mot · G8023203 · 1985-05-09 00:00:00 — m. fl. Förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /86, m. m. (kompletteringsproposition) (prop. 1984/85:150) I kompletteringspropositionen upprepar regeringen sin tes års budgetproposition att är på rätt väg. Som underlag för detta påstående anförs att bytesbalansen vänts från ett stort underskott till nära jämvikt, att en industriell expansion inletts, att sysselsättningsläget förbättrats och arbetslösheten nedbringats, att budgetunderskottet har minskat, att kommunernas ekonomi förbättrats, att inflationstakten dämpats och att saneringen av den svenska ekonomin kunnat göras utan ingrejjp i det sociala välfärdssystemet. erkänner regeringen att den svenska ekonomins kris ännu inte är övervunnen. Men om man håller fast vid den tillämpade ekonomisk-politiska strategin blir det möjligt att fullt ut häva de ekonomiska obalanserna och lägga grunden för en långsiktig snabb tillväxt. För att nå målen full sysselsättning, stabil tillväxt och en rättvis fördelning av levnadsstandarden måste enligt regeringen inflationsbekämpningen ställas i centrum för den ekonomiska politiken. Vad regeringen underlåter att betona är bl. a. att arbetslösheten - trots högkonjunkturen - är högre än , att inflationstakten är högre än i de länder med vilka jämförelse vanligen sker och att den starka vinstökningen och över huvud taget förbättringen av det ekonomiska läget skett på bekostnad av starkt nedpressade reallöner. Det finns därigenom ingen stabil grund för ett fortsatt uppsving, ännu mindre för en stabil tillväxt och en rättvis fördelning av levnadsstandarden. Den strategi för den ekonomiska politiken som den tillträdande socialdemokratiska regeringen valde har den själv velat karakterisera som en tredje väg mellan åtstramning och expansion. I kompletteringspropositionen beskrivs den ekonomisk-politiska strategin på följande sätt: Den tredje vägen innebär i stället en kombination av åtgärder för att stimulera ekonomins utbudssida och hålla tillbaka den inhemska efterfrågan genom en stram ekonomisk politik. Genom en kraftig förbättring av de svenska företagens konkurrenskraft har det likväl varit möjligt att öka den efterfrågan som riktas mot svenska produkter - såväl på exportmarknaderna 1 1984/85. 1984/85:3203' som på den svenska marknaden. Därmed har det blivit möjligt att expandera produktion, investeringar och sysselsättning, som bytesbalans och statsbudget kan förbättras. Det blir med andra ord möjligt att både arbeta och spara sig ur krisen. De frågor som måste ställas är emellertid vilka som arbetat och vilka som haft möjlighet att spara, vilka tendenser som gynnats genom stimuleringen av ekonomins utbudssida och vilka som drabbats genom att den inhemska efterfrågan hållits tillbaka, hur den kraftiga förbättringen av de svenska företagens konkurrenskraft åstadkommits och vad som är den andra sidan av denna ekonomiska politik, om den genomförda politiken ökat förutsättningarna för en stabil tillväxt, full sysselsättning och en rättvis fördelning av levnadsstandarden eller om den försvårat att nå dessa mål. Avgörande för den ökning av export, produktion och investeringar som ägt rum har varit dels den kapitalistiska högkonjunkturen, dels den kraftiga devalveringen av den svenska kronan, dels nedpressningen av reallönerna. I den reviderade finansplanen sägs att de svenska företagens relativa exportpriser beräknas ligga lägre än 1981 och de relativa lönekostnaderna per producerad enhet lägre. Lönsamheten i den svenska industrin har vidare ökat mer än i andra industrier. Detta bör ses mot bakgrunden av att lönernas andel av förädlingsvärdet inom industrin starkt minskat - från till . Reallönerna efter skatt har minskat till Av redovisade uppgifter visar sänkning av reallönerna såväl och för såväl industriarbetare som statsanställda och primärkommunalt anställda. Den enda grupp som under dessa perioder kunnat öka sina reallöner är industritjänstemännen. Det uppsving som enligt regeringen