ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · G8023102 · 1985-04-15 00:00:00 — Livsmedelspolitiken (prop. 1984/85:166) I regeringens proposition om livsmedelspolitiken 1984/85:166 har trädgårdsnäringen inte givits särskilt stort utrymme. I ett häfte på 130 sidor har en sida ägnats åt denna näring och ändå är trädgårdsnäringen, mer än någon annan näringsgren, beroende av hur jordbrukspolitiken utformas. Trädgårdsnäringen i svarar för knappt hälften av vårt lands behov av den typ av baslivsmedel som grönsaker, frukt och bär utgör. Här föreligger alltså ett stort behov av import, vilken kunde begränsas om odlarna hade gynnsammare villkor att arbeta under. Det är därför av vikt att denna näring blir delaktig av samma förmåner som utgår inom jordbrukspolitiken i övrigt. Detta gäller såväl företagsstöd i form av lån och bidrag som sociala stödformer. De former av stöd till avbytarverksamhet, socialförsäkringar och även företagshälsovård som finansieras inom jordbruksregleringen, borde för trädgårdsnäringens utövare bekostas av medel från statskassan. Som motiv för detta kan anföras att jordbruksregleringarna höjer kostnadsnivån även för trädgårdsnäringens förnödenheter utan att producentpriserna höjs på motsvarande sätt. Konkurrensen spelar här stor roll. Propositionens konstaterande att det råder ett visst överskott av livsmedel i vårt land gäller sålunda inte trädgårdsnäringen, och därför hade det varit ett välkommet förslag om regeringen hade bättre uppmärksammat trädgårdsnäringens möjligheter att utnyttja till alternativ odling. Odling av fruktträd och bärbuskar, anläggande av sparrislister och liknande större satsningar som är av mera långsiktig karaktär är lämpliga sådana alternativodlingar. Det är därför viktigt att investeringsstöd i form av lån och bidrag kan ställas till trädgårdsnäringens förfogande. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad i motionen anförts om investeringsstöd m. m. för alternativ odling inom trädgårdsnäringen.
mot · G8023107 · 1985-04-15 00:00:00 — och (prop. 1984/85:166) i har enhälligt föreslagit att och kommuner skall överföras till prisområde 1. Detta motiveras av att jordbruken i nämnda församlingar arbetar under likartade villkor som företagen i angränsande delar av område 1. antar vidare att mjölkpristillägg har tillkommit för att utjämna skillnader i produktionsförutsättningar. och kommuner ingår i området för glesbygdsstöd. Både glesbygdsstöd och mjölkpristillägg har tillkommit utifrån likartade utgångspunkter. Jordbruken i och kommuner är utpräglade småbruk med låg medelinvägning per producent. Ett bibehållet jordbruk är en mycket viktig regionalpolitisk fråga för och kommuner. Vi anser att gränsen för glesbygdsstöd och mjölkpristillägg bör överensstämma för berörda områden. att uttalar sig för att och kommuner skall överföras till prisområde 1. () () 1* 1984/85.
mot · G8023108 · 1985-04-15 00:00:00 — och (prop. 1984/85:166) Anslaget för rationaliseringsmedel till lantbruksnämnden i är helt otillräckligt. Med den svaga lönsamhet som råder är det statliga stödet nödvändigt för att investeringar över huvud taget skall kunna utföras. Nödvändiga investeringar i markförbättrande åtgärder (dikning) samt i byggnader kommer inte att komma till utförande ifall inte beloppen till rationaliseringsmedel höjs. i har för budgetåret äskat om 12 milj. kr. uttalande om att jordbruket i norra skall bibehållas på nuvarande nivå kräver att anslaget till rationaliseringsmedel återställs till tidigare nivå i fast penningvärde. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna att inom ramen för bidraget till jordbrukets rationalisering skall 12 milj. kr. anslås till för budgetåret 1985/86.
