mot · G8022977 · 1985-03-26 00:00:00 — Vissa frågor rörande tjänsteansvaret i offentlig verksamhet m. m. 1984/85:117) Ämbetsmannareformen innebar att offentliga tjänstemän och funktionärer jämställdes med arbetstagare inom den privata sektorn i större utsträckning . Fel och försummelser beivras genom ett disciplinärt förfarande i stället för som tidigare ett straffrättsligt. Syftet var tvåfaldigt. Dels skulle det kriminaliserade området avsevärt inskränkas, dels avsågs ämbetsmannareformen anpassa sanktionssystemet för offentligt anställda och vissa förtroendemän till vad som gäller inom den privata sektorn. Ämbetsmannareformen tar sikte på den enskilde offentlige tjänstemannens ansvar i sin myndighetsutövning. Den offentliga verksamheten har , då ämbetsmannareformen trädde i kraft, expanderat kraftigt. Såväl den offentliga verksamheten som myndighetsutövningen, inte minst vad gäller frågor om lagtillämpning riktad mot enskilda, har ökat. Alltsedan inskränkningarna i straffansvar för offentligt anställda och förtroendemän infördes har effekterna av avkriminaliseringen diskuterats. Detta har skett bl. a. mot bakgrund av det vidgade offentliga kompetensområdet och den därmed följande ökade myndighetsutövningen. Det offentliga området är svåröverskådligt. Jag menar att det är detta snarare än behovet av sanktionssystem för enskilda tjänstemän i offentlig verksamhet som styr debatten. Medborgarnas möjligheter att ta till vara sin rätt förutsätter ofta antingen kvalificerade kunskaper om offentlig förvaltning eller biträde vanligen av juridisk expertis. Detta beror dels på den för allmänheten oklara kompetensfördelningen mellan olika myndigheter inom ett område, dels på de skiftande system för besvär som gäller. Ett ärende rörande en medborgare som beslutas i en nämnd kan t. o. m. fordra besvär i flera olika instanser för prövning. Detta gäller exempelvis vissa ärenden inom socialtjänstlagen. Viss myndighetsutövning kan inte över huvud prövas i högre instans. har i motion 1984/85:669 av m.fl. aktualiserat frågan och begär en prövning av domstolskontroll av förvaltningsbeslut. Jag instämmer i motionens yrkande. För enskilda människor är det viktigare att få saken prövad av en instans som upplevs opartisk i frågan än att fel eller försummelser från offentliga tjänstemäns sida leder till straffansvar. Om fel från en tjänstemans sida påverkar sakfrågan är det av vitalt intresse att saken utan dröjsmål prövas. Det är också rimligt att ett felaktigt myndighetsbeslut som påverkat en enskild medborgare inte tillåts vålla den drabbade ekonomisk skada. Möjligheterna att få ekonomisk kompensation för felaktiga myndighetsbeslut är begränsade. Det är inte ovanligt att människor lider avsevärd ekonomisk skada. I rättspraxis gäller att en ännu inte prövad sak är vilande. Så är inte fallet vid viss myndighetsutövning. Detta leder till att många människor känner en rättslöshet mot den offentliga verksamheten. Kombinationen av svåröverskådliga kompetensområden, varierande system för besvär eller överklaganden, långa handläggningstider för dessa samt små möjligheter att erhålla kompensation för liden skada är enligt min mening grunden för den kritik som riktats mot de ändrade ansvarsreglerna för offentliga tjänstemän och förtroendevalda i vissa fall. Detta är djupt olyckligt. Det kan inte lastas de enskilda funktionärerna att systemets totala komplexitet och effekterna därav drabbar enskilda människor. Det åligger att följa utvecklingen inte minst inom det offentliga området. Jag anser att det nuvarande systemet innehåller sådana brister att därför bör hos regeringen begära en översyn främst av möjligheterna att inom förvaltningslagens område förenkla besvärsvägarna samt begränsa tiden för ett besvärs avgörande. fick 1979 i uppdrag att utreda straff- och disciplinansvar för funktionärer i offentlig verksamhet. Kommitténs slutsatser är att det inte finns skäl att på avgörande punkter förändra ansvarssystemet. Kommittén inskränker sig därför till att föreslå ett fåtal detaljändringar vilket inte medför ändringar i sak. Föredragande statsrådet har tagit fasta på detta och inskränker sig till att föreslå besluta att upphäva undantaget från straffansvar för taxeringsnämndsledamöter. I övrigt innehåller propositionen förslag om en mindre ändring i ansvarssystemet enligt . Vidare föreslår statsrådet att JK:s förhandlingsskyldighet med facklig organisation före process upphävs. Statsrådet medger dock på s. 15 i propositionen att en utvidgning av det kriminaliserade området att omfatta den offentliga verksamhet som rör lagtillämpning kanske ingalunda är obefogad, men är inte beredd att överväga detta innan utredningen om framtid har slutförts. Jag finner det märkligt att statsrådet begränsar sig till att presentera en proposition som till sitt innehåll utan överord torde kunna betecknas som synnerligen mager. Propositionen innehåller inte förslag vare sig i syfte att förändra enskilda tjänstemäns straffansvarsområden eller en diskussion om orsaken till den debatt som ligger bakom tjänstemannakommitténs uppdrag och förslag. Jag anser därför att det finns skäl för att i ett sammanhang pröva frågan om en vidgning av området för det straffrättsliga tjänsteansvaret. Denna prövning bör emellertid samordnas med ställningstagandet till kommande förslag. Sammanfattningsvis anser jag att bör begära att regeringen föranstaltar om en förnyad, samordnad översyn rörande dels den offentliga sektorn och besluts- och besvärsordningen inom förvaltningslagens område, dels det straffrättsliga tjänsteansvaret under beaktande av resultatet av arbete samt därefter förelägger de förslag till ändringar i nuvarande ordning som översynen kan ge anledning till. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om samlad översyn och förslag i fråga om tjänsteutövningen m. m. inom den offentliga sektorn. 1* 1984/85.