karakteriserat svensk ekonomi har alltså till betydande del åstadkommits genom att arbetslönerna hållits tillbaka till fördel för kapitalets profiter. Fördelningen av såväl inkomster som förmögenheter har blivit mera ojämn. Klassklyftorna har ökat. Detta är ingen ovanlig företeelse i kapitalistiska samhällen . Dock brukar vanligen under sådana perioder även reallönerna kunna öka. På denna punkt skiljer sig alltså utvecklingen i från vad som varit normalt. I kompletteringspropositionen sägs att resursanvändningen vridits om i rätt riktning, varmed avses att nästan hela tillväxten av den totala produktionen och industriproduktionen använts till ökad nettoexport och till att öka investeringarna. Detta betraktelsesätt torde vara mycket kortsynt. Genom att konsumtionen så starkt hållits tillbaka till förmån för export och investeringar har den grundläggande balansen i den svenska ekonomin rubbats ännu mera än som i och för sig är vanligt under kapitalistiska högkonjunkturer. Resultatet blir att nästkommande ekonomiska kris sannolikt kommer snabbare och blir djupare än annars skulle varit fallet. Det bör också anmärkas att den förda regeringspolitiken icke utmärkts av strävan att lägga andra värderingar än de kapitalistiska s. k. lönsamhetsmässiga till grund för den ekonomiska utvecklingen. Avgörande för vad som produceras är alltjämt de kapitalistiska företagens profitutsikter. Behovsoch miljöhänsyn får icke leda produktionen. Förutsättningarna för att nå målen full sysselsättning, stabil tillväxt och rättvis fördelning av levnadsstandarden har icke skapats. I motion 1984/85:1582 om den ekonomiska politiken har kommunisternas syn på den ekonomisk-politiska strategin utförligt framlagts. Enligt denna syn måste den ekonomiska politiken innehålla följande element, som bör vara påbörjade eller genomförda inom en överskådlig framtid: Den ekonomiska politiken måste utformas så att den motverkar transnationalisering och industriutflyttning och skapar förutsättningarna för en mera nationellt oberoende och självständig politik och utveckling. (Åtgärder mot kapitalexporten lika väl som mot utländska kapitals uppköp i svenskt näringsliv, bredare länderspridning av utrikeshandeln osv.) Den ekonomiska politiken måste bryta den långsiktiga tendensen till en växande reservarmé av arbetslösa med syfte att trygga allas rätt till arbete. (750 000 nya arbetstillfällen måste skapas fram dels i ett statligt industriprogram, dels i den offentliga sektorn, nationalisering av affärsbanker och stora finansinstitut, löntagarfonderna byggs ut och demokratiseras osv.) Den tekniskt-vetenskapliga omvälvningen måste ställas under samhällelig kontroll och de arbetandes inflytande. (Den dataelektroniska industrin under nationell kontroll, facklig vetorätt vid introduktion av ny teknik, övergång till 6 timmars arbetsdag påbörjas osv.) De senaste årens trend att de lönarbetande får en minskad andel av det samlade produktionsresultatet, som landets överklass berikats på ett historiskt nästan enastående sätt, måste brytas. (Ny skattepolitik baserad på produktionsfaktorskatt och statligt-kommunal enhetsskatt, hårdare beskattning av kapital och förmögenheter, nej till statlig inkomstpolitik riktad mot löneökningar, förbilligande av livsmedel i första hand genom att momsen på mat slopas osv.) Landets ekonomi måste utvecklas i varsamhet mot de ekologiska sambanden och vår livsmiljö. (Sparsamhet och återvinning, försurning och skogsdöd stoppas, kemi- och plastsamhällets risker undanröjs, avvecklingen av kärnkraften genomförs, satsning på alternativa energikällor osv.) I sin översikt av den internationella utvecklingen hävdar regeringen i den reviderade finansplanen att en relativt stabil tillväxt i industriländerna förefaller sannolik. nämns dock vissa problem sammanhängande med den fortsatt ojämna fördelningen av tillväxten, de därigenom uppkomna betalningsobalanserna och den amerikanska dollarns höga kurs. Vår bedömning är att regeringen underskattar motsättningarna och