mot · G8023110 · 1985-04-12 00:00:00 — i och (prop. 1984/85:166) Prisstödet tiil jordbruket i norra har till syfte att kompensera jordbruket för de högre produktionskostnader som råder i denna del av landet. Den parlamentariska utredningen stöd till jordbruket i norra (Ds Jo 1982:7) utförde omfattande beräkningar för att fastställa de skillnader i produktionskostnader som förekommer mellan norra och . De konstaterade skillnaderna låg till grund för förslag till utformning av prisstödet till norra . För att inte förutsättningarna för jordbruksproduktion i norra skall försämras i förhållande till övriga landet, fordras att prisstödet räknas upp regelbundet i takt med kostnadsökningarna. som LMK föreslog därför årliga uppräkningar utifrån utvecklingen av PMindex. Beträffande vill vi med skärpa påtala att vad statsrådet skriver på s. 93 andra stycket att områdesstödet byggts på och differentierats enligt produktionskostnadskalkylen inte är korrekt. För områdena 3-4 i nuvarande förslag (tidigare område 45) grundas stödet till dessa ingalunda på kostnadskalkylmässiga grunder. Tvärtom är det så att inom görs en avtrappning av stödet på helt subjektiva grunder (utan hänsyn till vare sig reella besättningsstorlekar eller produktionskostnader). Som exempel på detta kan nämnas att man räknat på ett mellanting mellan 15 och 30 kors besättningar trots att besättningsstorleken i verkligheten understiger 15 kor. Vi hävdar med bestämdhet att skall jordbrukarna i kunna överleva så måste de få ett sådant stöd som var avsett. Det betyder att kostnadsläget skall kompenseras enligt produktionskostnadskalkylerna så att de blir jämställda dels med jordbrukarna i men också med sina yrkesbröder i de tre nordligaste stödområdena. De senare får i varje fall i princip kalkylmässig kompensation. Ur länets och synpunkt är det vidare viktigt att storproduktionsavgifterna ej tas bort. Görs detta så gynnas ej familjejordbruket/Norrlandsjordbruket. Tvärtom gynnas stordriften, djurfabrikerna. Detta kan ej stämma med jordbruksministerns tidigare tal om en mera solidarisk inkomstpolitik eller bättre miljö och kvalitet. Skall Norrlandsjordbruket kunna hålla samma snabba effektivitetsökning som måste även stödet till växtförädlingen av norrländska utsäden förbättras radikalt. Eftersom detta ej tagits upp i propositionen föreslår vi att en ökad satsning på detta blir föremål för en fortsatt utredning i likhet med en del övrigt i propositionen. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar att prisstödet till norra och till utformas med beaktande av motionens synpunkter.
mot · G8023114 · 1985-04-15 00:00:00 — Motion 1984/85:3114 Rätt att driva lokal och regional kollektivtrafik på väg (prop. 1984/85:168) I denna motion berörs frågan om avgränsningen mellan lokal och regional trafik och interregional trafik samt det centrala ansvaret för sistnämnda trafik. Utgångspunkten är propositionens resonemang i frågan. Vpk delar uppfattningen i propositionen att ansvaret för den långväga interregionala trafiken skall planeras på riksnivå. Ett problem i sammanhanget är att busstrafikföretag kan koncentrera sig på trafikinsatser av topptrafik, då exempelvis tågtrafiken skulle ha möjlighet att förbättra sin ekonomi och därmed balansera de ofta låga intäkterna och tider då den reguljära trafiken har ett dåligt utnyttjande och därmed sämre intäkter. Ur samhällsekonomisk synpunkt är en sådan ordning otillfredsställande och kan leda till krav på ökade statliga tillskott för att klara ett rimligt basutbud även av lågtrafik. Erfarenheterna visar att sådana tillskott av statsbidrag sedan används som argument för att ifrågasätta exempelvis SJ:s ekonomiska effektivitet. Men det är inte möjligt för något trafikföretag att klara utgifterna enbart med inkomster från lågtrafikperioder. Det finns exempel på att länstrafiken i flera län bedriver länsgränsöverskridande långväga busstrafik genom samverkan. Således kan direktbuss arrangeras av länstrafiken. Ett annat exempel är arrangemanget med busstrafik och omvänt. Denna trafik må vara hur intressant som helst, men faktum