ekonomiska konflikter mellan olika kapitalistiska intressen. 1.5 Nygamla idéer dammas av I denna situation kräver de dominerande transnationella bolagen mera rörelsefrihet. Olika stater söker pressa fram fördelar för sina kapitalister. Resultatet blir att keynesianismen i de utvecklade kapitalistiska ländernas ekonomiska politik började komma i konflikt med de dominerande kapitalens intressen. Dess efterfrågestimulanser och sociala trygghetssystem delvis stärkte de arbetandes reallöner och positioner och kom i motsättning till storbolagens profitintressen. Omfattande offentlig verksamhet inkräktade på de transnationella bolagens rörelsefrihet. 1* 1984/85. de kapitalen i varje nation började att kräva mera luft och utrymme. Borgerligheten över hela världen började, om än inte och på alldeles samma sätt, att överge den keynesianska politiken. Den visade sig också inte längre kunna klara kapitalismen från kriser. I dess ställe spreds över världen ett gammalt budskap i ny förpackning: marknadskrafterna som kapitalismens makthavare brukar dölja sig bakom måste få fungera i frihet. Den enskilda människan så brukar också kapitalismens makthavare göra sina intressen till allas måste få mera frihet. Den offentliga verksamheten måste krympas. Fackföreningar och kollektivitet svartmålas. Så blev den s. k. nyliberalismens genombrott. Men inte heller denna skolas olika riktningar har kommit på någon metod att förhindra kapitalismens kriser. De har främst inriktat sig på att dämpa inflationen. Detta reflekterar de nationella kapitalens intressen på den internationella marknaden. Det förbättrar det nationella kapitalets ställning att dess lands inflation helst är mindre än omvärldens. Detta ger såväl vissa konkurrens- som valutamässiga fördelar. Inflationen , som fortfarande icke är övervunnen, återspeglar en summa av den moderna kapitalismens motsättningar. Ökningen av icke-produktiva sektorer, tillväxten av spekulation och kredithandel, skärpningen av koncentration och centralisation av kapital liksom de tilltagande motsättningarna kring råvaror och energitillgångar är här viktiga faktorer. Inflationen är också ett led i klasskampen. Genom prisuppskörtning gröper främst de stora kapitalen genom bl. a. monopolistisk prisbildning ur det reella värdet av de arbetandes löner och omfördelar till sig profiter från mindre och beroende kapital. Monopolkapitalet kan också härigenom försvara sig mot det reella innehållet i prisstegringar på råvaror och därmed motverka en starkare ställning för råvaruproducerande länder, som söker få högre priser på sina naturresurser för att påskynda sin utveckling. Kampen mot inflationen kan bedrivas utifrån två utgångspunkter. Den ena utgångspunkten för kamp mot inflationen ligger i direkta angrepp på monopolens makt. Detta är emellertid inte nyliberalismens metod. Den är ju monopolens ideologi och motiverar en ekonomisk politik för deras intressen. Därför söker den bekämpa inflationen från en andra utgångspunkt, på ett sätt som ger samma klassmässiga resultat som inflationen själv. Nyliberalismens politik har blivit att pressa ned de arbetandes reallöner genom att försvaga fackföreningarnas ställning, genom statlig inkomstpolitik och social nedrustning som stärker den egna nationens monopol på de arbetande klassernas och andra länders kapitals bekostnad. Den nyliberala antiinflationspolitiken söker med andra ord att tillskansa de egna monopolen inflationens fördelar den ökar monopolprofiterna men söker undvika dess nackdelar att den kan försvaga det egna kapitalet i den hårdnande internationella konkurrenskampen. Kunde keynesianismen modifiera kapitalismens arbetslöshetsskapande tendens med en effekt som stimulerade inflationen så tycks nu en nyliberalt anlagd politik kunna bidra till en dämpning av inflationen men med en effekt som stärker kapitalismens arbetslöshetsskapande krafter. Men ingendera politiken upphäver kapitalismens motsättningar och skapar någon form av balans. Och lika litet som keynesianismen kunde bestående förhindra en växande arbetslöshet kommer den nyliberala poltiken att bestående kunna upphäva inflationen. Ingendera politiken upphäver nämligen de samhälleliga motsättningar och lagbundenheter, som framkallar dessa yttringar av den kapitalistiska utvecklingsprocessen. 