problemen. Arbetslösheten kommer med största sannolikhet att vara fortsatt mycket hög i . De stora arbetslöshetsarméerna i de flesta västeuropeiska länder är uttryck inte blott för en stagnation i den ekonomiska utvecklingen, utan för en djupgående kris som verkar förstörande på hela folkhushållningen och de sociala relationerna i de berörda länderna. Från har rapporterats en avmattning i den ekonomiska utvecklingen och prognoser om en mycket låg tillväxttakt . Den konstlat höga nivån för USA-dollarn kan knappast bli bestående och den nödvändiga anpassningen kan ske i former som skapar stora problem både i och i andra länder. internationella beroende på det ekonomiska området har kraftigt ökat under 1970-och . Det är ett beroende både av de internationella storföretagen och av den ekonomiska politik som förs i andra kapitalistiska länder. (För en utförlig framställning av denna process se rapporten beroende framlagd av vpk:s 90-talsgrupp.) Två viktiga företeelser i detta sammanhang är dels de svenska företagens stora investeringar i utlandet, dels det ökade utländska ägandet av företag i . De av beviljade tillstånden för direkta investeringar utomlands har ökat kraftigt-från 1970 och 3,8 miljarder till 15 miljarder L984. Ökningen har fortsatt under den gångna delen av De totala svenska investeringarna i utlandet är emellertid avsevärt större än dessa siffror. Den stora tillväxten av den till utlandet förlagda delen av svenskägd industri hämmar dels utvecklingen av näringslivet inom , dels ökar den också det svenska näringslivets beroende av utlandet. Även det ökade utländska ägandet av svenska företag- av det totala aktievärdet på beräknas ligga i utländska händer - betyder ett ökat svenskt beroende av vad som sker i utlandet. Regeringen förefaller att underskatta detta beroende, som ju också tar sig uttryck i den amerikanska embargopolitikens försök att styra svensk utrikeshandel och därmed utvecklingen av näringslivet i . Det är enligt vår mening nödvändigt med en fast och målmedveten nationell politik för att så långt möjligt minska ekonomiskt-politiska beroende av utvecklingstendenser och maktgrupper utanför landet. Det ökade beroendet betyder att utrymmet för en självständig utveckling och en självständig ekonomisk politik har minskat. Detta ökar osäkerheten i förutsägelserna om den sannolika ekonomiska utvecklingen under återstoden av 1985. Regeringens prognos att arbetslösheten skall minska och prisstegringen begränsas till förefaller knappast väl underbyggd. Den ekonomiska politikens inriktning på olika områden Även med reservation för olika metoder att beräkna den totala verkliga arbetslösheten intar ett gynnsamt läge jämfört med de flesta övriga kapitalistiska länder. Men de uppnådda resultaten är icke tillräckliga och kan dessutom lätt gå förlorade. Det är sålunda mycket osäkert om ökningen av sysselsättningen inom industrin med ett par tiotal tusen representerar en vändning i den utveckling som berövade i runt tal 100 000 arbetstillfällen inom industrin. Med den politik gentemot kommunerna som föreslås i kompletteringspropositionen är det mycket osäkert om den förutsedda sysselsättningsökningen kan komma till stånd inom den offentliga sektorn. Vi anser att ytterligare insatser måste göras för att hindra en försämring av läget på arbetsmarknaden och för att bringa ned arbetslösheten. Det avgörande är emellertid att få till stånd en sådan förändring av den ekonomiska politiken och näringspolitiken, att ett statligt industriprogram utarbetas och börjar genomföras tillsammans med en planmässig utbyggnad av den offentliga sektorn på det sätt och med de målsättningar som anförts i vpk:s motion om den ekonomiska politiken. För /86 föreslår vi en uppräkning av anslaget till sysselsättningsskapande åtgärder för att minska arbetslösheten och motverka negativa effekter av en konjunkturnedgång. satsades 1,7 miljarder på sysselsättningen, men för /86 har regeringen prutat bort motsvarande insats. Vpk föreslår därför att anslaget för