mot · G8022968 · 1985-03-21 00:00:00 — Motion 1984/85:2968 m. fl. Lärarutbildning för m. m. 1984/85:122) I vår partimotion 1984/85:2818 har vi presenterat ett reformprogram för kunskap i skolan. Utgångspunkten för en sådan skola anges i motionen på följande sätt: Varje människa bär inom sig anlag som rätt utvecklade ger henne möjligheter att berika och ta ansvar för sitt eget liv. Det unika i vars och ens personlighet ger nödvändiga bidrag till den mångfald av egenskaper, färdigheter och intressen som behövs för att forma ett gott samhälle. Det är skolans huvuduppgift att utveckla varje elevs begåvning. Det innebär att skolan måste vara så organiserad att den förmår anpassa kunskapsförmedlingen till olika önskemål och behov. Alla elevers rätt till förkovran och framsteg blir reell först när skolan möter den enskildes anlag och intressen med respekt och uppmuntran. En sådan hänsyn till den enskildes särart är dessutom nödvändig för att utveckla varje ung människas tro på sig själv. Att få lyckas i skolan stärker självförtroende och självrespekt. Den enskilde behöver en stabil bas av kunskaper och färdigheter. Basutbildningen skall ge färdigheter i att tala, läsa, skriva och räkna samt grundläggande kunskaper om dagens samhälle, om vår historia och om vårt kulturarv. En skola av detta slag ställer stora krav på sina lärare. Läraren är en viktig länk mellan eleven och det kunskapsarv som har byggts upp under generationer. Det gör lärarens roll ansvarsfull. Lärarutbildningen är ett av de viktigaste medlen för att säkerställa att skolan förmår motsvara de förväntningar den ställs inför. Till kunskap finns inga genvägar. Den måste läras från början. En snabbt föränderlig värld ökar behovet av att lära sig det ändå relativt oföränderliga. Kunskap om grunderna är nödvändig för att senare kunna lära mera. De kunskaper och färdigheter eleverna behöver måste förmedlas inom en fast struktur. Sker inte detta blir undervisningen obegriplig. Begripligheten är i sin tur en förutsättning för varaktighet. Ostrukturerad inlärning blir ytlig och obeständig. Det är av detta skäl ämnena behövs. Lärarnas utbildning måste baseras på en sådan kunskapssyn. Den skall till blivande lärare ge den grundläggande insikten att skolans huvuduppgift är att förmedla kunskaper och färdigheter. Men den måste också ta hänsyn till att barns och ungdomars förutsättningar för inlärning förändras med stigande ålder. Barnens och ungdomarnas behov skall styra de blivande lärarnas 1 1984/85. förberedelse för yrket. Tydligast framträder de olikartade behoven i fråga om ämneskunnandet. Lågstadiebarnens mognadsnivå kräver ett speciellt metodkunnande av lärarna. Ju äldre barnen blir desto större är kraven att läraren har gedigna ämneskunskaper. I fråga om högstadiet är ett tillräckligt ämneskunnande nödvändigt också för att motverka de negativa pedagogiska effekter som blir följden av att läraren är osäker på sin förmåga att möta elevernas förväntningar. Läraren måste vara bäst i klassen. För alla stadier gäller att läraren inte får vara en envägsförmedlare till passiva elever. Läraren skall både stimulera och förmedla. Skall läraren lyckas med sin uppgift krävs såväl metodkunnande som ämneskunskaper i nivå med elevernas mognadsnivå. Lärarens nödvändiga auktoritet kan inte i längden baseras på någonting annat än professionalism. En utbildning som leder dit har lärarna rätt att kräva. Det är med denna utgångspunkt vi behöver regeringens förslag till ny lärarutbildning för . Förslagen uppfyller inte de krav som en skola för kunskap ställer. Regeringens grundläggande misstag är att den sätter ideologiskt motiverade enhetsprinciper före hänsynen till den enskilde eleven och dennes mognadsnivå. Effekterna av regeringsförslaget blir särskilt negativa i första och sista årskurser. o Amneslärarutbildningen försämras. På samma utbildningstid som skall den blivande högstadieläraren hinna läsa in fyra ämnen i stället för dagens två till tre ämnen. I genomsnitt minskas studietiden för varje ämne . Sambandet mellan grund- och gymnasieskolan bryts. Sämre lärarkunskaper leder till sämre elevkunskaper, o Övergången mellan förskola och skola försvåras. Trots ett omvittnat behov av att genom en bättre samverkan förskola - lågstadium kunna ta till vara barnens intressen av att lära lämnar regeringen frågan med kommentaren att planeringsarbetet får visa i vilken utsträckning en samordning är möjlig. Svaret är emellertid redan uppenbart. Skall lärare - som regeringen föreslår - kunna tjänstgöra i sju årskurser kan man inte begär att de