1.7 Utvecklingen och 1980-talets början Resultaten av förändringen av kapitalismens tillväxtbetingelser och den förskjutning av problemen som det förändrade ekonomisk-politiska anslaget medfört framgår tydligt av den ekonomiska statistiken. Den ekonomiska tillväxten tenderar tydligt att avta. De utvecklade kapitalistiska staterna finns organiserade i . Den genomsnittliga årliga tillväxttakten av BNP i var 19651969 , 1970- 1974 ca 3,, 1975-1979 ca 3,1 %och 1980- 1984 . Inflationstakten var i genomsnitt . 19701974 ökade den till , 1975 1979 till för att åter ha börjat minska. Det årliga genomsnittet var 1980 1984 , men 1983 och 1984 har inflationstakten dämpats till något . Arbetslöshetstalen däremot beskriver en långsiktig och markant ökning. 1970 1974 var i 15 däribland de 7 största av arbetskraften arbetslös , 19751979 hade detta ökat till och 1980-1984 till . Förändringen år inom av dessa tre variabler BNP, inflationstakt och arbetslöshet framgår av följande diagram. 1.8 De socialistiska ländernas utveckling Även om de socialistiska länderna bättre kunnat hävda sin ekonomiska tillväxt och inte har ett ekonomiskt system som alstrar konjunktursvängningar, högkonjunkturer och kriser, uppvisar utvecklingen i flera av dessa också problematiska drag. De har också i genomsnitt fått uppleva en minskad tillväxt. Deras problem har emellertid en annan natur än den kapitalistiska krisen. Delvis är de socialistiska ländernas problem importerade, en produkt av den minskande expansionen och en hög inflation i INFLATION OCH ARBETSLÖSHET OECD-TOTALT 1970-1983 Real BNP Konsumentpriiindex -Arbetslöshet den kapitalistiska världen. Men till största delen kommer de ur obalans till följd av en snabb industrialisering, på något årtionde, av tidigare och delvis ännu starkt agrara ekonomier, en alltför långsam utveckling av plansystemet, av stelbenthet och byråkrati, alltför stark centralisering av beslut, av ett alltför litet utrymme åt de arbetandes kollektiva initiativkraft. Dessa problem bör socialismen kunna övervinna de ligger inte i systemets natur. Det kräver dock i flera stater politiska och institutionella förändringar, förnyelse, vitalisering och demokratisering. Reformer som påbörjats i flera socialistiska länder börjar trots svårigheter och stundom politiskt motstånd steg för steg frigöra socialismens utvecklingspotential. Kapitalismens problem och motsättningar är emellertid av en långt mer djupgående natur och tillhör systemets väsen. De kan inte helt övervinnas förrän själva systemet är övervunnet. 1.9 Katastrofhot och ekonomi Den gjorda analysen av främst den kapitalistiska världens ekonomi visar att de ekonomiska problemen i världen på lång sikt håller på att fördjupas. Men den gjorda analysen av kapitalismens utvecklingsdynamik är ofullständig om den inte kompletteras med andra avgörande moment i världens ekonomiska och politiska situation. Dessa bär i sig världens framtid och öde. För att bevara sin dominans i världen, och inte minst inom den kapitalistiska delen, bedriver en politik för ökad spänning. tvingar in dess ekonomiska men militärt underlägsna rivaler och allierade under politiska ledarskap. Rustningspolitiken måste också ses mot bakgrund av utvecklade imperialistiska länders och främst stora beroende av råvaruimport och dess därur framsprungna behov av kontroll över råvaruproducerande länder. Andra reaktionära stater, som t ex , , och , för en imperialistisk eller chauvinistisk politik som också allvarligt bidrar till ökad spänning och upprustning. Detsamma är fallet med militaristiska tendenser och i dominanspolitik med åsidosättande av den nationella suveränitetens principer också av socialistiska länder. Det bör dock påpekas att militarisering och upprustning kännetecknade det imperialistiska systemet även innan det fanns länder som börjat bygga socialism. De årliga utläggen på militära rustningar i världen uppskattas till eller mer än . beräknas rustningskostnadernas volym öka . Exkl. är ökningstakten dock , då stegringstakten i är . Enligt SI PRI som också refererar till material från underrättelsetjänst ökar rustningar . För främst spelar rustningarna inte bara en roll för dess strävan att dominera allierade och