sysselsättning räknas upp med 1 750 milj. kr. och att dessa skall gå till kommuner och landsting för att skapa nya och fasta arbetstillfällen. Som den mest betydande förändringen inom skattepolitiken framhåller regeringen den sänkning av marginalskatterna som genomförts. I kompletteringspropositionen framhålls: Reformen av inkomstbeskattningen syftar, liksom en del andra skattepolitiska åtgärder som har vidtagits eller föreslagits, till att sänka skatten på arbete, sparande och andra produktiva insatser. I gengäld har skatten på konsumtion höjts. Även om den i skattereformen ingående minskningen av det skattemässiga värdet av underskottsavdragen för höginkomsttagarna haft en progressiv verkan, måste summan av verkningarna av de genomförda förändringarna betraktas som regressiv. Eller med andra ord - den genomförda skattepolitiken har gett de största fördelarna till de högre inkomsttagarna. Denna innebörd ligger ju för övrigt alltid i varje höjning av skatten på konsumtion. I redogörelsen för skattepolitiken finns en del ideologiska inslag, som förtjänar att noteras eftersom de betecknar ytterligare avsteg från traditionell socialdemokratisk idétradition. Att sparande betraktas som en produktiv insats måste sålunda betraktas som anmärkningsvärt. tankegången att ett av målen i skattepolitiken bör vara likformighet i beskattningen av produktionsfaktorerna arbete och kapital uppnått genom en sänkning av bolagsskatten! Vad som främst karakteriserat utvecklingen på skattepolitikens område under den socialdemokratiska regeringen sett mot bakgrund av tidigare löften är att ingen omläggning av beskattningen skett genom införande av en produktionsfaktorskatt. I avsnittet nedan om kommunernas ekonomi utvecklas vpk:s krav om övergång till produktionsbeskattning och statskommunal enhetsskatt. I stället för att redovisa de faktiska förändringarna i fördelningen av inkomster och förmögenheter i landet under den förflutna delen av inleds kompletteringspropositionens avsnitt om fördelningspolitiken med en konservativ cynism: Den viktigaste fördelningspolitiska uppgiften nu är att föra en ekonomisk politik som gör det möjligt att nå full sysselsättning och ett stabilt penningvärde. Arbetarklassens och över huvud taget de lägre inkomsttagarnas krav på en mera rättvis fördelning av produktionsresultatet har historiskt ofta bemötts med liknande klyschor. Självfallet drabbar arbetslöshet och inflation hårt de arbetande klasserna. Men detta faktum får ju inte tas till intäkt för att kampen för jämlikhet skulle vara mindre viktig av kris. Tvärtom ökar under sådana förhållanden dess betydelse. Såsom utförligt belyses i rapporten och rättvisa från vpk:s 90-talsgrupp har den utjämnande tendens som kunde spåras brutits. På nytt vidgas nu de ekonomiska och sociala klyftorna. Det dominerande draget i utvecklingen är klassamhällets bestånd och fasthet på praktiskt taget alla områden i samhällslivet. Klyftorna är stora mellan klasserna när det gäller risk för arbetslöshet och utslagning, boendeförhållanden, utbildning, hälsotillstånd, risk för olycksfall i arbetet, möjlighet till kulturella och fritidsaktiviteter osv. Som grupp har kvinnor generellt sett sämre ekonomiska resurser och mindre makt än män. Förslag i fördelningspolitiska sammanhang måste utgå från dessa fakta och effekterna av förslagen måste syfta till att angripa de existerande orättvisorna. Den socialistiska arbetarrörelsens jämlikhetsideal och rättvisekrav måste åter bli ledstjärnor för politiken. I avsnittet om kreditpolitiken ägnar kompletteringspropositionen stor uppmärksamhet åt dollarns utveckling och valutaflödena. Såsom anförts i det föregående kan det konstlat höga nivån för USA-dollarn knappast bli bestående . För att i görligaste mån mildra de negativa effekterna av en krisartad anpassning måste den svenska valutapolitiken söka frigöra sig från det starka beroendet av USA-dollarn. Ett viktigt moment är därvid en begränsning av de svenska storföretagens kraftigt ökade investeringar