mot · G8022053 · 1985-01-25 00:00:00 — Motion 1984/85:2053 m. fl. En resursbevarande återvinnings- och avfallspolitik Regeringen inleder sin budgetbeskrivning, i bilaga 11 till proposition 1984/85:100, om miljövård med följande: Att trygga alla människors rätt till en god livsmiljö är målet för miljöpolitiken. Miljöförstörelse måste hejdas och förstörd miljö så långt möjligt återställas. En rättvis fördelning av naturresurserna kräver en planmässig, långsiktig hushållning med begränsade tillgångar. Hänsyn och omtanke om miljön måste vara vägledande för den långsiktiga planeringen. Det är säkert många som anser sig kunna stödja det här uppsatta målet för miljöpolitiken och även ställa sig. bakom de här deklarerade allmänna principerna. De politiskt betingade skiljaktigheterna kommer att framgå när det gäller att omsätta de allmänna uttalandena i praktisk konkret miljöpolitik. Det kan då komma att visa sig att en kapitalistisk marknadshushållning, med vinsten som drivkraft, ofta kommer att representera ett intresse som är motstående till de ovan deklarerade miljöintressena. Statsmakten kommer då in som en medlare mellan dessa motstående intressen och söker göra en avvägning. Här menar vi att folkhälsa och goda livsbetingelser för kommande generationer parat med ett samhällsekonomiskt sätt att räkna måste väga tyngre än förhållandevis kortsiktiga företagsekonomiska lönsamhetsintressen. kommunisterna är också företrädare för en socialistisk miljöpolitik. En sådan politik innebär att en planerad ekonomi steg för steg införs och att miljöpolitiken integreras i det totala planeringssystemet. Först då kan den långsiktiga planering som regeringen talar om i det ovan angivna citatet få genomslag inom hela samhällsutvecklingen. Ännu utvecklades industri- och samhällsbyggande utan några större hänsyn till effekterna på miljön. Först när dessa effekter började bli tydliga, , kom miljödebatten och insikten om att både tillgången av naturresurser och belastningen på miljön av avfall från den mänskliga verksamheten hade sina gränser. En konsekvens av denna insikt blev att en miljöpolitik måste formas. Grunden lades i en miljölagstiftning. Den reglering som följde av lagstiftningen lades på en miljövårdsförvaltning. Den centrala lades till , den regionala till länsstyrelsernas naturvårdsenheter och den kommunala till miljö- och hälsoskyddsnämnderna i kommunerna. Lagar är nödvändiga som grund och miljövårdsmyndigheter behövs för 1 1984/85. tillämpning av lagarna, men dessa kan ändå inte vara den drivande kraften i de för människorna mycket viktiga miljö- och överlevnadsfrågorna. Den drivande kraften finns bland folket självt. Där finns de väljare som väljer politikerna och därför kan knappast de folkvalda företrädarna vara opåverkade av de krav som reses ute bland dessa väljare. Det var en folkrörelse som drev fram lagstiftning om miljövårdsförvaltning, och det är trycket från folkrörelsen som kommer att flytta fram positionerna när det gäller skyddet av den mänskliga livsmiljön. Därför måste miljörörelsen ha samhällets fulla stöd, och därför är det viktigt med samverkan mellan miljörörelsen och övriga folkrörelser. Det är samhällets uppgift att ta fram ett allsidigt beslutsunderlag i miljöfrågorna, men det är politiskt ansvarigavilka kan ställas till svars inför väljarna - som skall besluta. Återvinning och avfallshantering måste vara inplanerad före tillverkning Utvecklingen inom det västerländska industrisamhället under de två första årtiondena efter karakteriserades av allt fler konsumtionsvaror på marknaden. Många av dessa tillgodosåg inte några mänskliga primära behov. Det gällde bara att med raffinerade reklammetoder söka få folk att köpa de mest onödiga prylar som gav god vinst. hållbarhet, nya material och ny modeinriktad formgivning skulle locka folk att slänga det gamla och köpa det nya. Antalet engångsartiklar ökade, och utvecklingen var på väg mot ett slit och släng-samhälle. I och med miljö- och resursdebatten har attityderna