mot · G9022 · 1985-10-07 00:00:00 — Motion till 1985/86:2 klargöranden och kompletteringar av kyrkomötesreformen (prop. 1984/85:165) Behandlingen av lagförslag 2 och 3 i denna proposition har uppskjutits till innevarande . Förslagen behöver enligt min mening ytterligare preciseras, så att det inte råder någon tvekan om att de följer vår offentlighets- och sekretesslagstiftning. Ordet myndighet används i tryckfrihetsförordningen (TF) 2 kap. 5 § i samma betydelse som i regeringsformen (RF). Enligt RF 1 kap. 8 § består förvaltningen av statliga och kommunala förvaltningsmyndigheter. När den nu vilande grundlagsändringen trätt i kraft, införs en tredje kategori, nämligen myndigheter under kyrkomötet. , allmänt kyrkomöte och beslutande församling är inte myndigheter, men de likställs med sådana i tryckfrihetsförordningen. Denna föreskrift i TF 2 kap. 5 § skall tolkas så att såväl som riksdagsutskotten skall likställas var för sig med myndighet. Åtminstone krigsdelegation torde tillhöra samma kategori. När någon av dessa sammanlagt aderton församlingar lämnar slutligt beslut om utlämning av allmänna handlingar, sker det i första instans utan möjlighet för den som begärt utlämningen att överklaga beslut som går emot. Det saknas särskilda regler för hur dessa skall handlägga ärenden där en part begär att få ta del av allmänna handlingar. Då inget annat heller talar emot det, kommer de sedvanliga partsreglema i förvaltningslagen 14-19 §§ att styra förfarandet också när det gäller , riksdagsutskotten, det allmänna kyrkomötet, dess utskott och de beslutande kommunala församlingarna. När det gäller utlämning av allmänna handlingar skall alltså alla dessa efterlikna vanliga förvaltningsmyndigheter när det exempelvis gäller kommunicering och skyldigheten att lämna skriftliga slutliga beslut med tillhörande beslutsmotivering och upplysning om besvärshänvisning föreligger. Det allmänna kyrkomötet har arbetsformer som mönster. TF 2 kap. 15 § medför dock en skillnad: om annan än och regeringen avslår begäran att få taga del av handling, får sökanden föra talan mot beslutet. För annan myndighet förs talan hos domstol. kyrkomötet (med utskott) jämställs alltså här med annan myndighet. Förebilden blir snarare beslutande kommunala församlingar än och riksdagsutskotten. Alltså skall besvär i ärenden om utlämning av allmänna handlingar ställas till kammarrätt såväl när det gäller själva kyrkomötesförsamlingen som dess utskott och nya myndigheter. Den föreslagna kyrkomötets besvärs nämnd skulle alltså inte få annorlunda ställning (vad gäller offentlighet och sekretess) om den i stället utformades som ett kyrkomötets besvärsutskott. Enligt propositionens förslag till 49 § i lagen om kyrkomötet kan beslut av kyrkomötets besvärsnämnd inte överklagas alls. Det bör inte godta, då det skulle strida mot tryckfrihetsförordningen. Offentlighetsprincipen är krånglig nog ändå utan att svårtolkade oklarheter, för att inte säga fällor, byggs in i lagarna. I stället bör den formuleras enligt det alternativ som här i klämmen betecknas som motionens förslag. Den arbetsgrupp vars förslag propositionen bygger på ansåg att verkstadgan skulle gälla för kyrkans centralstyrelse. Regeringen kan alltså enligt arbetsgruppen styra myndigheter under kyrkomötet. Propositionstexten tar ingen tydlig ställning, vilket lämnar en oklarhet, särskilt som den betonar att kyrkans nya centralorgan skall lämnas stor frihet. Kommunala myndigheter kan endast styras genom lag. De olika regeringsförordningarna om offentlighet och sekretess gäller formellt inte. I praktiken fungerar de i stor utsträckning som om de vore lagar med tvingande verkan. Då inget annat finns föreskrivet, följer förvaltningsdomstolarna förordningarna, och det vet kommunerna om och anpassar sig. Men kommunerna har också en god vilja och känner respekt för den grundlagsskyddade offentlighetsprincipen. God vilja att respektera offentlighetsprincipen har däremot, med ett undantag, löntagarfondskanslierna inte visat. De obstruerar och visar författningstrots. När en föreskrift råkar stå i en förordning i stället för en lag, som exempelvis den att registratorskontor skall ha öppet minst för allmänhetens service, rider dessa kanslier på detta. Avvägningen är alltså inte betydelselös. Fondkanslierna är förvaltningsmässiga nykonstruktioner, liksom dessa myndigheter under kyrkomötet. Den aningslösa oklarhet som präglade utredningarna om fondkansliernas formella ställning får inte upprepas när det gäller dessa kyrkliga myndigheter. Å andra sidan borde det tills vidare räcka med ett riksdagsuttalande om deras status i relation till regeringens restkompetens, eftersom man här, till skillnad från fallet fondkanslierna, rimligtvis inte behöver befara författningstrots. Detta uttalande bör utgå från - även om kyrkan i största möjliga utsträckning bör få sköta sig själv - att offentlighet och sekretess ingår i det område där riksdag och regering har en bestämd mening om de kyrkliga organens även inre arbetssätt. Och denna mening bör vara att offentlighetsprincipen inte får urholkas. Därför bör de sedvanliga regeringsförordningarna på detta område gälla också för myndigheter under kyrkomötet. De bör alltså inte enbart utgöra indirekt vägledning för förvaltningsdomstolarnas lagtolkning, utan de bör gälla direkt och med rättsverkan inom ramen för RF 8 kap. 13 §. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att , med avslag på propositionen i motsvarande del, beslutar att förslaget till lag om ändring i lagen (1982:943) om kyrkomötet 49 § får följande formulering: Propositionens förslag Motionens förslag beslut får inte beslut får inte överklagas. Detta gäller dock inte om annat är särskilt föreskrivet. 2. att som sin mening ger regeringen och det allmänna kyrkomötet till känna att de nya myndigheterna under kyrkomötet inte bör tillerkännas beslutskompetens att utforma författningar eller meddela ärendebeslut som står i strid med stadganden om offentlighet och sekretess i regeringsförordningar såsom stämpelkungörelsen (1964:619), expeditionskungörelsen (1964:618), allmän verkstadga (1965:600), sekretessförordningen (1980:657) eller serviceförordningen (1980:900).