mot · G8023048 · 1985-04-09 00:00:00 — m. fl. Statsbidrag till missbrukarvård m. m. 1984/85:151) Föredragande statsråd uttalar ambitionen att luckra upp gränserna mellan den slutna och den öppna missbrukarvården. Men vi är inte övertygade om att detta är rätt väg att gå, utan befarar att propositionen kan ha negativa verkningar för missbrukarvården. Den slutna vården vänder sig till de missbrukare som på grund av missbruk tillfogats så svåra och djupgående psykiska och/eller fysiska skador att rehabiliteringen oundgängligen måste ske på institution. Den öppna missbrukarvården vänder sig till de missbrukare vars sociala och fysiska eller psykiska skador ännu inte blivit så djupgående att institutionsvistelse kan anses påkallad. Vidare sörjer den öppna vården för att de som vistats på institution erhåller det stöd och den hjälp som är en nödvändig förutsättning för ett lyckat rehabiliteringsresultat. Den öppna och den slutna vårdformen utgör två nödvändiga, varandra kompletterande inslag i svensk missbrukarvård och har utvecklat en långt driven kunskap. Öppen missbrukarvård kan inte ersätta en seriöst bedriven och väl fungerande sluten missbrukarvård. Förutsättningen för att vård, vare sig den sker i öppna former eller på institution, skall bli framgångsrik och erbjuda ett alternativ till fortsatt missbruk, är att den står under ständig utveckling och förnyelse. Det torde vara en rätt väl känd sanning, att tillhör de länder i världen, där institutionsvården fått utvecklas fritt, utan diktat från statsmakterna. Här har exempelvis den miljöterapeutiska teorin nått sina kanske främsta framgångar, och här har Daytop utvecklat ett amerikanskt behandlingskoncept för svenska förhållanden och vunnit stor respekt för detta runt om i världen. Oberoende av vad teorierna och behandlingskoncepten heter är styrkan i svensk missbrukarvård mångfald och nytänkande. Det är resultatet av fruktsamma kontakter och samarbete mellan kommuner, landsting och de många enskilda organisationer som är vårdgivare, alla med sin särprägel och profil. Som exempel på nästan legendariska enskilda organisationer som är vårdgivare kan nämnas , till läkeme delsmissbrukare, RFHL, med många institutioner, , , med sina moderna teorier utvecklade vid Daytop (), vid Vallmotorp och vid Trollängen. Flär finns privata vårdgivare, som Ftasselakollektiven och en rad fosterhem drivna i privat regi utan vilka svensk missbrukarvård skulle stå mycket tomhänt. I propositionen konstaterar föredragande statsråd, att det nuvarande statsbidragssystemet medverkat till att svensk missbrukarvård permanentat gamla vårdformer. Vi delar inte den åsikten. Huvudmannaskapsreformen medförde att kommuner och landsting upprättade institutionsplaner. Det gällde här den resursdimensionering som vårdhuvudmännen ansåg sig vara i behov av med hänsyn till missbrukets utbredning och utseende, inte med hänsyn till statsbidraget, som får anses ha varit väl avvägt med tanke på just risken för permanentande av gamla vårdformer. I propositionen hävdas att institutioner som vid huvudmannaskapsreformens genomförande saknade statsbidrag, och de som senare tillkommit, inte skulle få statsbidrag. Emellertid beläggs inte påståendet med några exempel. De institutioner som funnits före eller tillkommit efter reformens genomförande har oss veterligen på aktuell plats vanligtvis intagits i institutionsplanen och därmed erhållit statsbidrag. I propositionen, som enligt statsrådet skall göra upp med gamla och förlegade vårdformer, säger sig statsrådet vilja rikta ett särskilt stöd till resurskrävande institutioner med stora upptagningsområden. Enligt denna definition kan här endast avses sådana institutioner som de äldre s. k. hårdtorkarna, de gamla riksanstalterna, som utgör exempel på vård som tidens tand alltjämt