vänts. I ett resursbevarande samhälle måste man utgå från att de råvaror som ingår i varorna på marknaden skall kunna återvinnas, när varorna slutar som avfall. Då får man en cirkulation av material som liknar den som sker i naturen. Då kan viktiga råvaruresurser bli uthålliga och finnas tillgängliga långt fram i tiden när kommande generationer avlöst oss. Politiskt kommer denna återvinningsprincip till uttryck i regeringens proposition 1975:32, om Återvinning och omhändertagande av avfall. Vid denna propositions behandling i jordbruksutskottet (JoU 1975:10) skrev utskottet följande, som sedan antogs av : I propositionen erinras om att vi under det senaste århundradet genom utnyttjande av teknik och vetenskap på ett tidigare oanat sätt har lärt oss bruka naturen och förfoga över dess tillgångar. Detta har i grunden förändrat människornas tillvaro. Det tidigare på naturahushållningens grund byggda samhället har ersatts av industrisamhället med hög varuproduktion. För flertalet människor i vårt land har det betytt välstånd och frigörelse från nöd och fattigdom. Denna utveckling har emellertid i många fall inneburit ett hårt utnyttjande av naturtillgångar. Vi vet nu att dessa inte är obegränsade. Utvecklingen har också medfört svåra olägenheter från miljöskyddssynpunkt. Därför kan vi inte utan allvarliga följder för framtiden fortsätta på samma sätt. Kraven på en rättvisare fördelning, internationellt och nationellt, av jordens tillgångar skärper behovet av att hushålla med begränsade resurser. I det perspektivet är det nödvändigt att på olika områden hejda slöseriet med råvaror och på nytt ta tillvara det som en gång använts. Detta gäller på energiområdet, men det gäller också i fråga om råvaror i övrigt. Produktionsmetoderna måste utvecklas från utgångspunkten sparsamhet med råvaror och återvinning av en gång använt material. All produktion ger upphov till avfall. har avfall i alltför stor utsträckning betraktats som en oanvändbar restprodukt. Detsamma har gällt för det avfall som uppkommer i hushållen. Använda varor har betraktats som slutligt förbrukade. Avfallet har i stor omfattning fått belasta miljön. Föredraganden framhåller att det synsättet måste förändras. Avfall är en resurs som i största möjliga utsträckning skall användas på nytt. Återanvändning måste vara en ledande princip vid omhändertagande och behandling av avfall. Sparsamhet, hushållning och återanvändning bör alltså vara grundläggande för vårt utnyttjande av naturresurser och för inriktningen av vår varuproduktion. har en stor del av industrins avfall en komplicerad sammansättning. I vissa fall är metoder för behandling och oskadliggörande av avfallet inte kända. Detta är ett oacceptabelt förhållande med hänsyn till att hanteringen av avfallet i många fall medför risker från hälso- och miljösynpunkt. Ansvaret för att det avfall som uppkommer vid produktionen kan tas om hand på ett ur miljö- och resurssynpunkt riktigt sätt måste i första hand åvila producenten. Innan produktionen av en vara påbörjas bör det vara känt hur det avfall som är en följd av själva produktionsprocessen skall behandlas, liksom hur den färdiga varan skall omhändertas sedan den använts. Utskottet har inte något att erinra mot de anförda synpunkterna. Detta av godkända uttalande delar vi helt och hållet. I konsekvens med vad vi redan sagt ovan, att det är lättare att vara överens om vackra formuleringar än dessa formuleringars förverkligande, kan vi inte vara nöjda med den utveckling som skett på återvinnings- och resurshushållningsområdet under de nu som gått sedan beslut. Vi är av den principiella uppfattningen att den som tillverkar en vara också skall ha en metod för återvinning av de råvaror som ingår i produkten. Till den del en sådan återvinning inte är möjlig måste det finnas en metod för hur avfallet från produkten skall kunna omhändertas på ett miljömässigt godtagbart sätt. Inom ett speciellt område, kärnkraftsområdet, har vi en bra illustration till detta