dessutom skall kunna förstå och engagera sig i förskolebarnens situation. Enhetlighetstänkandet är ett arv från LUT 74 (Lärare för skola i utveckling, SOU 1978:86). Att en grundskola för alla elever kräver en sammanhållen lärarutbildning var den lika enkla som felaktiva utgångspunkten. Varken LUT eller de som drev fram utredningsförslaget föreföll beredda att förstå - eller ta hänsyn till - att eleverna inte kunde passas in i en sådan schabloniserad filosofi. Regeringen har tvingats ge upp en del av LUT-förslaget. Men kärnan finns alltjämt kvar, nämligen att lärarutbildningen måste anpassas till att är organiserad på ett visst yttre sätt. Det är på detta altare högstadielärarens ämneskunskaper offras. Regeringen anför till stöd för sitt förslag om högstadielärarna att det är viktigt att eleverna inte behöver möta lika många lärare som . Vi finner för vår del detta argument mindre hållbart. Det är visserligen av vikt att övergången till högstadiet görs mjuk, men det ligger inget egenvärde i att antalet lärare på högstadiet i dess helhet hålls nere. Detta gäller i synnerhet om en förändring- som i regeringsförslaget - går ut över lärarnas ämnesdjup. Flera lärare innebär tvärtom möjligheter till stimulerande variation. Enhetstänkandet är den avgörande svagheten i regeringens förslag. Därtill utgår förslaget från en kunskapssyn som inte respekterar kunskapskapitalet. Tydligast kommer detta till uttryck i förslagen om blockinriktning såväl i de lägre årskurserna som på högstadiet. Regeringen hävdar felaktigt att läroplan ger försteg åt blockläsning i samhällsorienterade (so) resp. naturorienterade (no) ämnen. Tvärtom överlämnar läroplanen uttryckligen avgörandet om undervisningens uppläggning till elever och lärare. Att mot denna bakgrund styra lärarutbildningen i blockriktning strider mot läroplanens grundidé om decentraliserat ansvar för undervisningens organisation. En tvingande blockundervisning riskerar att leda till kunskapsförflackning. Många lärare känner otrivsel inför en sådan undervisningssituation. Naturlig samverkan över fiktiva blockgränser försvåras dessutom. Resultatet blir sämre kunskaper för eleverna. I ett viktigt avseende gör regeringen ingenting för att förändra förutsättningarna för lärarutbildningen, nämligen vad avser förkunskapskraven. Genomgången tvåårig gymnasieskola anses alltjämt tillräcklig. Erfarenheten visar att det inte är så i verkligheten. Sammanfattningsvis avvisar vi regeringens förslag på följande huvudpunkter: o Förkunskapskraven är för lågt satta, o Lärarutbildning för nio skolår kan inte ske på en linje, o Ämneskunskaperna för högstadiets lärare tunnas ut. o Integreringen av lågstadielärarnas utbildning med förskollärarutbildning en negligeras, o Blockfilosofin görs oriktigt till ett obligatorium. Vi avvisar regeringens förslag till ny lärarutbildning för . En lärarutbildningsreform måste i stället baseras på medvetenheten om elevernas över åren förändrade behov, på övertygelsen att kunskaper måste förmedlas i en struktur som gör inlärning möjlig samt på insikten att bara den lärarutbildning som ger tillräckligt utrymme för den blivande lärarens önskemål och specialintressen kan ge bra lärare. Av grundläggande betydelse är att lärarutbildningen för anordnas på två utbildningslinjer: en klasslärarlinje och en ämneslärarlinje. Klasslärarlinjen skall omfatta 140 poäng och ge behörighet för undervisning i årskurserna 1-6. Den inledande delen av utbildningen skall ge de blivande klasslärarna goda kunskaper i bl. a. läsinlärningens och matematikundervisningens metodik samt i specialpedagogik. Under utbildningen skall lärarkandidaten specialisera sig mot antingen nybörj arundervisning eller mot de senare årskurserna. I varianten med nybörjarundervisning skall ingå moment som är gemensamma med förskollärarutbildningen, t. ex. barns utveckling och kännedom om förskolans metoder. Syftet med denna specialisering är att klassläraren skall kunna samverka med förskollärare för att underlätta barnens övergång från förskolan till skolan. Vårt krav på en tidigareläggning av skolstarten (motion 1984/85:2818) understryker detta ytterligare. Varianten som inriktas mot senare årskurser skall innehålla möjlighet till fördjupning i ämnen som lärarkandidaten själv väljer. Med ytterligare påbyggnadsutbildning skall den som så önskar kunna skaffa sig behörighet att undervisa i ett ämne också på högstadiet. Ämneslärarutbildningen skall dels ge behörighet för årskurserna 7-9, dels också under vissa förutsättningar för gymnasieskolan. Möjligheten till dubbel behörighet