mot · G8021661 · 1985-01-23 00:00:00 — m. fl. En bred politisk enighet råder kring vikten av att samhället med krafttag bekämpar narkotikamissbruket. Det måste ske med en kombination av åtgärder som syftar dels till att straffa dem som sysslar med narkotikahanteringen, dels till att ge dem vård som har blivit offer för narkotikamissbruk. Under en följd av år har därför polisen och tullen fått ökade resurser för att kunna stoppa införsel och försäljning av narkotika. har straffen för befattning och innehav av narkotika successivt skärpts och kommit att omfatta allt fler gärningsmoment. Även vården har byggts ut. Även om vårdresurserna är långt ifrån tillräckliga finns det i goda möjligheter att hjälpa de narkotikamissbrukare som är motiverade att bli fria från sitt missbruk. Det finns något skiftande uppfattningar om huruvida narkotikamissbruket fortfarande okar eller om det är . Uppenbart är dock att narkotika återfinns på praktiskt taget varje ort i landet. Narkotikamissbruk är alltså inte längre något storstadsfenomen. F. n. tycks antalet ungdomar som har prövat hasch något ha minskat. Detta visar den betydelse som informationen om narkotikan och dess skadeverkningar har framför allt för ungdomar. Jämsides med bekämpandet av narkotikabrottsligheten och vården av missbrukarna måste därför informationen om narkotikans skadeverkningar inta en central plats i samhällets narkotikapolitik. Kriminalisering av all icke medicinsk befattning är allt innehav av narkotika kriminaliserat med ett undantag. Innehav i direkt samband med konsumtion omfattas inte av kriminaliseringen. Det är brottsligt att framställa, överlåta och inneha narkotika men inte att konsumera den. I anslutning till regeringens proposition om narkotikapolitiken föreslog vi att all icke medicinsk befattning med narkotika skulle kriminaliseras. Samma yrkande framställdes av moderata samlingspartiet och . Yrkandet avslogs av socialistiska majoritet. Vi beklagar detta. Det är av allra största betydelse att samhället med fasthet och konsekvens tar avstånd från allt olovligt narkotikabruk. Detta uppnås inte så länge själva konsumtionen inte är kriminaliserad. Förutom att lagen därigenom är inkonsekvent medför det praktiska problem för polisen och åklagarna när narkotikabrottsligheten skall bekämpas. ser och åklagare sorn arbetar med frågorna i vardagen har det också rests krav på att missbruket skall kriminaliseras. Inte minst gentemot ungdomar är det viktigt att entydigt kunna säga att all befattning med narkotika är kriminell. Detta innebär inte att ungdomar som trots det prövar att exempelvis röka hasch skall få härda straff. Däremot bör samhället reagera på konsumtionen på samma sätt som det reagerar när det upptäcks att ungdomar innehar narkotika, dvs. i första hand vård. Närmare överväganden i frågan om den lagtekniska utformningen av den av oss förordade kriminaliseringen bör komma till stånd inom . Ett förslag till lagstiftning bör föreläggas . En ytterligare inkonsekvens i narkotikastrafflagen gäller det straffbara området beträffande förvärv av narkotika. Den begränsning av straffansvarets omfattning som gäller till sådana fall där syftet är att överlåta narkotikan till någon annan anser vi inte vara motiverad. Enligt vår uppfattning finns inga sakliga skäl varför förvärv av narkotika för eget bruk skall vara undantaget från det straffbara området. Istället bör varje förvärv av narkotika omfattas. Därigenom kommer vid förvärv för eget bruk straffansvar att inträda på ett tidigare stadium än först vid själva innehavet: redan försök eller förberedelse till förvärv av narkotika för eget bruk blir kriminaliserat. Detta är enligt vår uppfattning påkallat av preventiva skäl. Genom att kriminalisera alla förvärv undviker man också vissa tillämpningssvårigheter som nuvarande ordning kan innebära. Enligt vår uppfattning bör således varje befattning med narkotika, även sådan som är avsedd för eget bruk, omfattas av det straffbara området. gäller också att det straffbara området endast omfattar åtgärder som är ägnade att främja narkotikahandeln, dvs. den mer organiserade eller eljest grövre brottsligheten omfattas av gärningsformen. Denna avgränsning leder till svårigheter i den praktiska tillämpningen. Även kvalificerade främjandehandlingar bör medföra straffansvar också i de fall där det inte kan sägas vara fråga om handel. Även överlåtelseverksamhet som inte är vanemässig och yrkesmässig kan i många fall framstå som så straffvärd att det är stötande att denna gärning lämnas straffri. Regeln bör därför ges ett vidare tillämpningsområde. För att täcka de fall som är straffvärda bör tillämpningsområdet omfatta åtgärder som är ägnade att främja överlåtelse av narkotika. Att ge gärningsbeskrivningen en sådan utformning innebär att det straffbelagda området ges en från rättssäkerhetssynpunkt tillfredsställande avgränsning. Det bör ankomma på regeringen att utarbeta förslag till erforderliga författningsändringar i enlighet med vad vi här har föreslagit. Dessa förslag bör