inte lyckats förändra. Motsägelsen i syftet med bidragsförändringen är enligt vår mening påtaglig. Att rikta ett särskilt stöd till just de gamla och förlegade vårdformer som utgör ett undantag från en i övrigt progressiv vårdutveckling kan inte anses välbetänkt. Vården av missbrukare är en verksamhet som inte enbart är hänförlig till en kort institutionsvistelse utan innefattar alla vårdkedjans länkar. Samhällets kostnader har därför snabbt kommit att rusa i höjden inte enbart på grund av ökade kostnader i själva vården, utan också för att missbruket blivit mer komplicerat, såren djupare och läkningen vanskligare. finns vårddygnskostnader allt från /dygn (varav stiftelsen själv står för en tredjedel) upp till kvalificerade storfosterhem med vårddygnskostnader . Detta är inget mått på hög eller låg kvalitét, det är en skillnad i metod, i utförande av vården och på resurserna omkring institutionsvistelsen. Genomgående kan dock hävdas att gamla institutioner med i regel stora hem har låga kostnader emedan nya, kvalificerade med tämligen små behandlingskollektiv är dyra. Detta ställer kommunerna inför ett svårt val. En institutionsvård kan alltså erhållas till priser med variationer . , men också med ett synnerligen variationsrikt resultat. Propositionen hotar enskild vård Det gällande statsbidragssystemet har stått såsom en garant för en stark och varierad institutionsvård. I hägnet av detta statsbidragssystem har redan befintliga institutioner och nya utvecklats. För den enskilde missbrukaren har kommunerna kunnat välja den institution med den pedagogik som passat för att komma till rätta med vederbörandes särskilda problem. Man har inte behövt väga in den ekonomiska situationen eller stå i konkurrens med annan verksamhet. Om propositionen antas talar mycket för att kostnaderna för enskild institutionsvård kommer att ställas mot den kommunala vårdens krav på medel. Många vårdhuvudmän kommer att säga upp vårdavtal, kanske med de mest kvalificerade hemmen. Vi påstår i och för sig inte att vården i de av kommuner och landsting drivna institutionerna är dålig. Men hos de privata vårdgivarna finns ofta en för vården positiv särprägel. Här kan behandlingen bestå i att man samlas omkring en idé som hjälper fram till ett nyktert liv. , som i den kristna omvändelsen lyckas rehabilitera ytterst svåra missbrukare, kan tjäna som ett bra exempel. Utveckling och försök med vissa vårdformer I propositionen föreslås att femte huvudtitelns anslag H5, Utveckling och försök med vissa vårdformer, skall räknas upp med 5 milj. kr. utöver vad som föreslås i proposition 1984/85:100 bilaga 7. Vi delar inte den uppfattningen. I budgetpropositionen föreslagen uppräkning från 7 till drygt 18 milj. kr. är enligt vår mening tillräckligt stor. Utveckling och försök i övrigt bör bedrivas inom ramen för de anslag som avser reguljär verksamhet. Sammanfattning av vår ståndpunkt Vi anser att propositionen innebär betydande risk för att förstelnad, offentligt bedriven institutionell missbrukarvård konserveras. Dessutom innebär den att de enskilda vårdgivarna, som så ofta står för utveckling och nytänkande, kan tvingas lägga ner sin verksamhet helt eller till stora delar på grund av att bidragen med den föreslagna, nya konstruktionen kommer att dras in till förmån för en utvidgning av den kommunala öppna missbrukarvård. Propositionen bör vad avser förändrad bidragskonstruktion avslås. Med stöd av det anförda hemställs 1. att beslutar avslå proposition 1984/85:151 vad avser förändrad konstruktion av statsbidrag till missbrukarvård, 2. att med avslag på propositionens förslag i motsvarande del beslutar att för /86 under H 5. Utveckling och försök med vissa vårdformer anslå det i budgetpropositionen föreslagna beloppet, . () () () () BO () () minab/gotab 1985