är att den går nära utmed med försök att vinna över resenärer från ett begränsat underlag, varvid järnvägstrafiken drabbas. Det borde under sådana omständigheter ha varit fullt möjligt att resan gått med tåg där måltidsuppehåll kunnat ske varefter vidarefärden skett med buss över och till . Samma möjlighet borde ha prövats i omvänd riktning. Detta är ett par av säkerligen många liknande exempel. Man kan påstå att idén om järnvägen som stomme i den interregionala landtrafiken är nära nog allmänt godtagen. Eftersom staten har ett ansvar för dessa resor och eftersom staten har SJ är det naturligt om ansvaret för interregional trafik kopplas till SJ. SJ disponerar en omfattande busstrafikkapacitet - 1 650 bussar med 3 200 anställda. Det vore rätt naturligt om staten kanaliserade sitt ansvar för långväga trafik via SJ. Härvid kunde en rimlig avvägning ske då det gäller behovet av extra busskapacitet i de fall tågtrafiken inte skulle klara den aktuella trafikvolymen i någon relation. En sund prissättning med samma taxa oavsett färdsätt, dvs. tåg eller buss, alternativt en kombination av båda kunde då gälla. I fråga om interregional persontrafik bör staten överlåta på SJ att ha totalansvaret. SJ har själv i remissvar till utredningen uttalat sig i denna riktning. Självfallet kan länstrafiken därvid få köpa tjänster i vissa relationer med lokal och regional trafik. Inhyrning av entreprenörer kommer givetvis att tillämpas. Med hänvisning till det anförda och med anledning av proposition 1984/85:168 föreslås att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att SJ bör ha totalansvaret för det interregionala resandet.
mot · G8023115 · 1985-04-15 00:00:00 — 4. att hos regeringen begär förslag till förenklingar i yrkestrafiklagen och yrkestrafikförordningen, 5. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts beträffande vikten av entreprenadförfarande och konkurrens, 6. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående konkurrensfrämjande åtgärder, 7. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförts under avsnittet Tidsbestämda tillstånd, 8. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts under avsnittet Bättre samarbete mellan bussföretagen, 9. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts under avsnittet Bärkraftig trafik, 10. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts beträffande avskaffande av tillståndstvånget för turisttrafik, 11. att hos regeringen begär förslag till treårsprogram för hur den i motionen angivna målsättningen beträffande resenärernas andel av kostnaderna för linjetrafiken skall kunna uppnås. () () PER STENMARCK (m) () () () () () () () mlnab/gotab 1985
mot · G8023118 · 1985-04-15 00:00:00 — Avtal med m. m. 1984/85:170) I proposition 1984/85:170 om avtal med hemställer föredragande statsrådet om att godkänna de allmänna riktlinjer för Apoteksbolaget AB:s verksamhet som har angetts i propositionen. Det finns få områden i det svenska samhället som har en så skyddad monopolsituation som vad Apoteksbolaget genom lagstiftning erhållit inom läkemedelsområdet. Apoteksbolaget har ensamrätt att sälja i detaljhandelsledet och några egentliga ersättningsvaror finns inte. Detta innebär att konsumenternas priskänslighet är låg. Ett monopolskydd medför stora risker ur effektivitetssynpunkt. Det gäller både den interna kostnadseffektiviteten och den externa förmågan att anpassa sig till kundernas krav. Från tidigare riktlinjer framgår att Apoteksbolaget skall tillse att servicen till allmänheten och sjukvården är fullgod. Genom att tillåta att en del av det receptfria sortimentet säljs och distribueras i större utsträckning genom andra återförsäljare än egna affärer kan man öka tillgängligheten för allmänheten. För att få en bättre spridning av försäljningen bör man utnyttja dagligvaruhandeln eller annan liknande detaljist. Den konkurrens som finns inom partihandeln genom de två bolagen och är viktig att bibehålla. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar att godkänna de allmänna riktlinjer för Apoteksbolaget AB:s verksamhet som angetts i motionen.