föreläggas . Arbetet med att få kriminalvårdsanstalterna fria från narkotika måste intensifieras. De åtgärder som har vidtagits eller föreslagits i detta syfte anser vi inte har varit tillräckliga. Regeringen bör ge och i uppgift att utarbeta ett åtgärdsprogram för att komma till rätta med narkotikaproblemen på fängelserna. Ett sådant program bör ta sikte såväl på lagstiftningsåtgärder som på organisatoriska förändringar som kan vara erforderliga. Myndigheterna bör vidare presentera ett förslag till åtgärder för hur tillförseln av narkotika till anstalterna skall kunna upphöra. Det är i de intagnas eget intresse att tillförseln av narkotika kan stoppas. Förutom de medicinska skadeverkningarna innebär ett missbruk på fängelserna ofta att de intagna skuldsätter sig. Då de lämnar fängelserna efter avtjänat straff har de alltså betydande ekonomiska skulder och enda sättet för dem att kunna betala dessa är att de begår nya brott. Angelägenheten av att tillförseln av narkotika till fängelserna kan upphöra är alltså så framträdande att intresset av att de intagna helt garanteras personlig integritet måste ge vika. Detsamma gäller även besökande till de intagna och andra inom kriminalvården som kan komma i beröring med narkotika. förekommer narkotikafria avdelningar på anstalter. Det är enligt vår mening inte tillräckligt. Satsningarna på en differentiering av de olika kategorierna på olika avdelningar och olika anstalter i kombination med inrättande av mindre avdelningar bör fortsätta. Inriktningen av och tidsplaneringen för detta arbete bör presenteras i det åtgärdsprogram som vi föreslår ovan. Vad vi här har anfört om ett åtgärdsprogram för att komma till rätta med narkotikaproblemen inom kriminalvården bör som sin mening ge regeringen till känna. Socialtjänstlagen innehåller med undantag av vissa bestämmelser till skydd för underåriga inte några möjligheter till tvångsåtgärder gentemot enskilda människor. För ungdomar med missbruksproblem samt vuxna missbrukare av alkohol eller narkotika finns dock vissa möjligheter att besluta om vård enligt lag om vård av unga (LVU) resp. lag om vård av missbrukare (LVM). Vård enligt LVM skall i allmänhet vara avslutad . Missbrukaren kan sedan själv, om han så önskar, fortsätta vården någon tid. Vården är dock frivillig. Någon kvarhållningsrätt finns inte. Socialberedningen överväger f. n. om det finns skäl att ändra de regler som gäller tvångsvård av missbrukare. Det är därvid angeläget att social beredningen mycket noga studerar de hittillsvarande erfarenheterna av LVU resp. LVM. För vår del utesluter vi inte att dessa erfarenheter kan ge vid handen att de nuvarande tidsgränserna under vilka det finns möjligheter att med tvång vårda missbrukare visar sig för korta. I det fallet förutsätter vi att socialberedningen lämnar förslag till skärpta regler. Oavsett socialberedningens kommande förslag finns det anledning att införa en kontraktsvård. Skilda förslag till hur en kontraktsvård skall kunna utformas har presenterats av den s. k. kontraktsvårdsutredningen samt i frivårdskommitténs betänkande Nya alternativ till frihetsstraff. Särskilt förslaget i det sistnämnda betänkandet anser vi vara intressant. Det avser att vara ett alternativ till frihetsstraff och innebär att kontraktsvård införs i påföljdssystemet i form av villkorligt fänglese. Förslaget går i korthet ut på att vid ådömande av fängelse i högst skall tingsrätten få möjlighet att förordna att verkställighet av ådömt fängelse skall anstå under förutsättning av att den tilltalade 1) vanemässigt missbrukar alkohol eller narkotika och är i behov av vård för sitt missbruk, 2) har förklarat sig villig att undergå sådan vård enligt ett särskilt vårdavtal och 3) bedöms som lämpad för vården. Det frivilliga kontraktet bör bl. a. ha det innehållet att om missbrukaren avviker från vårdinstitutionen skall han eller hon kunna återföras med tvång. Vidare bör vården bl. a. utformas på det sättet att man med missbrukaren kommer överens om innehållet i ett vårdprogram som han eller hon accepterar genom att t. ex. skriva på en förbindelse att deltaga i vården. bör med hänvisning till vad här har anförts hos regeringen begära att regeringen förelägger ett förslag till lag om kontraktsvård i enlighet med vad vi här har anfört. Med anledning av vad vi ovan anfört hemställer vi, 1. att beslutar att hos regeringen begära förslag till ändring av narkotikastrafflagen så att all icke medicinsk befattning med narkotika kriminaliseras, 2. att beslutar att hos regeringen begära förslag till ändring av narkotikastrafflagen i enlighet med vad vi i motionen anfört angående gärningsformerna, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad vi anfört angående ett åtgärdsprogram för att skära av tillförseln av narkotika till kriminalvårdsanstalterna, 4. att beslutar att hos regeringen begära förslag till en lag som möjliggör kontraktsvård såväl i form av villkorligt fängelse som ett komplement till nuvarande lag om vård av unga. () () () () : ,r- - k.4* ...