skall således bibehållas. En ämnesutbildning som ger läraren förutsättningar att ge en kvalitativt god undervisning bör som generell regel omfatta minst 40 poäng. Vissa ämnen kan komma att kräva mer än detta. Endast i fråga om vissa s. k. stödämnen kan en 20-poängsutbildning accepteras. För undervisning i gymnasieskolan bör ytterligare ämnesfördjupning krävas. Med en total utbildningsomfattning för lärare av 160 poäng ges med dessa kvantitetskrav utrymme för tre ämnen om vardera 40 poäng samt praktisk pedagogisk utbildning omfattande 40 poäng. Ett av de ämnen som kräver mer studietid är svenska. För behörighet att undervisa i svenska krävs 60 poäng. Dess värre ges likväl inte tillräckligt utrymme för vare sig litteratur- eller språkvetenskapliga studier. Dessutom behöver blivande lärare i svenska ha bättre kunskaper i läs- och skrivinlärning. Vi förordar mot denna bakgrund att studietiden för svenskämnet utökas till att omfatta 80 poäng. Med ramen 160 poäng kan svenska därmed kombineras med ytterligare ett ämne. Vårt förslag innebär i fråga om antalet ämnen - vid oförändrad utbildningslängd - en smalare utbildning än vad regeringen förordar. Detta är en fördel. Vi anser att läraren med ett mindre antal ämnen - men i gengäld av tillräckligt djup - görs bättre skickad att upprätthålla den faktiska kompetensen under hela sina lärarbana. En till 140 resp. 160 poäng låst utbildningstid är å andra sidan inte rimlig. Snarare bör utbildningslängden avgöras av den kombination av ämnen som den enskilde väljer att infoga i sin utbildning. För den som så vill bör det således vara möjligt att efter ytterligare studier antingen bredda sin ämneskombination eller att fördjupa sig i något ämne. Sammanfattningsvis förordar vi för klasslärare en utbildningsomfattning av minst 140 poäng. Högstadiets lärare skall på samma sätt för behörighet till tjänst ha genomgått en utbildning om minst 160 poäng, varav 40 poäng i metodik och pedagogik. Vi avvisar regeringens förslag till drastiska förändringar i möjligheterna att kombinera ämnen. Tanken att inrikta ämnesläraren mot antingen no- eller so-ämnen eller mot språkämnen bygger, som vi tidigare framhållit, på en feltolkning av läroplanen. Det är en fördel för de spontana samverkansmöjligheterna mellan olika ämnen att den blivande läraren själv har stor frihet att kombinera de ämnen som skall ingå i hans eller hennes utbildning. En insnävning av möjliga ämneskombinationer får alltså inte göras. Snarare bör fler kombinationer än vara tänkbara. En sådan är ett humanistiskt ämne i kombination med ett tekniskt/naturvetenskapligt ämne. Regeringens förslag att kombinera praktisk-estetiska ämnen med ett teoretiskt ämne kan vi med denna utgångspunkt tillstyrka. Ettämnesutbildning skall emellertid också vara möjlig för den som så önskar. Det här presenterade förslaget tillgodoser kravet på ämnesdjup och en rimlig spännvidd på de olika lärarkategoriernas undervisningsuppdrag. Dessutom tillgodoses kravet på smidighet och flexibilitet. För att skolutbildningen skall kunna anpassas till varje barns individuella utveckling är det nödvändigt att övergångarna mellan olika skolformer och stadier underlättas. Den mottagande läraren skall veta vad barnet har inhämtat på ett tidigare stadium. Den avlämnande läraren skall känna till vad som väntar eleven för att kunna ge rätt förberedelse. Regeringen har koncentrerat sina förslag till övergången mellan mellanstadiet och högstadiet. Däremot behandlas övriga stadieövergångar mycket knapphändigt. Med vårt förslag kommer samtliga stadieövergångar att underlättas. Klasslärarutbildningens specialisering mot nybörjarundervisning möjliggör en effektiv samverkan mellan förskolans och skolans lärare. De olika inriktningarna av klasslärarutbildningen medger att lärarna efter egna önskemål och med hänsyn till vad som är mest praktiskt avlöser varandra i årskurs 3 eller årskurs 4. Den som har specialiserat sig mot senare årskurser kan med viss komplettering följa sin klass ända upp i högstadiet. Ämneslärare bör på samma sätt i något ämne kunna hämta upp en klass redan på mellanstadiet. Ämneslärare med minst 60 poäng i ett ämne kommer också att kunna tjänstgöra såväl på högstadiet som i gymnasieskolan, vilket underlättar elevernas övergång från till gymnasieskolan. Stadieövergångarna underlättas således på två sätt. Dels ges läraren i sin utbildning kunskap om stadierna före och efter de årskurser den egna huvudinriktningen omfattar, dels har eller kan lärarna skaffa sig kompetens att undervisa också i årskurserna ovanför eller