mot · G8023123 · 1985-04-15 00:00:00 — Särskilda insatser inom för ungdomar i samband med missbruk och kriminalitet, m. m. 1984/85:171) I samband med att socialtjänstlagstiftningen trädde i kraft följde ett uppföljningsarbete. Eftersom förflutit och uppföljningen ännu inte är klar på alla områden kan endast mindre justeringar i de olika lagarna godtas. Förslaget om s. k. mellantvång beträffande ungdomar bör därför avslås då det enligt vår mening innebär en stor principiell förändring. Någon dramatiskt ändrad situation på missbruksområdet kan inte anges som något akut skäl. Tvärtom kan man på länge konstatera en viss minskning av missbruk hos ungdomar. Socialberedningen, som har till uppgift att följa upp lagstiftningen, gör bedömningen att dessa nya bestämmelser inte behövs. Likaså en mängd tunga remissinstanser. Det finns därför goda skäl att invänta beredningens betänkande om LVU . Förändringarna i LVU skall enligt förslaget träda i kraft . Riksdagsbeslutet kommer tidigast någon av . Det är oansvarigt att lämna så för förberedelser hos tillämpande myndigheter när det gäller frågor av denna allvarliga karaktär. Detta är ytterligare ett skäl att avslå förslaget. Man kan också anföra lagtekniska betänkligheter mot att i samma lag blanda olika indikationer och beslutsvägar. Indiktationerna får dessutom bedömas som mycket vida och oklara, och därmed uppstår stor risk för godtycke vid tillämpningen. Den allvarligaste invändningen mot förslaget är dock att det enligt vår mening strider mot grundtankarna bakom socialtjänstreformen, nämligen respekten för människors självbestämmande och integritet. Att återinföra behandlingsskyldighet och kontroll strider också mot vetenskap och beprövad erfarenhet. All forskning visar att de bästa behandlingsresultaten uppnås när den enskilde aktivt deltar. uppgift bör i stället för kontroll vara att motivera till behandling. Erfarenheterna visar enligt vår uppfattning att den som använder bra arbetsmetoder också når önskad kontakt med både ungdomar och vuxna. Vi tillstyrker därför att ansvar förtydligas i socialtjänstlagen. Den uppgivenhet som präglar förslaget om mellantvång kan vi däremot inte ansluta oss till. I sammanhanget bör påpekas den risk för krav om sanktioner som förslaget öppnar dörren för. Beträffande motiveringar i övrigt vill vi hänvisa till motion 1984/ 85:1792. Med hänvisning till ovanstående föreslås att beslutar avslå den del av proposition 1984/85:171 som avser socialnämndens befogenhet att besluta om särskild kontaktperson och behandlingsskyldighet.
mot · G8023139 · 1985-04-16 00:00:00 — Förslag till lag om skydd mot utförsel av vissa äldre kulturföremål (prop. 1984/85:179) Det är värdefullt att en lag införs med ändamålet att förhindra att äldre kulturföremål, som är av stor betydelse för det nationella kulturarvet, förs ut ur landet. Personligen känner jag dock stark oro för att lagförslaget på några punkter blir svårt att praktisera i verkligheten. 14 § punkt 2 föreslås att vissa grupper av föremål som är mer än endast kan utföras efter det tillstånd beviljats oavsett värde. Detta kan få orimliga effekter, om lagen efterföljs, vid exempelvis auktioner på gamla hem och lösöresbon i gränstrakterna. Den tillståndsprövande myndigheten kan enligt min mening få en mycket stor arbetsbörda. Låt mig exemplifiera. Vid en vanlig auktion på ett lösöresbo i gränstrakten kan försäljas 100-200 föremål som troligen är eller däröver. Av dessa kanske hälften inköps av norska medborgare som då skall söka tillstånd för att få införa det inköpta föremålet till oavsett hur litet värde föremålet har. Om exempelvis en spegel för . eller en snidad bobinvinda för . inropas så skall köparen begära tillstånd som skall prövas av . Jag bedömer att det är en miss att man inte också på dessa föremål satt en minsta gräns för att få lagen anpassad till verkligheten. Risken är uppenbar att lagen, med ett så bra syfte, inte inger respekt och efterlevnad i det skick den nu är utformad. Jag vill föreslå att en minsta gräns på . sätts för de föremål som uppräknas under 4 § punkt 2. Genom detta undviker man en orimlig byråkrati men man når ändå syftet med lagen att ha kontroll över alla värdefulla kulturföremål. När det gäller 4 § punkt 3 har man i lagen föreslagit ett minsta värde på . Detta anser jag av erfarenhet som alldeles för högt tilltaget. Mängder av de föremål som uppräknas under punkt 3 har enligt min mening betydelse för det nationella kulturarvet" vid betydligt lägre värde än . Jag vill föreslå att det lägsta värdet för dessa föremål sätts tili . Med hänvisning till det anförda föreslår jag 1. att uttalar att ett minsta värde på . sätts för de föremål som uppräknas under 4 § punkt 2 förslag till lag om skydd mot utförsel av vissa äldre kulturföremål. 2. att uttalar att det minsta värdet på . som föreslagits för föremål uppräknade under 4 § punkt 3 förslag till lag om skydd mot utförsel av vissa äldre kulturföremål ändras till .