planeringskrav. Kärnkraften startades utan att någon slutlig lösning förelåg när det gällde omhändertagandet av avfallet. Här rörde det sig om ett svårhanterligt och farligt högaktivt avfall, men ser man frågan i ett vidare perspektiv inser man att avfalls- och återvinningsfrågorna rimligen alltid bör lösas innan man tillverkar en produkt. Om så sker kan varje produkt sammansättas på så sätt att återvinning och avfallshantering väsentligt underlättas. Vi kan utgå ifrån att de här föreslagna hänsynstagandena till återvinningsoch avfallshanteringsfrågorna inte kommer att beaktas om inte ålägganden görs från samhällets sida. Som en följd av de stora varuströmmarna över landets gränser är det inte möjligt att helt lösa dessa problem genom åtgärder inom landet. I likhet med det gemensamma intresse som visat sig från ett stort antal industriländer när det gäller åtgärder mot försurningen, bör det finnas ett motsvarande intresse för lösning av återvinnings- och avfallsfrågorna. Därför bör verka för att dessa frågor löses inom landet och i internationell samverkan söka påverka andra länder att söka likartade lösningar. Inom landet omhändertas ca hushållsavfall . Av denna volym bränns ca medan resten lagras i avfallsupplag - till kompost eller för återvinning. Inom landet är 23 förbränningsanläggningar i drift, nio är beslutade och två är under planering. Regeringen vill öka reningen av rökgaserna från sopförbränningsanläggningarna och härigenom avskilja ämnen som tidigare släppts ut från luften. Det största problemet är f. n. kvicksilvret i hushållsavfallet. Detta har visat sig vara mycket svårt att avskilja från rökgaserna, eftersom det rör sig om en metall med visst ångtryck och som är svår att stabilt binda till andra ämnen. Det bästa sättet är att kvicksilverhaltigt avfall utsorteras direkt vid källan. Det förutsätter att sådant material är tydligt märkt. När det gäller klorerade föreningar saknas ännu tillräcklig kunskap. Sannolikhet finns emellertid för att det kan bildas små mängder av mycket giftiga ämnen om man förbränner exempelvis PVC-plast som innehåller organiskt bundet klor. Om jonbundet klor, som i vanligt koksalt i matrester, också kan bilda dessa gifter torde vara oklart. De gifter som skulle kunna bildas är klorhaltiga organiska dioxiner och dibensofuraner men också fosgen kan tänkas bildas. Att bygga ut befintliga mätmetoder och utrustning för både kvalitativ och kvantitativ bestämning av dessa giftiga ämnen måste bedömas som viktigt. Det är också en viktig, men möjligen en betydligt svårare uppgift, att fastlägga hur stora utsläpp som skall tillåtas av dessa gifter utan att miljö och folkhälsa tar skada. arbetar nu med dessa problem och avser att lägga fram en strategi för hur dessa problem skall lösas. De sopförbränningsanläggningar som är i drift i landet har en årskapacitet av ca . Energimängden i de tillförda soporna är . Av denna energimängd utnyttjas . Resten är förluster, bortkyld värmeenergi eller beror på att anläggningen i fråga bara förbränner utan att utvinna energi. Emissionskraven vid avfallsförbränning är , oberoende av anläggningens storlek: stoft /m3n, klorväte /m3n och kvicksilver 0,3 br per ton insamlat bränsle och reduktion. Dessa gränsvärden för utsläpp kan förväntas bli skärpta och gränsvärden kan förutses för dioxiner och furaner samt för andra tunga metaller än kvicksilver. Att förbränna allt brännbart i kommunernas avfall är inte den bästa lösningen, även om den visat sig vara den enda som ger ekonomiska tillskott. De sorteringsverk för sopor som man investerat i flera kommuner har i huvudsak blivit misslyckanden. Man får inte tillbaka några rena råvaror. Det man separerat ut är så förorenat och har så dålig kvalitet att det är mycket svårt att sälja. Den bästa lösningen är att genomföra sortering av avfallet vid källan och härvid avskilja allt material som kan bli föremål för återvinning. Detta förutsätter att kommunerna anordnar ett väl fungerande insamlingssystem. För papper fungerar