skaffa landet militär överlägsenhet. De spelar en stor roll i Reaganadministrationens numera expansiva ekonomiska politik. Men de bidrar till en kraftig och för världsekonomin riskfylld ökning av budgetunderskott. Totalt kan man säga att de enorma rustningarna i världen inte bara ökar krigsrisken och hotet om förintelse. De snedvrider världsekonomin, förvärrar underutvecklingens problem, bidrar till den massvält som drabbar hundratals miljoner, undergräver nationers oberoende och demokratiska fri- och rättigheter. Den militära teknologin bidrar också till att stärka vissa transnationella storbolags ekonomiska makt och potential att påverka världens utveckling. Industrialiseringen innebar stora och växande ingrepp i världens ekologiska system. Regnvattnets surhetsgrad har varit konstanta i årtusenden men har på ökat drastiskt. På några årtionden har kretslopp som fungerat i årtusenden rubbats. Miljöförstöringen har blivit ett allvarligt hot mot världens framtid. Rapporter om allvarliga miljökatastrofer kommer allt tätare. Förvisso har mänsklighetens kunskap om de ekologiska sammanhangen ökat men underlåtenheten att ta hänsyn till denna kunskap är ödesdigert påfallande i alla länder oavsett samhällsekonomiskt och politiskt system. Ett särskilt ansvar vilar emellertid också på detta område på imperialismen. Rovdrift med naturtillgångar, människor och natur hänger ihop med profitjakten. De transnationella bolagen för en rent cynisk politik med försäljning, användning eller produktion av livsfarliga, och i många fall i utvecklade länder förbjudna, ämnen i eller till . I dessa länder drabbas miljontals fattiga av akuta förgiftningar till följd av detta. 1 ** 1984/85. Men miljökatastroferna drabbar också de utvecklade kapitalistländerna. De stora luft- och vattenföroreningarna, mängden av nya kemiska substanser, som lagras inte bara ute i naturen utan inne i människors kroppar, blir allt värre och får konsekvenser i form av skogsdöd, försurning och död i sjöar och vattendrag och direkt för människorna i form av t. ex. allt fler alleriger och cancersjukdomar. De privata storbolagen som inte drabbas av samhälleliga kostnader för följderna av sin profitjakt bär huvudansvaret för miljökrisen. Ett socialistiskt system med samhälleligt ägande av produktionsmedlen gör ingen vinst på miljöförstöring: vinst och kostnad får bäras av samma samfällighet. Utvecklingen visar emellertid att flera socialistiska länder i sin strävan efter snabb ekonomisk utveckling, för att komma ikapp de mest utvecklade kapitalistiska länderna, på ett allvarligt sätt underlåtit att ta hänsyn till sin industrialiserings ekologiska konsekvenser. Också i dessa länder krävs omfattande insatser för att bekämpa miljöförstöringen. Trots att vissa genomgått en stark men extremt exportinriktad och partiell industrialisering växer klyftan mellan rika och fattiga länder. Imperialismen vidmakthåller denna orättfärdiga världsordning med politiska och sociala förhållanden som förhindrar social och ekonomisk utveckling och utjämning i stora delar av världen. Världens fattigdoms-, hunger- och svältproblem tycks komma allt längre från en lösning. De transnationella bolagens hänsynslösa roffarpolitik tenderar inte att avta. Många av de som är starkt beroende av råvaruexport riskerar att få se sina bytesförhållanden ytterligare försämrade. Flera inte minst i bär på en oerhörd skuldsättning. På grund av en fortsatt osäker utveckling på valutaoch kreditmarknaderna i världen kan dessa länders ekonomiska läge ytterligare försämras eller också kan de starkt bidra till en akut och mycket djup kris för hela det internationella betalningssystemet. 