nedanför. Med denna utbildningsorganisation nås målet att underlätta stadieövergångarna utan att ämneskvaliteten eftersätts. Den omfattande s. k. kvackningen har flera orsaker. En orsak är att allt fler skolor känner sig tvingade att lägga upp undervisningen i no- resp. so-block, vilket vi ovan har kritiserat. En annan orsak är att många av de nu verksamma lärarna har två ämnen i sin utbildning. En tredje orsak är att schemaläggningen kompliceras då lärare har önskemål om att arbeta i s. k. arbetslag. Vi anser det angeläget att de lärare som så vill skall kunna skaffa sig behörighet i ytterligare ett ämne. Lika viktigt är att lärarna ges möjlighet att fördjupa sina tidigare kunskaper. Detta kräver att de medel som avsätts för fortbildning inte splittras i för många korta kurser. Utrymmet för längre studier måste ökas. Det bör ingå i det utredningsuppdrag angående personalutbildningen som regeringen avser att ge till universitets- och högskoleämbetet (UHÄ) att undersöka hur kompetensgivande vidareutbildning skall kunna ges ökat utrymme. Tillräckliga förkunskaper är en förutsättning för en högskoleutbildning av hög kvalitet. Vi anser att nuvarande förkunskapskrav till klasslärarutbildningen är otillräckliga. Som förkunskapskrav till klasslärarlinjen bör i stället gälla minst genomgången treårig linje på gymnasieskolan eller motsvarande. Regeringen vill ersätta det nuvarande tregradiga betygssystemet med ett tvågradigt, dvs. endast underkänd och godkänd. Vi delar inte uppfattningen att det är onödigt att gradera de godkända resultaten. Betygssystem blir mindre rättvisa ju färre betygssteg de innehåller. Samma synsätt gäller också bedömningen av lärarskickligheten. Förutsatt att varje lärarkandidat bedöms av flera, oberoende metodiklektorer och handledare bör bedömningen kunna graderas i minst tre grader. Idrottslärarlinjen föreslås bli förlängd med 40 poäng till 120 poäng. Vi delar bedömningen att en förstärkning av ämnesstudierna är nödvändig och tillstyrker förslaget. skall enligt regeringen utredas av UHÄ. I propositionen anges vissa utgångspunkter för detta arbete. Vikten av att lärarkandidaten kommer i kontakt med hela skolverksamheten markeras. Vidare nämns att handledarorganisationen bör göras mer flexibel. Dessa båda utgångspunkter får, enligt vår mening, inte leda till ett system där skolans personal ges ett kollektivt ansvar för de lärarkandidater som praktiserar på skolan. Varje lärarkandidat måste ha en ansvarig handledare. Det är först med ett sådant personligt ansvar handledaren kan ge lärarkandidaten den uppriktiga vägledning som behövs för att kandidaten skall kunna växa in i lärarrollen. Tyvärr lämnar regeringen inte i propositionen några förslag beträffande dimensionering och lokalisering av lärarutbildningen. Behovet av nyutbildade lärare kommer att variera kraftigt . I början av årtioendet kommer behovet att vara litet för att öka kraftigt beroende på stora pensionsavgångar. Detta kommer att ställa stora krav på utbildningsorganisationen. Ostridigt är att dagens lärarutbildningsorganisation är kraftigt överdimensionerad. Flera enheter måste med nödvändighet avvecklas. Det kan emellertid vara olämpligt att lägga ned enheter som sedan måste startas på nytt när utbildningsbehovet ökar. Vi anser att UHÄ bör undersöka möjligheterna att upprätthålla en del av verksamheten vid någon eller några lärarhögskolor genom att ge dem ansvar för den utökade fortbildningsverksamheten. Ämnesutbildningen på ämneslärarlinjen har givits på universiteten. Vi anser att det är av avgörande betydelse att så sker även fortsättningsvis. Den ämnesfördjupning som varje ämneslärare bör ha inom sina ämnesområden förutsätter en utbildning som står i nära kontakt med forskningen. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs 1. att beslutar att avslå regeringens förslag att inrätta en allmän utbildningslinje, grundskollärarlinjen, 2. att hos regeringen begär förslag till en allmän utbildningslinje, klasslärarlinjen, enligt de i motionen angivna riktlinjerna, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om behovet av kompetensgivande vidareutbildning, 4. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om förkunskapskrav till klasslärarlinjen, 5. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om betygsättningen på lärarutbildningarna, 6. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om praktikorganisationen, 7. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om dimensionering coh lokalisering av lärarutbildningen. () PER () () () () () () () () () L. () () i