mot · G8021835 · 1985-01-25 00:00:00 — Vården av landets fasta fornlämningar I budgetproposition 1984/85: 100 bilaga 10 berörs frågan om resurser för vården av landets fasta fornlämningar. har ett samarbete kring vården av kulturminnen byggts upp mellan kulturminnesvården och arbetsmarknadsmyndigheterna. Det gäller fornlämningar och kulturbyggnader som restaureras och vårdas genom beredskapsarbeten. Framtill byggnadsvårdsreform då fick särskilda medel (1984/85, 13,8 milj. att förmedla till byggnadsvård, utgjorde dessa arbeten i stort sett den enda kanalen för statens stöd till denna typ av byggnadsvård. Vården av fornlämningar dvs. främst insatser för röjning och slåtter på fornminnesplatser som annars växer igen, baseras dock fortfarande helt och hållet på beredskapsarbetena. 1984/85 har länsarbetsnämndernas anslag för beredskapsarbeten kraftigt skurits ned. De medel som beviljats till fornvård har därigenom minskat från 38,6 milj. kr. 1983/84 till 25,8 milj. kr. enligt aktuellä uppgifter från länsarbetsnämnderna. Siffrorna avser hela landet exkl. där särskilda förhållanden gäller utifrån sysselsättningsläget i länet. Den länsvisa medelsfördelningen innebär att fornvården /85 blir utan anslag i , , , , och sannolikt även i . 1 tio andra län genomförs kraftiga nedskärningar medan resten får oförändrade anslag eller () någon ökning. I perspektivet av statens samlade satsningar på sysselsättningsskapande åtgärder och beredskapsarbeten utgör arbetena inom kulturminnesvården en mycket marginell andel. När riktlinjerna för länsarbetsnämndernas verksamhet lagts fast har därför sannolikt effekterna för fornvården inte beaktats. Årets nya anslagsprofil innebär dock att förutsättningarna för en viktig kulturverksamhet med en gång förändrats. Det är därför angeläget att åtgärder snabbt vidtas som korrigerar dessa effekter och förhindrar att de resultat som nåtts i fråga om vård av landets fornlämningar spolieras. Som en ytterligare bakgrund till problemen kring fornvården kan följande omständigheter redovisas. Det finns omkring 350000 kända lagskyddade fornminnesplatser i landet. Många av dessa, t. ex. boplatser från stenåldern och framåt är svåra att iaktta i terrängen medan andra t. ex. järnålderns gravfält med högar 1 1984185. och resta stenar eller de muromgärdade fornborgarna - är påtagliga och välkända sevärdheter i det svenska kulturlandskapet. förändras dock landskapet genom bl. a. de areella näringarnas utveckling. Sedan efterkrigstiden förbuskas eller beskogas hagar och andra tidigare öppna områden i snabb takt. Det är ofta i dessa marker som fornlämningarna finns antingen det rör sig om gårdsgravfält eller andra anläggningar. Många fornminnesplatser, även sådana som är av intresse för t. ex. turismen, hotas därför av en successiv igenväxning och en viktig del av det svenska kulturarvet blir på så sätt inte tillgängligt och döljs för allmänheten. Det är bara en bråkdel av landets fornminnesplatser som kan hållas öppna genom särskilda markvårdsinsatser men dessa insatser för att göra kulturarvet levande blir därför så mycket viktigare. Tack vare koordineringen mellan beredskapsarbeten och kulturminnesvård har en verksamhet kunnat byggas upp vilken som mest omfattar ca 2 500 fornminnesplatser landet över som röjts, vegetationsgallrats och slagits. Platserna har försetts med informationsskyltar och blivit viktiga utflykts- och turistmål. Arbetet har utförts i skogsvårdsstyrelsernas regi med arbetslag i beredskapsarbeten. Länsarbetsnämnderna beviljar medel efter länsstyrelsernas och ansökningar och projekteringar. Koordineringen sysselsättningkulturminnesvård har aldrig varit helt problemfri - det är inte alltid som de viktigaste fornlämningarna ligger i områden med hög arbetslöshet - men har medelstilldelningen gjort att förhållandevis stabila vårdprogram har kunnat byggas upp i de flesta län. Stabiliteten är särskilt viktig då det är genom årligt återkommande markvårdsinsatser som