mot · G802671 · 1985-01-18 00:00:00 — Motion 1984/85:671 m. fl. Grundlagsskyddad egendomsrätt och näringsfrihet Grundlagsskyddet för egendomsrätt och näringsfrihet är inte fullgott i vårt land. Det är beklagligt att nödgas göra detta konstaterande eftersom den enskilde på andra områden numera är tillförsäkrad en rad rättigheter mot det allmänna. Tyvärr är det så, att vår grundlag inte innehåller någon principdeklaration om skydd för enskilt ägande. Detta är en brist. Denna brist har blivit alltmer uppenbar , där vissa lagar redan har stiftats och andra mycket omfattande lagförslag är högaktuella, som alla nära berör egendomsrätten. Som exempel kan nämnas förslag till plan och bygglag (PBL), lag om fritt handredskapsfiske, naturresurslag, avverkningskontolag osv. I samtliga fall rör det sig om långtgående inskränkningar av den enskildes rätt att förfoga över sin egendom. Att det allmänna måste ta enskild egendom i anspråk - helt eller delvis - är i vissa fall oundvikligt. Förutsättningen måste dock vara att det föreligger ett betydande allmänintresse som motiverar åtgärden liksom att full ersättning utgår till den enskilde för tvångsupplåtelsen och den förlust eller skada som uppstår. Nuvarande grundlag ger inte klart besked i dessa viktiga frågor. Visserligen innehåller regeringsformen (RF) en bestämmelse som innebär att varje medborgare, vilkens egendom tas i anspråk genom expropriation eller annat sådant förfogande, skall vara tillförsäkrad ersättning för förlusten enligt grunder som bestäms i lag (2 kap. 18 § RF), men man bör då observera att paragrafen i fråga inte föreskriver full ersättning. Utan hinder av grundlag kan alltså i vanlig lag föreskrivas att endast en del av förlusten skall ersättas. En sådan ordning strider mot den rättsuppfattning som av tradition bekänt sig till. I västeuropeisk rätt är nämligen skyddet av enskild egendom starkt. I vårt grannland stadgas mycket riktigt full ersättning vid expropriation. Egendomsskyddet finns också inskrivet i den s.k. som har biträtt. Det borde därför vara en bjudande konsekvens för vårt land att skriva in egendomsrätten i vår grundlag. Den fråga vi här aktualiserat är inte ny, den har stötts och blötts i offentliga utredningar och remissinstanser utan något påtagligt resultat. I ett tidigare skede kunde man hänvisa till att gammal svensk rättstradition gav tillräcklig trygghet för den enskildes egendom. Denna trygghet existerar inte Hotbilden blir allt tydligare. förslag, att skogsägare skall vara skyldiga att utan ersättning tåla intrång av skogsfastighetens värde, är ett typexempel på den nya rättsuppfattning som gör sig bred. Här bör man också ha i minnet hur vissa remissinstanser krävde ett bättre egendomsskydd och varnade för att den kommande utvecklingen skulle urholka äganderätten ytterligare, om en grundlagsreglering inte kom till stånd. Tyvärr fick de varnande rösterna rätt. Problemet rymmer fler aspekter än så. Om man inte till fullo reglerar den enskildes rätt mot det allmänna kan också rättstillämpningen i tvister mellan enskilda komma att påverkas av detta. Tvångsregler med stöd av lagstiftning förekommer ju enskilda emellan vad gäller fastighetsreglering, de finns inom vattenlagen, byggnadslagen, anläggningslagen, lag om enskilda vägar, aktiebolagslagens regler om inlösen av minoritetaktier m.fl. Om det inte klart och tydligt läggs fast att det allmänna skall erlägga full ersättning till den enskilde när egendom tas i anspråk, då är risken stor att negligerandet av den enskildes rätt sprider sig in på de områden där det allmänna inte är part men där det finns en annan stark privat part som hävdar motsvarigheten till allmänna intressen. Enskild egendom bör därför tillförsäkras skydd i grundlag. Skyddet bör omfatta såväl lös som fast egendom liksom förfogandeförhållanden. En särskild utredning bör tillsättas för uppgiften. Grundlagsskyddad närings- och yrkesfrihet Även denna fråga har diskuterats livligt en följd av år. Motionsframstötar har avvisats av med hänvisning till att de inskränkningar i grundlag som i så fall måste göras skulle bli mycket omfattandet och göra skyddet mindre värt. Vi kan inte dela dessa invändningar fullt ut. Självfallet måste näringsfriheten vara försedd med undantag på grund av säkerhets-, hälsovårds-, arbetarskydds- och andra ordningsintressen, men själva grundtanken att varje medborgare skall ha frihet att driva näring och yrke är i sig så betydelsefull att besväret med att utforma undantagsbestämmelser förefaller försumbart. En utredning borde kunna lösa den frågan. Näringsfrihet är grunden för ökad sysselsättning. Skall vi kunna skapa en ökad sysselsättning i vårt land - och detta är ett måste - då bör samhället markera detta på ett bättre sätt än . Markeringen framstår som helt nödvändig om man tar i betraktande hur röster har höjts i rakt motsatt riktning - krav på yrkesförbud och ökad etableringskontroll. Sådana krav motverkar den företagaranda som trots allt lever kvar i vårt land. Både nuvarande och blivande företagare, och särskilt då småföretagare, har ett starkt behov av att känna samhällets stöd också i lag. Därmed främjas både sysselsättningen och konsumenternas valfrihet. är dessa friheter starkt beskurna. Det är mot denna bakgrund angeläget att söka fastställa de gränser som skall gälla för närings- och yrkesfriheten. En utredning bör därför ske i syfte att klarlägga i vilka avseenden en förstärkning av närings- och yrkesfrihet kan ske i grundlag och annan lag. Det anförda bör ges regeringen till känna. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad i motionen anförts om tillsättande av en särskild utredning angående grundlagsskyddad egendomsrätt samt närings- och yrkesfrihet. () () () () () () () () ()