ett sådant system förhållandevis bra i nästan hela landet. Det bör därför vara fullt möjligt att anknyta ett insamlingssystem för återvinningsbart avfall. Det kan bl. a. gälla plast, glas, textilier och skrot. Genom någon form av märkning borde det också vara möjligt att särskilja klorhaltiga plaster och hindra att dessa hamnar i sopförbränningsanläggningarna. Samma system bör användas för avfall som innehåller kvicksilver eller andra miljöfarliga tungmetaller. Det är sålunda viktigt att nya och låga gränsvärden för sopförbränningsverkens rökgasutsläpp fastläggs och kontrolleras genom regelbundna mätningar. Det är också angeläget att möjligheterna att hålla dessa värden underlättas genom att soporna separeras vid källan från miljöskadligt material och material som kan återvinnas. Detta kommer knappast att bli förverkligat om inte regeringen tar erforderliga initiativ. Sådana initiativ bör även omfatta möjligheten att genom olika styrmetoder successivt övergå från produktion av material med skadliga (t. ex. klorhaltiga plaster) och resursslukande effekter till miljövänligare material. Vpk tar upp denna mer övergripande industripolitiska och ekologiskt inriktade frågeställning i en annan partimotion. Åtgärderna ligger väl i linje med de principer som vi här inledningsvis redogjort för. Pappersavfall är i första hand en Fiberråvara Som här redan nämnts fungerar insamlingen av pappersavfall tämligen bra i landet. Det mål som satte upp är därför nu till viss del infriat. Det pappersavfall som totalt insamlades uppgick till . Av denna volym återvanns (- målet var satt till ) medan eldades upp. 230-240 av landets kommuner är på något sätt engagerade i pappersinsamling. Den intäkt som kommunerna f. n. får för varje ton returpapper uppgår till , medan insamlingskostnaden är ca per ton. Det sker också en betydande utrikeshandel med returpapper. exporterar returpapper av skiftande kvaliteter. importeras hela returpapper, mest well och tidningar. I betalas /ton fritt bruken, men fraktkostnaden tar ut det högre priset. I och med utbyggnaden av sopförbränningsverken har returpapperet som fiberråvara kommit i fara. Verken kan ofta betala bättre för papperet som bränsle än det pris man kan få ut när det säljs som fiberråvara. Detta kan knappast vara i överensstämmelse med riksdagsbeslut om återvinning. Därför anser vi att regeringen bör vidta åtgärder som förhindrar att returpapper avsett som fiberråvara eldas upp. 1 1984/85. 3 sami Nr 2053-2055 Insamling med pantsystem för miljövådliga batterier Ett stort antal batterier innehållande giftiga tungmetaller, som kvicksilver och kadmium, säljs i . De används som elenergikällor till elektriska apparater, lampor och elektroniska instrument. Förbrukade batterier som kastas i hushållsavfallet utgör inte miljöfarligt avfall i förordningens mening. Om batterierna följer med i hushållsavfallet och detta sedan bränns kommer tungmetallerna i rökgaserna att belasta miljön. Speciellt kvicksilver är svårt att kunna avskilja vid rökgasrening. Vi anser därför att denna källa till giftspridning möjligt skall elimineras. Den bästa metoden är då att, i samband med källsortering av annat avfall, de aktuella batterierna läggs för sig för hopsamling och senare destruktion och återvinning under miljömässigt godtagbara förhållanden. har utarbetat ett handlingsprogram för hantering av de här aktuella miljöfarliga batterierna (SNV PM 1688). Denna utredning har remissbehandlats och är föremål för överväganden i . Förslagen i utredningen innebär att alla förbrukade batterier av knappcellstyp och, oavsett batterityp, alla kvicksilveroxidbatterier och nickel-kadmiumbatterier samt alkaliska batterier återlämnas till de affärer som säljer batterierna. Utredningen innehåller anvisningar om hur de aktuella batterityperna skall märkas och hur insamlingen skall finansieras. Om de uppsatta insamlingsmålen inte skulle nås föreslås att ett avgifts- eller pantsystem införs. Vi är för vår del tillfredsställda med att en