mot · G8023142 · 1985-04-16 00:00:00 — Motion 1984/85:3142 i Utvecklingslinjer för hälso- och sjukvården, m. m. 1984/ 85:181) Enligt vad som uppgivits är onkologisk sjukdom hos barn (cancer och vissa elakartade blodsjukdomar) näst efter olycksfall den viktigaste dödsorsaken hos svenska barn. För detta och därmed förknippade problem redogörs närmare i bilaga till regeringens proposition 1984/85:181, s. 145 och 146. Några egentliga spår av vad som där sägs förmärks dock knappast i själva propositionens avsnitt om barnens hälso- och sjukvård (propositionen s. 88-90). med blod- och tumörsjukdomar har i en utförlig skrivelse till framlagt beaktansvärda synpunkter på barnonkologivårdens organisation och resurser samt frågan om ekonomiskt stöd till familjer i samband med vården av sådana barn. Såvitt jag kunnat finna innehåller ifrågavarande proposition inga konkreta förslag i något av dessa hänseenden. Frågan om vårdens organisation och resurser torde numera ligga utanför kompetensområde, medan frågan om ekonomiskt stöd inom socialförsäkringens ram väl ligger inom detta. kan emellertid uttala att regeringen bör ge i uppdrag till att med uppta överläggningar om på vad sätt de av med blod- och tumörsjukdomar framförda synpunkterna bäst kan tillgodoses och - i den utsträckning saken kräver riksdagsbeslut - återkomma till med förslag i saken. Under hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om åtgärder för att bättre tillgodose vården av barn som drabbas av blod- och tumörsjukdomar.
mot · G8023143 · 1985-04-16 00:00:00 — Utvecklingslinjer för hälso- och sjukvården, m. m. 1984/ 85:181) Utvecklingen har med all tydlighet visat att det var ett ödesdigert misstag att slå ihop medicinalstyrelsen och till ett verk. Som följd därav har en - nu redan antikverad - flumideologi utbrett sig även inom områden, som självklart borde bygga på vetenskap och beprövad erfarenhet. Tiden är nu inne att dra konsekvenserna härav och återställa de båda ämbetsverken som självständiga statliga organ. Jag vill därför föreslå att hos regeringen begär förslag om ett återställande av den tidigare ordningen genom att medicinalstyrelsen återskapas med i huvudsak de uppgifter och den sammansättning den tidigare hade. Med hänvisning till det anförda hemställs sålunda att av regeringen begär förslag till återskapande av en medicinalstyrelse med i huvudsak de uppgifter och den sammansättning den tidigare hade.