den önskvärda vegetationen stabiliseras och befästs. Många fornminnesplatser som framstår som mycket besöksvärda är sålunda resultatet av arbeten. Sysselsättningspolitiskt betingade fluktuationer i verksamheten på länsnivå har förekommit tidigare och detta har utgjort ett problem för fornvården. Variationerna i anslagsnivåerna till de enskilda länen har dock aldrig varit så omfattande som årets drastiska nedskärningar. De särskilda effekterna av årets nedskärningar kan belysas i några diagram där fig. 1 visar länsarbetsnämndernas anslag till fornvården fr. o. m. 1971/72 i löpande priser. Fig. 2 visar samma uppgifter men här är siffrorna omräknade i fasta priser enligt kostnadsprisindex med 1980 som indexår. Här framgår att anslagen i ett slag skurits ned med från det senare 1970-talets och tidigare 1980-talets jämna volymer och därmed återförts uppbyggnadsskede för verksamheten. 71/'2 72; 73 73/74 74/75 75/76 76/77 77/78 78/79 79/80 80/81 31/82 32/83 83/84 34/ 35 ^'8j Koslna(ler för fomvård i beredskapsarbeten 1971/72-1984/85 Beviliade medel (ovre stapel) resp. för faktiskt utförda arbeten. Arbeten i inkluderas ej i redovisningen. I har kostna1984/85 n ° mycket blygsamma nivåer /81 till 5,7 milj. kr. tl 1984/85. 71/ 72/ 73/ 74/ 75/ 76/ 77/ 78/ 79/ 80/ 81/ 82/ 83/ 84/ Kostnader för fornvård i beredskapsarbeten (exkl. ). Kostnader för beviljade medel resp. faktiskt utförda arbeten i fasta priser. Indexerat efter kpi utifrån penningvärde. De minskade anslagen till beredskapsarbeten under innevarande högkonjunktur berör givetvis inte enbart fornvården. Förhållandena torde vara likartade t. ex. beträffande insatser för naturvård och skogsvård. Specifikt för fornvården är dock att den enbart är baserad på beredskapsmedel och att den därför är särskilt känslig för störningar. Länsarbetsnämnderna strävar som regel också efter att fördela medel i första hand till arbeten där en intressentandel från ägare eller annan offentlig verksamhet kan bidra till kostnaderna. Detta är säkerligen riktigt i de flesta fall. Genom koordinationen med de sysselsättningsfrämjande åtgärderna har dock statsmakterna inte ansett sig behöva avsätta ordinarie anslag för fornvården. Effekterna kan därför antas bli att fornvården nedprioriteras särskilt hårt i en åtstramningssituation för beredskapsarbetena. Regeringen behandlar i årets budgetproposition (bil. 10, s. 487 f.) en framställan från om att 10 milj. kr. förs över från sysselsättningsmedlen till en fast anslagspost. En sådan post skulle enligt ämbetet medföra att vården av de mest exklusiva fornlämningarna kunde garanteras, oavsett sysselsättningsläget och plötsliga fluktuationer i tilldelningen av beredskapsmedel. Regeringen hänvisar därvid till att länsarbetsnämnderna erhållit ytterligare 500 milj. kr. till beredskapsarbeten samt att den avser att ge en arbetsgrupp inom i uppdrag att se över formerna för den framtida finansieringen. Enligt uppgifter har ytterligt marginella andelar av decemberanslaget (inkluderade i diagrammen ovan) avsatts för fornvård. Ämbetet uppger också att man inte heller anser sig kunna räkna med någon nivåhöjning genom beredskapsmedel 1985/86. I den mån inga åtgärder vidtas synes därför problemen för verksamheten bli bestående. Det torde bl. a. innebära att effekterna av många gjorda vårdinsatser spolieras och alt en viktig del av det svenska kulturarvet blir allt mindre tillgängligt för den breda allmänheten. Med hänvisning till ovanstående är det av vikt att regeringens översyn av problemen kring fornvården drivs med stor skyndsamhet och med målsättningen att skapa en finansieringsform som säkerställer en rimlig nivå och en rimlig kontinuitet för statens insatser inom denna del av kulturminnesvården. Med hänvisning till vad som anförts i motionen hemställer jag att som sin mening ger regeringen till känna att den i budgetpropositionen aviserade översynen av finansieringen av fornlämningsvården bör bedrivas med stor skyndsamhet.