utomlands. I detta syfte föreslår vi en särskild kapitalexportavgift att utgå på den del av svenska direkta investeringar utomlands som finansieras genom betalning från . De svenska investeringarna utomlands bör även i övrigt begränsas och ställas under hårdare kontroll på det sätt som tidigare föreslagits i motioner till detta (bl. a. genom vetorätt för de anställda vid det investerande företaget). I kompletteringspropositionen understryks de svårigheter som vållas genom de stora kortsiktiga svängningarna i det privata valutaflödet. Det sägs att dessa svängningar är oundvikliga, inte minst beroende på att de löpande betalningarna med omvärlden uppvisar starka säsongmässiga variationer. Det är framför allt dessutom också så, att spekulation förekommer i både den svenska och andra valutor särskilt i som utmärks av stora förändringar i valutakurserna. En centralisering av utlandsbetalningarna till skulle enligt vår mening väsentligt underlätta att lösa dessa problem. Regeringen föreslår att en del av den likviditet som finns uppbyggd i näringslivet och i kommunsektorn skall bindas på konton i . När det gäller företagen accepterar vpk detta förslag. Vi anser också att det kan ifrågasättas om inte dessa medel borde föras över till och löntagarfonderna samt användas för investeringar i nya samhällsägda och löntagarägda företag. När det gäller kommunsektorn avvisar vpk förslaget. Det är fel att betrakta landstingskommuner och primärkommuner som en staten motstående part, vars tillgångar i form av likvida medel bör dras in till för att inte råka användas på ett för samhällsekonomin skadligt sätt. Tvärtom måste det anses angeläget att kommunsektorn har medel för att bekosta den utbyggnad av den offentliga sektorn, som ur en rad olika synpunkter är nödvändig. Steriliseringen av medel från den kommunala sektorn kommer dessutom som påbröd till en rad andra av regeringen föreslagna åtgärder, som hårt drabbar kommunernas ekonomi. Det aktuella budgetläget. Beräkningarna i kompletteringspropositionen av det sannolika budgetunderskottet för /86 visar en minskning med inemot jämfört med vad som beräknades i budgetpropositionen. Skillnaden beror framför allt på en ökning av de beräknade inkomsterna. Budgetunderskottet beräknas nu till . I vpk-motionen om den ekonomiska politiken framhölls att problemen med de kassamässiga underskotten betydligt överdrivs, men att det självfallet var nödvändigt att hålla dem under kontroll. Underskotten i den svenska statsbudgeten har framför allt skapat fördelningspolitiska problem genom att de medverkat till en koncentration av sparandet och till höga räntebetalningar. Vpk avvisade metoden med en kontraktivt verkande politik och hävdade, att en mindre minskning av budgetunderskottet än den regeringen föreslagit skulle kunna medföra en större ökning av såväl bruttonationalprodukten som den privata och offentliga konsumtionen. Denna uppfattning torde alltjämt vara riktig. Vi upprepar icke här alla de i våra motioner i anslutning till budgetpropositionen ställda förslagen. Några av förslagen har emellertid ökat i betydelse och bör därför föras fram på nytt. Det gäller framför allt kravet att stärka de arbetandes köpkraft och konsumtion genom en sänkning av priserna på livsmedel. Det effektivaste sättet att nå detta är en sänkning av mervärdeskatten på mat. Vi förordar därför att momsen på mat slopas i tre etapper. De två första genom kraftiga ökningar av livsmedelssubventionerna och tredje steget genom att hela matmomsen slopas. Som ett led i denna plan föreslår vi en ökning av livsmedelssubventionerna med 3 000 milj. kr. Härigenom ökar livsmedelssubventionerna till i runt tal 6 000 milj. kr., vilket motsvarar en tredjedel av konsumenternas utgifter för matmoms. Det bör emellertid anmärkas, att kostnaderna för statskassan blir betydligt lägre, eftersom en väsentlig del av de för konsumenterna frigjorda medlen torde komma att användas för annan, momsbelagd konsumtion. Såsom anförts ovan anser vi också att