fråga som vi drivit ett flertal år nu står inför sin lösning. Vi vill emellertid uttrycka som vår mening att ett system med en hög pant skall införas redan från början. En hög pant utgör ett starkt ekonomiskt motiv för återlämnande av de miljöfarliga batterierna. Målet måste vara att praktiskt taget alla batterier av miljöfarlig typ återlämnas. Återvinning och återanvändning av dryckesförpackningar I levereras alla drycker, utom mjölk och juicer, till konsumenter i glasflaskor eller aluminiumburkar. Glasflaskorna kan vara retur- eller engångsflaskor. För aluminiumburkarna fungerar numera ett retursystem som innebär att burkarna går till nedsmältning och tillverkning av nya burkar. Vi anser för vår del att förpackningspolitiken skall utgå ifrån vad som är bäst ur resurs- och miljösynpunkt. Också beredskaps- och industripolitiska synpunkter bör vägas in. I beredskapen bör ingå att landets två kvarvarande glasbruk som tillverkar flaskor, och , skall behållas. Om vi bestämmer oss för detta får det effekter på inriktningen av förpackningspolitiken. Vi kan inte godta att aluminiumburken får slå ut returflaskorna inom bryggerierna och vi bör införa ett återglassystem för systemglaset och det glas som annars skulle hamna i hushållsavfallet. Systemglaset behövs som den volymmässiga och ekonomiska ryggrad vilken skall bära med sig en återvinning av allt övrigt kasserat glas i samhället. Tillverkningen av aluminiumburkar som dryckesförpackningar i kom till stånd utan att berörda myndigheter hade möjlighet att reellt påverka. De miljö- och konsumentpolitiska myndigheterna ställdes mer eller mindre inför fullbordat faktum. Många var kritiska till den energikrävande aluminiumburken och en del, bl. a. vpk, krävde att burken skulle stoppas. är aluminiumburken ett etablerat faktum, då har vi att ta ställning till den verklighet som följer av detta på förpackningsområdet. beslutade att anslå 50 milj. kr. som lån till ett pantbolag som skall handha återinsamling av tomma aluminiumburkar. antogs en särskild lag om återvinning av dryckesförpackningar av aluminium som trädde i kraft . Pantsystemet beräknades komma i full funktion . Detta år skall också pantsystemet ha uppnått det uppsatta insamlingsmålet av av försålda aluminiumburkar. En utredning som gjorts av statens industriverk har visat att återvinningsgraden behöver vara för att systemet med återburkar skall kunna jämställas med returglas. Systemet med återinsamling av aluminiumburkar skall utvärderas efter utgången av . Det återglassystem som här redan inledningsvis omnämnts togs upp i ett tillkännagivande till regeringen av . Man visade att en mycket stor del av vin- och spritförsäljningen skedde i engångsflaskor. Returflaskorna cirkulerade dessutom endast ett fåtal gånger som kan jämföras med bryggeriindustrins returflaskor som cirkulerar 30-40 gånger. Införandet av ett återglassystem, inom vilket Systembolagets flaskor skulle utgöra den volymmässiga basen, ansågs av vara av intresse såväl från industri- och sysselsättningssynpunkt som från miljösynpunkt. som allmänheten återlämnade de pantbelagda sprit- och vinbuteljerna skulle det ges möjlighet att också lämna ifrån sig annat glas från hushållen som annars skulle belasta hushållsavfallet. Det av beslutade återglassystemet bereds fortfarande i regeringens kansli. Berörda instanser är involverade i beredningen av ärendet. Vid behandling i jordbruksutskottet utgick utskottet från att regeringen i samråd med berörda parter förbereder åtgärder i linje med beslut. Ett liknande svar gav jordbruksministern på en fråga i kammaren . Vi förordar för vår del en inriktning av förpackningspolitiken för drycker i enlighet med vad vi ovan anfört och genomförande av ett återglassystem i enlighet med beslut . En sådan politik bör leda till att de två ovannämnda glasbruken kan behållas. Hantering av miljöfarligt avfall Som är redan nämnts så uppstår stora mängder avfall inom ett industrisamhälle. En del av detta avfall kan anses vara miljöfarligt. Enligt