1.10 Sammanfattning av den internationella ekonomiska situationen Kapitalistiska ekonomier utvecklas i vågrörelser. Den kapitalistiska världsekonomin utvecklas således inte mot ökad balans. De senaste årens högkonjunktur har inte upphävt systemets motsättningar eller långsiktiga stagnationstendenser. Transnationaliseringen av de kapitalistiska ekonomierna skärper motsättningarna och förminskar möjligheterna till en nationellt självständig ekonomisk utveckling. I transnationaliseringens spår har den nyliberala politiken brett ut sig. Den kan ha förmått dämpa inflationstakten, men har å andra sidan bidragit till att öka arbetslösheten och ökat klasskillnader och sociala spänningar. Den långsiktiga stagnationen och krisen har den inte kunnat hejda. Med ett nära och tydligt samband till den ekonomiska utvecklingen utvecklas avgörande hot mot hela mänskligheten: en exempellös militär upprustning, en allvarlig rubbning av ekologiska samband och vandalisering av livsmiljön, en förvärrad fattigdom i och skuldsättning för många av världens fattigaste länder. Hela denna situation kräver avgörande och djupgående förändringar. Imperialismens system visar sig alltmer historiskt utlevat. Det är mot bakgrund av denna allvarliga och komplexa situation i världen utveckling måste ses. utveckling hänger intimt samman med den internationella utvecklingen och främst den inom den kapitalistiska världen, av vilken är en del. 2.1 kapitalkoncentration och transnationalisering Orsakerna till den kapitalistiska krisen, vilken som visats är något långt djupare och allvarligare än konjunktursvängningar, äger allmängiltighet för den kapitalistiska världen. Det är flera utvecklingsdrag hos den moderna kapitalismen som skapat denna djupgående kris. De är intimt sammanflätade och utgör olika sidor av ett helhetsförlopp. De verkar också med något olika tonvikt i olika länder. Koncentrationen och centralisationen av kapital spelar en central roll i denna utvecklingsprocess. Denna har också varit extremt stark i . Tendensen är här entydig. De efter svenska förhållanden stora transnationella bolagens makt har vuxit mycket starkt. Alltmer av produktionen koncentreras till de stora företagen. centraliseras makten över dessa företag alltmer. Det är i en handfull mäktiga finansgrupper och familjer som spelar en helt dominerande roll. Deras inflytande utövas via affärsbanker, stiftelser, investmentbolag, försäkringsbolag och s. k. korsvist ägande. Även om det skett stora förskjutningar mellan och inom de mäktigaste ägargrupperna har den grundläggande centralisationstendensen inte upphört. även om den numera inte så entydigt är en familjegrupp har stärkt sin dominerande ställning. Den har numera ett mer utvecklat samarbete också med andra viktiga finanshus. Mer än var fjärde svensk industriarbetare arbetar i företag direkt eller indirekt kontrollerade av denna finansgrupp. Denna starka monopolisering påverkar det ekonomiska utvecklingsförloppet i viktiga avseenden. Vi har ovan visat att kriser slår ut och förbilligar kapital och därigenom skapar utrymme för ny expansion. När dessa cykliska kriser drabbar starkt monopoliserade ekonomier blir detta nya expansionsutrymme mindre. De stora företagen har ofta styrka nog att möta kriserna med att minska nyttjandegraden av sin produktionsutrustning. Om de lyckas parera krisen med ett sådant dämpat kapacitetsutnyttjande svarar de sedan på uppgången med att öka detta. Först när kapacitetsutnyttjandet är högt tar produktionsexpansiva nyinvesteringar ordent lig fart men detta tycks inträda allt senare i det cykliska förloppet. Därför blir investeringsuppgångarna nu ofta kortvarigare och mindre dramatiska än . Dessutom bidrar de nya investeringarna ofta till att arbetskraft slås ut, vilket påskyndar högkonjunkturens övergång i tillbakagång och ny cyklisk kris. bidrar detta till tendensen till en allt långsammare ekonomisk tillväxt. En annan och mer uppenbar konsekvens verkar i samma riktning. Ett storföretag med ett dominerande inflytande inom ett område vill inte förstöra sin egen marknad och sina möjligheter till att kunna ta ut monopolistiska priser genom en alltför kraftig produktionsexpansion riktad till samma marknad. Detta innebär att storföretagen nästlar sig in i allt fler verksamheter inte bara för att kontrollera flera produktionsled inom den egna branschen för att finna profitabel användning av sina profiter. Detta leder till att man strävar efter att finna nya varor och skapa nya behov av dessa. I sin tur medför detta en ökad satsning på marknadsföring och reklam, dvs. direkt improduktiv och slösaktig verksamhet för att lansera nya varor, modeller och finesser. Detta skapar en växande improduktiv sektor och bidrar till den inflatoriska utvecklingen. Monopolen och storföretagen söker sig emellertid inte framför allt till andra verksamhetsgrenar.