mot · G8023144 · 1985-04-16 00:00:00 — 1984/85:3144 m. fl. Utvecklingslinjer för hälso- och sjukvården, m. m. 1984/ 85:181) Program för omvårdnadsforskning vid har definierat omvårdnadsbegreppet och omvårdnadsforskning enligt följande: Omvårdnad innebär att tillgodose allmänmänskliga och personliga behov och därvid tillvarata individens egna resurser för att bevara eller återvinna optimal hälsa liksom att tillgodose behov av vård i livets slutskede. Omvårdnadsforskning studerar denna process, den situation och den miljö där omvårdnad ges, de hjälpmedel som används, omvårdnadens resultat samt relationerna och samspelet mellan personal, patienter och deras anhöriga. Hs 90 har föreslagit en viss omfördelning av forskningsresurser från grundforskning och klinisk forskning till områden som epidemiologi, samhällsmedicin och omvårdnadsforskning. Det är en naturlig slutsats att också forskningen måste förändras och anpassas i enlighet med de utvecklingssträvanden som HS 90 ger uttryck för. Även om det inte saknas kritiska röster mot omfördelning av resurser från framför allt läkarhåll så är påfallande många remissinstanser klart positiva. En ökad satsning på omvårdnadsforskning i anslutning till de medellånga vårdutbildningarna öppnar nya möjligheter till både lokal anknytning och förankring i aktuella problemområden. Omvårdnadsforskningen måste prioriteras betydligt mer . I proposition 1984/85:181 framhåller departementschefen inledningsvis att inriktningen av FoU-arbetet mot prevention, allmänmedicin, epidemiologi, omvårdnad och rehabilitering behöver stärkas. Om de förslag HS 90utredningen lägger fram skall kunna förverkligas måste klart markera en viljeinriktning när det gäller utveckling av omvårdnadsforskningen. Med hänvisning till ovanstående hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om behovet av en omfördelning av resurser från den etablerade medicinska forskningen till omvårdnadsforskning. () () () ()
mot · G8023153 · 1985-04-16 00:00:00 — m. fl. Utvecklingslinjer för hälso- och sjukvården, m. m. 1984/ 85:181) Det saknas tillförlitliga efterfrågeprognoser vad avser personalbehovet inom hälso- och sjukvården. Detta är särskilt allvarligt med tanke på att tillgången på rätt utbildad personal bestämmer möjligheten att uppfylla de vårdpolitiska målen och prioriteringarna. (Dnr 1984:235) framhåller att det är nödvändigt att arbete utvecklas när det gäller personal- och utbildningsplaneringen inom hälso- och sjukvården. Sjukvårdsministern klargör också i föreliggande proposition att personalplanering, utbildningsplanering och planering av hälso- och sjukvårdens innehåll och struktur kan och får inte bedrivas fristående från varandra. Efter att ha haft viss förbättrad tillgång på sjuksköterskor är bristen återigen ett allvarligt problem, speciellt inom vissa vårdgrenar. Sjukvårdshuvudmännen tycks åter ha stora svårigheter att klara sjuksköterskebemanningen inom stora delar av sjukvården och 1970-talets sjukvårdssomrar upprepar sig. Av remissvaren framgår att ett flertal landsting ställer sig kritiska till de prognoser och bedömningar av tillgång och efterfrågan på sjuksköterskor och undersköterskor som redovisas i HS 90-utredningen. Landstingen och också anser inte att utredningen ger tillräckligt underlag för neddragning av sjuksköterskeutbildningen eller en ökning av undersköterskeutbildningen. Undersköterskor och skötare utgör rekryteringsbasen till sjuksköterskeutbildningen. Detta bör beaktas i samband med förslaget om att höja kompetensnivån för biträden till motsvarande undersköterska/skötarkompetens ur åtminstone två perspektiv, för det första att den kompletteringsutbildning det blir frågan om beaktar behovet av högskoleförberedande utbildning och för det andra att förändringar i vården, både vad gäller strukturella och arbetsorganisatoriska, kan komma att kräva fler sjuksköterskor. Med hänvisning till ovanstående hemställs 1. att som sin mening uttalar att den kompletteringsutbildning det blir frågan om för att höja kompetensnivån för biträden till undersköterska/skötare beaktar behovet av högskoleförberedande utbildning. 2. att som sin mening uttalar att det pågående arbetet med de långsiktiga personal- och utbildningsbehoven för den framtida hälso- och sjukvården beaktar vad som anförs i denna motion. () () minab/gotab 1985