mot · G802791 · 1985-01-21 00:00:00 — m. fl. Utbildning och forskning av hög kvalitet är av största betydelse för att långsiktigt förbättra ekonomiska läge och för vårt välstånd över huvud. Högskolesektorn har inte helt kunnat undantas från besparingar. Forskning och forskarutbildning har dock fått ökade anslag. De omfördelningar som blir nödvändiga att göra mellan skilda delar av högskolans verksamhet måste innan de genomförs bli föremål för noggranna överväganden och omsorgsfulla analyser. anser att en utgångspunkt när det gäller resurstilldelningen till högskolan måste vara att vi skall värna om utbildningens och forskningens/ forskarutbildningens kvalitet. Forskning/forskarutbildning bör inte vidkännas minskade anslag. När det gäller grundutbildningen förekommer en tydlig obalans i efterfrågan på högskoleutbildade med olika utbildningar. Grovt kan denna obalans uttryckas så att personer med en utbildning som i huvudsak riktar sig mot den offentliga sektorn har svårare att få arbete än övriga. Till den senare kategorin, som alltså har lättare att få arbete, hör personer med teknisk, naturvetenskaplig och ekonomisk utbildning. Detta talar för att vissa utbildningar bör kunna minskas, medan det i andra fall är angeläget med en utbyggnad. denna omstrukturering måste ske med beaktande av kvalitetskraven. Det kan inte uteslutas, för att utbildningens kvalitet skall kunna upprätthållas, att nedläggning av hela högskoleenheter är att föredra framför nedskärningar över hela linjen. I budgetpropositionen tar regeringen emellertid avstånd från denna möjlighet. Regeringen utgår i stället från att den nuvarande högskoleorganisationen under alla omständigheter skall ligga fast. Varken de ekonomiska förutsättningarna under vilka högskolan har att arbeta eller de dimensioneringsförändringar som är aktuella skall enligt regeringen få leda till att någon av de mindre högskolorna avvecklas. Vi anser att regeringen i sitt ställningstagande till de mindre högskolorna börjar i fel ända. I stället för att, som regeringen vill, fylla den befintliga högskoleorganisationen med mer eller mindre ändamålsenliga uppgifter måste utgångspunkten vara att se hur man på bästa sätt kan tillgodose det utbildningsbehov som finns i samhället. Att till varje pris cementera den nuvarande högskoleorganisationen kan leda till resursslöseri. politik kan leda till att utbildningsutbudet vid de mindre högskoleenheterna planeras och genomförs endast i syfte att bevara högskolan. En högskola kan enbart motivera sin existens om den ger utbildning som är adekvat för samhället och för den enskilde, och som är av god kvalitet. Statsmakternas direktiv när det gäller anslagsframställningarna inom högskolesektorn bör därför innefatta möjligheten att föreslå nedläggning av hela högskoleenheter, om detta anses motiverat. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. En minskning av högskolans byråkrati är väsentlig. UHÄ för i sin petita för /86 fram en alternativ ordning för anslagsframställningen, innebärande en övergång till treåriga planeringsperioder. Högskolan skall enligt denna idé avge en fullständig anslagsframställning endast . Statsmakterna måste i konsekvens därmed ta ställning till högskolans resurstillgång i treåriga planeringsperioder. Anslagsframställningen och budgetpropositionen under mellanliggande år bör då till stor del utgöra konsekvenser av tidigare fattade beslut. En ordning av ovan skisserat slag skulle kunna innebära bättre möjligheter till långsiktig planering för universiteten och högskolorna, som en minskning av byråkratin kan komma till stånd. Den översyn av anslagssystemet som regeringen aviserar bör ta sin utgångspunkt i UHÄ:s förslag. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Regeringen föreslår att varje högskoleenhet för /87 skall genomföra besparingar med i propositionen angivna belopp. Propositionen anger två vägar att genomföra denna besparing. Den första innebär att man ger avkall på bredden i verksamheten, t. ex. genom ett minskat antal alternativa kurser eller studiegångar. Den andra vägen innebär åtgärder som hänför sig till rationaliseringar och effektivisering. En genomförd studie av byråkratin inom högskolan bekräftar tidigare undersökningar att antalet administrativa tjänster sedan högskolereformen genomfördes har ökat kraftigt. Denna utveckling är mycket oroande. Enligt vår uppfattning är det inte rimligt att göra generella besparingar som berör undervisningen som universitetsförvaltningarna i princip är orörda eller t. o. m. fortsätter att öka. De besparingar som föreslås för /87 bör därför i huvudsak avse högskolornas administration och förvaltning. Besparingarna bör däremot endast undantagsvis innebära minskat antal alternativa kurser eller studiegångar. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Ännu en åtgärd som föreslår för att minska byråkratin är att regionstyrelserna avskaffas. De kontakter som är nödvändiga inom varje region av utan den adminstrativa överbyggnad som regionstyrelserna utgör. Ytterligare en åtgärd som kan minska byråkratin är ökade möjligheter för universiteten/högskolorna att bestämma om vissa förenklingar av den lokala antagningen. En sådan ordning beskrivs närmare under rubriken . har genomgående intagit en restriktiv hållning till att allmänintressena skall vara representerade i de lokala högskoleorganen. Detta har bl. a. tagit sig uttryck i att vi motsatte oss den förändring som beslöt om och som innebar att förvaltningsnämnderna tillfördes företrädare för allmänintressen. Vi vidhåller att förvaltningsnämndernas sammansättning bör vara den som tidigare gällde. Vi anser vidare att tiden är mogen att studera erfarenheterna också av andra högskoleorgans arbete och sammansättning. Vi menar att det finns skäl att ifrågasätta den nuvarande ordningen där studerande och s. k. övrig personal har att pröva meriterna för sökande till bl. a. professurer eller ta ställning i andra rent vetenskapliga frågor. F. n. arbetar tillträdesutredningen med en översyn av tillträdesreglerna och antagningssystemet till högskolan. Det är viktigt att denna utredning kommer med förslag till ett nytt antagningssystem där de många och av oss påtalade orättvisorna försvinner. En utgångspunkt i arbetet att förbättra antagningsreglerna måste enligt vår uppfattning vara att underlätta för de ungdomar som lämnar gymnasiet att få tillträde till högre utbildning. På initiativ av har det ursprungliga antagningssystemet ändrats just i syfte att göra det lättare för ungdomar att få en högskoleplats. Att dessa ändringar har gett önskad effekt ger antagningsstatistiken från UHÄ besked om. Av denna framgår bl. a. att den yngsta åldersgruppen, den under , har ökat sin andel av de antagna inom alla sektorer. Alltjämt är det dock enligt vår uppfattning alldeles för många bland de yngsta sökande som inte kommer in på högskolan. Enligt UHÄstatistiken () utgör den nämnda åldersgruppen av de sökande och av de antagna. Åldersgrupperna under utgör av de sökande och av de antagna medan åldersgrupperna utgör av de sökande men av de antagna. Erfarenheterna ger vid handen att de ungdomar som lämnar gymnasieskolan och som vill fortsätta till högskola ofta får vänta innan de får tillträde till högre utbildning. Särskilt mot bakgrund av att arbetslösheten i dessa ålderskategorier f. n. är så hög upplevs denna väntan som destruktiv. Den nu pågående översynen bör alltså ha som mål att ytterligare underlätta ungdomars tillträde till högskolan. Enligt vår mening bör direktantagningskvoten höjas från dagens till . En sådan förändring bör genomföras även om den får till konsekvens att antalet antagna äldre sökande minskar. 