ytterligare 1 750 milj. kr. under budgetåret måste anvisas för arbetsmarknadspolitiska åtgärder. I det föregående har ställts kravet om en särskild kapitalexportavgift att utgå på den del av direkta investeringar utomlands som finansieras genom betalning från . Denna kan beräknas inbringa ca 300 milj. kr. Vidare anser vi det motiverat med en höjning av omsättningsskatten vid aktiehandel till . Detta kan beräknas inbringa ca 800 milj. kr. I årets långtidsbudget presenteras två olika alternativ för den ekonomiska utvecklingen. Det ena benämns lågalternativet, det andra högalternativet. Inget av dessa alternativ är emellertid byggt på en ekonomisk utveckling som motsvarar de krav som måste ställas på skeendet . I rapporten alternativ ekonomisk strategi för 90-talet, utarbetad av vpk:s 90-talsgrupp, ges en framställning av en ekonomisk politik som leder till en tillväxt med genomsnittligt fram till år 2000.1 grova drag består denna politik av följande huvuddelar: 1) Omfördelning av inkomster från rika till fattiga länder. 2) En ny inriktning på varuproduktion och utrikeshandel, som gör mindre ekonomiskt beroende av kapitalismen i och . 3) En utbyggd och demokratiserad offentlig sektor. 4) En kraftig förkortning och utjämnande fördelning av arbetstiderna. 5) En utjämnande fördelningspolitik. 6) En strategi för brytande av storfinansens makt, med bl. a. utbyggda och demokratiserade fonder. En ekonomisk politik av detta slag måste enligt vår mening ligga till grund för utvecklingen och därmed också för långtidsbudgeten. Den offentliga sektorns effektivitet. I kompletteringspropositionen diskuteras också frågan om effektiviteten inom den offentliga sektorn. Uppgifter redovisas som tyder på att produktiviteten i den offentliga sektorn sjunkit sett över hela . i ett kortare perspektiv tyder dock resultaten på att produktiviteten i den statliga administrationen ökat . Landstingens, främst sjukvårdens, produktivitetsminskning, som tidigare anses ha varit avsevärd, skulle ha avtagit. Det måste i anslutning till dessa uppgifter starkt understrykas, hur vanskligt det är att finna korrekta mått på effektiviteten inom en offentlig sektor där det mesta arbetet är tjänsteproduktion inom sektorerna omsorg, sjukvård, utbildning etc. För att finna vettiga och rimliga effektivitetsmått inom den offentliga sektorns tjänsteproduktion måste man utgå från denna verksamhets speciella karaktär och målsättning. (Se här den utförliga diskussionen i rapporten från vpk:s 90-talsgrupp.) Den s. k. effektivisering som skett har mest bestått i besparingar, vilka inneburit nedskärningar av personal och resurser och den har genomförts av rationaliserare som uppifrån och utifrån riktat snabba hugg mot verksamheterna. Effektivitets- och rationaliseringskriterierna har man hämtat från företagsekonomins vinstinriktade metoder, där det gäller att med ny teknik skära ned på arbetskraften utan hänsyn till de samhälleliga följderna. Sådana metoder kan få, och har i viss mån redan fått, katastrofala konsekvenser inom en verksamhet som inte skall producera varor, utan i stället omsorg, vård, social service och utbildning. De uppgifter som måste lösas när det gäller den offentliga sektorn är såväl att demokratiskt förankra, avbyråkratisera, effektivisera och fördelningspolitiskt rättvist finansiera den offentliga sektorn som att utveckla den för att trygga sysselsättningen. Av de borgerliga regeringarnas fyra sparpaket på sammanlagt togs mer än hälften (15 miljarder) av kommuner och landsting. Dessa 15 miljarder motsvarade höjd kommunalskatt med . Att kommuner och landsting drabbades särskilt hårt var ingen tillfällighet. Det var en medveten och klart uttalad politik från dessa regeringar att skära ner på kommunernas inkomster och begränsa deras verksamheter (volymtillväxten) från till högst . Syftet med denna politik var att frigöra resurser från den påstådda "inlåsningen i den offentliga sektorn och därigenom realisera en exporttillväxt och minskning av statens budgetunderskott.