mot · G902175 · 1985-11-20 00:00:00 — m. fl. Skrivelse från talmanskonferensen med överlämnande av ett års JO-utredning inkommet betänkande JO-ämbetet-En översyn (SOU 1985:26) (förs. 1985/86:6) Rättssäkerhetens ideal innefattar tanken att administrativa beslut skall fattas i enlighet med förut fastslagna rättsregler. Myndigheterna fullgör inte sina uppgifter för sin egen skull utan skall följa den av folkrepresentationen antagna lagen. Deras makt över medborgarna är fastställd och begränsad av lagens regler. I rättssäkerhetens idé ligger vidare att reglerna skall ha en sådan fasthet och klarhet att medborgarna kan förutse konsekvenserna av sina handlingar, att de kan känna till var gränsen går mellan tillåtet och förbjudet och att de klart vet vilka sanktionerna är om lagens bestämmelser överträds. Medborgarna måste också ha garantier för att av stiftade lagar verkligen följs, både av regeringen och olika förvaltningsorgan när de utfärdar föreskrifter och direktiv, och av myndigheterna i deras maktutövning i enskilda fall. Rättssäkerheten innebär också att myndigheterna erinrar sig att de är till för allmänheten och inte tvärtom. Detta bör bl. a. ta sig uttryck i att myndigheter aktivt medverkar till att enskilda medborgare kan bevaka och skydda sina intressen. För att medborgarna skall känna solidaritet för samhällets lagar och regler är det viktigt att den enskilde individen upplever att också myndigheter kan kontrolleras och att enskilda tjänstemän kan ställas till svars om de har begått fel. Det ankommer bl. a. på justitieombudsmannen (JO) att utöva tillsynen över tillämpningen i offentlig verksamhet av lagar och andra författningar. intar därmed en central roll för kontrollen av myndighetsutövningen och för skyddet av rättssäkerheten. När nu har att ta ställning till framtida funktion och organisation behandlar man därmed viktiga inslag i vår demokrati. innehåller ett förslag till en förändrad organisation av JO som myndighet. I stället för den nuvarande ordningen med fyra justitieombudsmän föreslår utredningen att i fortsättningen endast skall välja en ombudsman. Utredningens förslag i övriga delar uppfattar vi som mera marginella. I två avseenden, JO:s tillsyn över det kommunala området och JO:s möjligheter att beivra tjänstefel, anser vi inte att utredningen på tillfredsställande sätt har belyst de problem som finns . JO kan inte fullfölja anmälningar om disciplinansvar på det kommunala området. JO kan göra anmälan till vederbörande kommunala myndigheter för att få till stånd prövning av frågor om disciplinansvar, 1 1 1985/86. avskedande och avstängning, men JO kan inte föra talan mot myndighetens beslut i dessa frågor. Gällande avtal är ett hinder för detta. Det finns enligt vår mening ingen logisk motivering för skillnaderna i JO:s förutsättningar att ingripa på de statliga eller de specialreglerade kommunala områdena. Statliga och kommunala tjänstemän tillämpar samma lagar och för den enskilde medborgaren måste det vara helt likgiltigt om det beslut som han är missnöjd med har fattats av en statstjänsteman eller en kommunaltjänsteman. För den enskilde måste därför var lika angeläget att JO - när så behövs- kan fullfölja disciplinmål som rör kommunala tjänstemän på samma sätt som gäller statstjänstemän. Till saken hör att den kommunala förvaltningen numera har betydligt större omfång än den statliga. Också från ren tjänstemannasynpunkt måste det te sig ologiskt att ett ingripande från JO:s sida mot lika eller felaktig handling kan för tjänstemännen i fråga leda till olika resultat beroende på om det är stat eller kommun som är arbetsgivare. har föreslagit att frågan om tillsyn över det kommunala området inte bör beredas ytterligare. Vi beklagar detta ställningstagande. bör nu fatta beslut att ge regeringen till känna att utredningsarbetet beträffande JO:s framtida roll skall fortsätta med sikte på att ge JO samma möjligheter att fullfölja disciplinanmälningar på det kommunala området som på det statliga. En utvidgning av JO:s kompetens till att också omfatta det kommunala området bör också gälla beslut som kommunen fattar i politiska organ. Det finns exempel då kommuner har satt sig över domstolsavgörandena utan att detta har kunnat föranleda några åtgärder från andra myndigheter. När sådant sker måste och sanktioner kunna riktas mot de förtroendevalda. Även i andra hänseenden finns det enligt vår mening skäl att bredda JO:s befogenheter. Det viktigaste att ta ställning till är vilka sanktionsbefogenheter JO skall ha mot offentliga arbetsgivare. Utredningen har utgått från att nuvarande regler om tjänsteansvaret skall bibehållas. De grundas ämbetsansvarsreform. Det tidigare ansvarssystemet för tjänstefel ersattes då av ett vidgat disciplinerat ansvar. Särskilda straffbestämmelser bevarades rörande i första hand myndighetsmissbruk och vårdslös myndighetsutövning. Utvecklingen efter ämbetsansvarsreformen har visat att de disciplinåtgärder som sattes i stället för straffansvaret tillgrips