1977 fanns ett uppdämt behov av högre utbildning från sökande utan traditionell gymnasiebakgrund. De nya tillträdesreglerna öppnade möjlighet för dessa grupper att i betydligt större omfattning än tidigare få tillgång till högre studier. som förflutit sedan dessa nya regler infördes, kan behovet av högskoleutbildning inte rimligen sägas vara lika stort inom den kategori sökande som prioriterades 1977.1 stället är det enligt uppfattning de ungdomar som lämnar gymnasieskolan som i första hand bör beredas plats inom högskolan. har, som enda parti, konsekvent drivit förslaget om s. k. viktade betyg. Vi ser det därför som positivt att tillträdesutredningen enligt sina direktiv skall studera denna fråga. Inom de högskoleförberedande utbildningarna har den allmänna behörigheten i kombination med den särskilda behörigheten ofta lett till utpräglat taktiska val. Många elever väljer att läsa korta och mindre arbetskrävande linjer för att kunna erhålla en högre betygspoäng. I stället för att välja linje utifrån vad som ger dem bäst förberedelser för högskolestudier väljer de linjer där det är lättast att få hög betygspoäng. Vi menar att man måste hitta metoder som gör detta taktikläsande onödigt. bör därför lämna förslag till ett system med viktade betyg. Enligt vår uppfattning är denna åtgärd brådskande. I vår skolmotion diskuterar vi också frågan om viktade betyg. Frågan om vad som skall krävas i allmän behörighet för tillträde till högre utbildning har ända sedan högskolereformen varit föremål för diskussion. Enligt vår uppfattning bör kraven på den allmänna behörigheten nu ändras så att det för tillträde till de längre högskoleutbildningarna skall krävas 3-årig gymnasiekompetens. Vidare bör som lägsta betyg från gymnasiet krävas minst betyget 3 i vart och ett av de karaktärsämnen som utgör särskilda behörighetskrav för den sökta utbildningen. Båda dessa förändringar leder enligt vår uppfattning till att den enskilde högskolestuderanden får större förutsättningar att bedriva framgångsrika studier och att studieavbrotten blir färre. Regeringen bör ge tillträdesutredningen i uppdrag att utarbeta nya tillträdesregler i enlighet med vårt förslag. anser också att högskolorna bör få större frihet att besluta om den lokala antagningen. Detta har framgångsrikt skett vid i . På en del av de kurser till vilka lokal antagning sker är regelmässigt inte alla tillgängliga utbildningsplatser besatta. Det finns således ledig kapacitet. Det torde mest röra sig om studier i s. k. smala ämnen samt studier på B- och C-nivå. Om universiteten/högskolorna bedömer att berörd institution med stor sannolikhet har möjlighet att ta emot samtliga sökande som uppfyller behörighetskraven synes ett antagningsförfarande motsvarande dagens lokala antagningssystem onödigt. Det enda som skulle behövas i dessa fall är en formell antagning i samband med registrering. En sådan förändring som delvis redan genomförts i innebär administrativa förenklingar och besparingar. Enligt mening borde det vara resp. universitet/ högskolas sak att bedöma vilka kurser som lämpar sig för detta kraftigt förenklade antagningsförfarande. föreslår att regeringen skall ge tillträdesutredningen i uppdrag att beakta vad som anförts om förenkling av den lokala antagningen. Vad gäller antagningsfrågorna anser vi slutligen att en försöksverksamhet bör inledas med antagningsprov. Antagningsprov bör bli utslagsgivande mellan studerande som uppfyller behörigheten. Proven bör utformas så att de mäter både allmänkunskap och kunskap som är särskilt relevant för utbildningen. Det har länge stått klart att studiemedlen till de högskolestuderande är otillräckliga. Tillgängliga undersökningar visar att en studerande med fulla studiemedel har ett underskott med . Detta måste täckas med andra lån eller genom förvärvsarbete. Varje procents höjning av studiemedlen motsvarar en ökad utgift för staten på ca 30 milj. kr. och ger de studerande . Att höja studiemedlen till en nivå som skulle möjliggöra för de studerande att enbart finansiera sina studier med studiemedel är orealistiskt med nuvarande statsfinansiella läge. Den nödvändiga höjningen av studiemedlen måste därför även fortsättningsvis ske successivt. Vi föreslår därför att studiemedlen höjs från nuvarande av basbeloppet till . Höjningen bör träda i kraft . Detta innebär en ökad budgetbelastning med ca 90 milj. kr. i förhållande till regeringens förslag. I budgetpropositionen föreslås en förändring av fribeloppsgränserna, dvs. den inkomst vid vilken studiemedlen börjar minska, så att gränsen sänks något första kalenderhalvåret och höjs andra kalenderhalvåret. Därmed tillmötesgår föredraganden krav från bl. Utöver denna justering bör emellertid fribeloppet höjas. Det uppgår till av basbeloppet (ca /kalenderhalvår). Denna nivå är alltför låg och bör höjas till (ca ). Denna höjning bör träda i kraft från . Förutom de redan nämnda finns ytterligare brister i studiemedelssystemet. Det är därför med tillfredsställelse vi noterar att föredraganden nu föreslår en översyn av hela systemet. Även om det statsfinansiella läget självfallet begränsar reformmöjligheterna anser vi att det finns utrymme för ytterligare förbättringar. En viktig uppgift för en sådan utredning är att undersöka sambandet mellan studietidens längd och de totala studiemedlen. Det finns anledning förmoda att en höjning av totalbeloppet kan leda till effektivare studier genom att de studerande i mindre utsträckning behöver arbeta under Att denna fråga bör särskilt studeras bör därför som sin mening ge regeringen till känna. En reformering av studiemedlen bör också omfatta återbetalningsreglerna. Utredningen bör således få i uppdrag att också presentera en plan för avveckling av den äktamakeprövning som sker vid beräkningen av återbetalningspliktigt belopp. Internationalisering - lättare erhålla studiemedel utomlands Som ett led i internationaliseringsarbetet anser vi att möjligheterna att bedriva högre studier utomlands bör förbättras jämfört med . är möjligheterna att erhålla studiemedel från för studier vid ickenordiskt lärosäte små. Det är enbart när det gäller s. k. bristutbildning, dvs. sådan utbildning som inte ges i eller som inte har tillräckligt antal platser i förhållande till uppskattat arbetsmarknadsbehov, påbyggnadsutbildning, samt i vissa fall del av utbildningslinje, som studiemedel för studier i utomnordiska länder kan erhållas. I en särskild skrivelse till regeringen har CSN föreslagit att en liberalisering av reglerna införs på försök varefter en utvärdering görs . Föredraganden avvisar förslaget av statsfinansiella skäl. Någon kostnadsberäkning presenteras dock inte. Om reglerna för erhållande av studiemedel för studier i utomnordiska länder liberaliseras skulle den enskildes möjligheter att studera utomlands öka. Den hårda konkurrens som råder för tillträde till vissa utbildningar innebär att många presumtiva studerande inte kommer in på någon av de utbildningar de sökt till. Utomnordiska studier finansierade med svenskt studiemedel skulle här kunna utgöra ett alternativ. Dessutom skall vägas in den ökade förståelse för utländska förhållanden som studier utomlands kan ge, det vidgade perspektiv som den utländska miljön ger, och de impulser som kan ges utbildning och yrkesliv i såväl som utlandet. Man skall dock inte bortse från att en liberalisering av principerna kan medföra problem. Det är svårt att på förhand skatta hur många personer som skulle använda sig av en sådan möjlighet. Detta medför att kostnaderna blir osäkra. Vidare finns det yrkesområden i som möter en vikande arbetsmarknad, t. ex. läkarutbildning, tandläkarutbildning och många utbildningar inom lärarutbildningssektorn. Av dessa anledningar kan det vara lämpligt att endast försöksvis, och med undantag för vissa utbildningar, ge möjlighet för presumtiva studerande att erhålla studiemedel för studier i utomnordiska länder. CSN och UHÄ bör få i uppdrag att presentera förslag till en försöksverksamhet utifrån de riktlinjer som CSN presenterar i sin skrivelse. Därvid bör självfallet kostnaderna belysas. beslöt att sätta en kvot för antalet gäststuderande. Denna kvot sattes till 300 studerande. Vi framhöll vid behandlingen av detta ärende att antalet var alltför lågt men accepterade att statsfinanserna f. n. inte möjliggjorde att