lag åvilar det i första hand den som producerar miljöfarligt avfall att själv ta hand om detta på ett från miljösynpunkt godtagbart sätt. Så sker också i den mån det ställer sig företagsekonomiskt fördelaktigt. I annat fall måste avfallet överlämnas till andra för omhändertagande och behandling. Ur en stor del av det miljöfarliga avfallet är det möjligt att återvinna kemikalier för nytt bruk. I finns f. n. 28 företag med tillstånd enligt 14 § förordningen om miljöfarligt avfall. Från dessa behandlingsföretag och direkt från industrin kommer emellertid miljöfarligt avfall som kräver en mycket kvalificerad anläggning för att kunna omhändertas och behandlas. Det stod tidigt klart att denna kvalificerade destruktion av miljöfarligt avfall inte skulle kunna få en bra lösning, om man bara förlitade sig till marknadskrafterna. Därför beslutade att inrätta en behandlingsanläggning för miljöfarligt avfall, vari staten skulle ha inflytande. Man ansåg att endast genom att samhället tog över det organiserade ansvaret för det slutliga omhändertagandet av miljöfarligt avfall kunde garantier skapas för att sådant avfall blir omhändertaget och att detta sker på ett från hälso- och miljösynpunkt tillfredsställande sätt. Det redan tidigare existerande fick detta uppdrag. Staten trädde in som huvudägare () i . Verksamheten började med en inventering av behovet, inom och utom landet. Det visade sig då att det förelåg en stor brist på resurser för kvalificerad förbränning av miljöfarligt avfall. Därefter projekterades en anläggning som avsågs att förläggas till Norrtorp inom Kumla kommun i inom det område som var starkt påverkat av det tidigare verksamma skifferoljeverket i . Tillstånd enligt miljöskyddslagen gavs för anläggningen av . En lokal miljörörelse uppstod som aktivt motsatte sig Norrtorp som lokaliseringsort. En av regeringen tillsatt enmansutredning fick i uppdrag att pröva alternativa lokaliseringar. Utredaren fann att han inte kunnat finna någon bättre lokalisering än just Norrtorp. fastställde regeringen ett nytt tillstånd, eftersom bl. a. överklagat det redan beviljade. Det nya, och slutliga, tillståndet innebar dock att villkoren i flera avseenden skärptes jämfört med det första tillståndet. i är färdigställd och provdrift har pågått fram . Före idrifttagandet har miljöförhållandena i omgivningen noga kartlagts. Kontroll av luften kring anläggningen har pågått under hela provdriften och skall fortsätta under normaldrift. En tjänsteman vid i har särskilt ansvar att bevaka verksamheten vid . har också haft en särskild övervakare vid anläggningen under provdriften, med befogenhet att när som helst stoppa driften när han ansett detta påkallat. Mot bakgrund av den opinion som fanns mot lokaliseringen följer naturligt av detta att provdriften varit noga övervakad av både den lokala miljörörelsen och av massmedia. En anläggning av det här slaget kan knappast fungera som ett urverk från första Små haverier och tillbud ingår som naturliga inslag i en inkörningsprocess som i all kemisk industri brukar vara förenad med besvär. Publicitet kring detta leder till att människor blir oroliga och man skall ju ta sådan oro på allvar, även om sakkunskapen anser den obefogad. Därför är det av synnerlig vikt att driften vid inte ger anledning till sådan oro i fortsättningen. Därför bör också fortsättningsvis arbeta under särskild bevakning från länsstyrelse och från den centrala miljövårdande myndigheten. Villkoren för utsläpp till luften måste sättas på en nivå som står över all diskussion om hälsorisker. Både villkoren för utsläpp och myndigheternas övervakning måste vara sådana att människorna i området kan hysa förtroende för verksamheten och betrakta den som en för hela landet viktig miljöskyddande verksamhet. När provdriften vid nu är avslutad skall villkoren för utsläpp omprövas. Det förtjänar att påminnas om att det rått oenighet om vilka villkor som egentligen gällt i fråga om utsläpp av klorerade dioxiner och dibensofuraner.