i ytterst begränsad utsträckning av den myndighet där tjänstemannen är anställd. Eftersom antalet fel och försummelser inte kan antas ha minskat innebär utvecklingen att tjänstemännens ansvar för de egna åtgärderna tunnas ut på bekostnad av den som drabbas. Det torde också vara otvetydigt att den nuvarande ordningen har beskurit möjligheter att effektivt ingripa mot fel och försummelser. Därmed har också JO:s auktoritet kommit att minska. JO har blivit tandlös. Utredningen konstaterar också att JO har utnyttjat de nuvarande ansvarsreglerna endast i blygsam omfattning. Det är i detta sammanhang av intresse att uppehålla sig vid ett enskilt beslut som JO () fattade med anledning av anmälan huruvida taxeringsärende handlagts på sådant sätt att det fanns anledning att överväga åtal för myndighetsmissbruk. JO:s slutsats i detta ärende är att det s. k. förfångsrekvisitet bör avskaffas för att på det viset öka möjligheterna att ingripa vid grövre försummelser av tjänstemän. Nuvarande ordning innebär att JO har att visa att tjänstemannen i fråga har haft uppsåt att tillfoga någon skada (förfång) exempelvis genom för hög taxering. I det aktuella fallet innebar förfångsrekvisitet att JO ansåg sig inte kunna styrka ett åtal även om den aktuelle taxeringsnämndsordförandens handlande enligt JO i objektivt hänseende väl fyllde de kriterier som ställer upp för brottet myndighetsmissbruk. I proposition 1984/85:117 om vissa frågor rörande tjänstemannaansvaret i offentlig verksamhet m. m. framhöll föredragande statsrådet att det i samband med att JO-utredning avslutat sitt arbete kunde finnas anledning att återkomma till frågan om att ändra principerna för straffbarhetens omfattning i fel i myndighetsutövning. Vi delar denna uppfattning och beklagar att inte närmare har behandlat frågan. Mot bakgrund av de erfarenheter som finns av ämbetsmannaansvarsreformen och vad JO bl. a. har anfört i samband med det ovan refererade beslutet angående anmälan mot en taxeringsnämndsordförande i menar vi att det finns anledning att nu skärpa möjligheterna att tillgripa sanktioner mot tjänstemän i offentlig tjänst, såväl statlig som efter en ändring också . I brist på förslag från måste också denna fråga bli föremål för närmare fortsatta överväganden. Flera remissinstanser har kritiserat utredningens förslag att ersätta den nuvarande ordningen med fyra justitieombudsmän och i stället ha en ombudsman och till honom knyta ett antal höga tjänstemän. Vi delar utredningens uppfattning att den nuvarande ordningen med fyra skilda ombudsmannainstitutioner inte är bra. Detta påverkar menligt möjligheterna att skapa en enhetlig praxis i JO:s ställningstagande. Det går emellertid inte heller att bortse från den kritik som remissinstanserna riktar mot förslaget som framför allt går ut på att en ombudsman, oavsett att han kommer att få hjälp av tjänstemän, kommer att få svårt att ensam fullgöra de uppgifter som de fyra ombudsmännen har . Den vidare beredningen i bör noga beakta den kritik som remissinstanserna riktar mot förslaget. Ett alternativ till den ordning som utredningen föreslår är att ersätta nuvarande ordning med fyra justitieombudsmän med en ombudsman och ett antal under honom lydande ställföreträdande justitieombudsmän. Fördelen med en sådan ordning skulle kunna vara att en ombudsman har särskild auktoritet och på det viset kan ta ansvar för att skapa en enhetlig praxis vid bedömningen av ärenden. Utredningen har diskuterat vilken avvägning som JO skall göra mellan å ena sidan klagomålsprövningen och å andra sidan inspektionsverksamheten. Vi delar den slutsats som utredningen kommer fram till nämligen att inspektions- och projektverksamheten inte får föranleda att klagomålsprövningen begränsas. Tvärtom menar vi att i de fall det blir nödvändigt med en prioritering bör det vara klagomålsprövningen som ägnas den största uppmärksamheten. Medborgarnas tilltro till JO beror framför allt på det sätt på vilket han förmår att ingripa i enskilda ärenden. Vad som upprör de enskilda medborgarna är sådant som de uppfattar som orättvisa, dvs. lagtolkningar som leder till obegripliga, orimliga eller omänskliga konsekvenser i det enskilda fallet. Det är i sådana situationer som JO har unika möjligheter som inte står de ordinära organen till buds. För den enskilde är det just vetskapen om att JO står utanför - och på visst sätt ovanför - de ordinära myndigheterna som inger förtroende och hopp i en situation som eljest kunde te sig hopplös. Det är mot bakgrund av denna uppfattning som vi menar att JO, oavsett hur ämbetet organiseras, måste ägna särskild uppmärksamhet åt klagomålsprövningen. Med anledning av vad vi i motionen anfört hemställer vi 1. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad vi i motionen anfört angående utökade möjligheter för JO att utöva tillsyn över den kommunala verksamheten, 2. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad vi i motionen anfört angående översyn av reglerna för tjänsteansvar. () ()