kvoten sattes högre. Att bereda studenter från utvecklingsländer en studieplats i är ofta ett bra sätt att ge bistånd till ländernas utveckling. De studenter som får utbildning i vårt land kan förväntas göra betydelsefulla insatser i sina hemländer. Vi menar därför att biståndsmedel bör kunna användas för att finansiera studier och uppehälle vid svenska högskolor för ungdomar från tredje världen. SIDA och UHÄ bör av regeringen få i uppdrag att studera förutsättningarna för att med biståndsmedel finansiera studier och uppehälle för ytterligare 300 studenter. En fördel är om dessa studerande kan beredas plats på utbildningar där det råder viss överkapacitet, t. ex. läkar- och tandläkarutbildningen och väg- och vattenutbildningen vid de tekniska högskolorna. Urvalet av studerande bör ske i samråd med resp. lands myndigheter. Enligt vår uppfattning är det viktigt att vi får en mindre strikt reglering av flera utbildningslinjers utbyggnad. Det är också angeläget att fördjupningsstudier krävs på allt fler utbildningslinjer och att attraktiva examensbenämningar knyts till dessa linjer. Starka skäl talar därvid för att filosofie kandidatexamen skall användas som examensbenämning. Enligt nuvarande bestämmelser bör dock examensbenämningar utformas så att de ger meningsfull information om utbildningens omfattning, innehåll eller huvudsaklig inriktning. Enligt vår uppfattning kan detta ske genom att till t. ex. en eventuell humanistlinje knyta examensbenämningen filosofie kandidatexamen med humanistisk inriktning och t. ex. samhällsvetarlinjen knyta examensbenämningen filosofie kandidatexamen med samhällsvetenskaplig inriktning. Examensbenämningen filosofie kandidatexamen med viss inriktning bör endast användas om fördjupningsstudier omfattande minst 60 poäng ingått i genomgången utbildningslinje. Ett betydande problem för forskningen och ett hot mot forskningens kvalitet är svårigheten att rekrytera kompetenta forskare och forskarstuderande. Detta gäller särskilt de tekniska och naturvetenskapliga forskningsområden som konkurrerar med näringslivet om kvalificerade personer. Inom andra områden beror rekryteringsproblemen inte på konkurrensen från näringslivet utan på att basen av studerande lämpade att påbörja forskarstudier är alltför smal. En av de främsta anledningarna till att det är svårt att rekrytera forskare och för forskarstudier lämpade studerande är en alltför låg lönenivå och otillräckligt studiestöd. är löneskillnaderna mellan svenska forskare relativt obetydliga. Oavsett forskningsaktivitet eller andra skillnader i arbetsbörda är lönen för exempelvis professorer i skilda ämnen i huvudsak densamma. Därtill kommer att forskarlönen såväl internationellt som jämfört med likvärdiga arbetsuppgifter inom näringslivet är låg. Dessa förhållanden innebär att det är svårt för högskolan att rekrytera kvalificerade personer till högre forskartjänster. Särskilt påtagligt är detta inom konkurrensutsatta områden. Detta problem illustreras på ett utmärkt sätt i de särskilda beskattningsregler som måst införas för utländska forskare. Det finns en risk att nästa steg tvingas bli en utökning så att de särskilda skattereglerna också måste gälla svenska forskare med attraktiva alternativ i utlandet. Det ankommer på arbetsmarknadens parter att genom förhandlingar bestämma lönerna. finns det emellertid en möjlighet för högskolorna att fördela s. k. marknadslönetillägg (MLT) till enskilda forskare. Detta är en möjlighet för högskolorna att själva differentiera lönerna. Denna möjlighet bör utvecklas genom att en ökning sker av de medel som anslås till MLT. Vad vi här har anfört bör ge regeringen till känna. Efter några uppmärksammade fall där doktorsavhandlingar godkändes på tveksamma grunder föreslog UHÄ att betygsnämndernas sammansättning skulle förändras. Enligt förslaget skall varje betygsnämnd bestå av dels två fasta ledamöter, dels tre tillfälliga ledamöter. Vi anser att UHÄ:s förslag är välmotiverat då vi menar att det finns ett behov av ökad fasthet och kontinuitet inom betygsnämnderna. Bestämmelserna för betygsnämnderna bör därför ändras i enlighet med UHÄ:s förslag. Förkunskapskrav för antagning till forskarutbildning För att forskarutbildningen skall bli framgångrik krävs att den forskarstuderande besitter kunskapsbredd och utblick över besläktade ämnen. Vi anser att det finns uppenbara brister i detta avseende . Det är därför nödvändigt att ändra kraven på behörighet för att antas till forskarutbildning. En fullständig grundexamen om minst 120 poäng med minst 60 poäng i aktuellt ämne bör vara förkunskapskrav inom det förutvarande filosofiska fakultetsområdet. För studerande från utbildningslinjer som inte omfattar 120 poäng bör utbudet av överbyggande kurser utökas så att de kan uppnå motsvarande nivå. Bestämmelserna om allmän och särskild behörighet bör ändras i enlighet med vad vi här förordat. Den kanske viktigaste förutsättningen för att motivera dem som gått igenom en grundläggande högskoleutbildning att fortsätta med forskarutbildning är att det efter doktorsexamen finns arbetsuppgifter även på arbetsmarknaden utanför högskolan där forskningen värdesätts och nyttiggörs. Ett steg i denna riktning är att fullgjord forskarutbildning numera tillgodoräknas med vid beräkningen av tjänsteår. Det är angeläget att går vidare på denna väg och uppställa doktorsexamen som behörighetsvillkor för vissa tjänster inom s. k. lärda verk. En inventering av vilka myndigheter som kan komma i fråga för sådana behörighetsvillkor bör därför göras. Universitetsinstitutionerna måste få spela en större roll än vad de gör f. n. Det är på dem som tyngdpunkten i verksamheten vid högskolorna bör ligga. Väl fungerande institutioner leder till att samarbetet och sambandet mellan forskning och grundläggande utbildning kan fördjupas. Det är därför angeläget att finna en anslagsordning som stärker institutionerna och om möjligt eftersträva att ge den samlade basresurser. uttalade i samband med behandlingen av den forskningspolitiska motionen att det finns behov att förstärka den grundläggande och långsiktiga forskningen i relation till den kortsiktigt inriktade sektorsforskningen. Vi anser att detta uttalande inte räcker. bör därför ge regeringen i uppdrag att upprätta en plan för överförande av forskningsresurser och forskningsansvar från sektorsorganen till högskolan och forskningsråden. Därigenom kan också kvaliteten på forskningen höjas och rationaliseringsbesparingar uppnås. Humanistisk och samhällsvetenskaplig forskning Även om det är viktigt att satsa på naturvetenskapligt och tekniskt inriktad forskning måste också övriga forskningsområden ägnas betydande uppmärksamhet. Resurser måste satsas särskilt på forskning som i vid mening berör människans livskvalitet. Just i tider av ekonomisk åtstramning och snabb teknisk utveckling är det särskilt angeläget att forskningen följer och analyserar samhällsutvecklingen och människors reaktioner. Det sker framför allt inom ramen för humanistisk och samhällsvetenskaplig forskning samt sådan forskning som vänder sig mot problem inom social- och hälsovårdsområdet samt miljö- och naturvård. Det är en angelägen uppgift att slå vakt om den forskning som utförs inom dessa områden. I samband med att behandlade den forskningspolitiska propositionen fick regeringen bakläxa på sin alltför snåla behandling av den humanistiska och samhällsvetenskapliga forskningen. beslöt att som sin mening ge regeringen till känna följande uttalande: En allmän volym och kompetenshöjning inom det samhällsvetenskapliga och humanistiska ämnesområdet samt forskning som avser kulturyttringar och kulturfrågor i övrigt anges i proposition 1983/84:107 även fortsättningsvis som tillhörande de prioriterade områdena. Regeringens satsning på denna forskning är emellertid alltför liten. Starka argument finns för en förstärkning av våra möjligheter att studera samtidskulturen och utforska viktiga inslag i vår kulturmiljö, både nationellt och internationellt.