mot · G8022295 · 1985-01-25 00:00:00 — Även de förändringar som vi i annat sammanhang föreslår beträffande uppbrytningen av ett antal offentliga monopol kan väntas få vissa sidoeffekter för avtalsförhandlingarna. En ökad marknadskänslighet torde bli resultatet om den offentliga sektorn får möta konkurrens från enskilda företag och institutioner. Avtalsförhandlingarna bör ske mellan fristående parter och utan statsmakternas direkta inblandning. Men regeringen kan aldrig bortse från att förhandlingsmiljön påverkas av den ekonomiska politiken. Vi anser att det är anmärkningsvärt att regeringen i finansplanen inte diskuterar dessa frågor. har poängterat betydelsen av att nedbringa underskottet i statsbudgeten för att åter komma i samhällsekonomisk balans. LU:s bedömning var att budgetunderskottet måste minska till ca i den tidens penningvärde för att samhällsekonomin då skulle vara i balans. Det förutsätter budgetförstärkningar på ca och dessutom en hygglig ekonomisk tillväxt. Det hade varit en klok politik, inte bara med hänsyn till de ökade möjligheterna att få ner inflationen, om en större del av budgetförstärkningarna hade tagits nu när tiderna är goda. 1 stället rullar regeringen problemen framför sig tills konjunkturen vänder och de nödvändiga ingreppen blir svårare att göra. Detta är illavarslande. Regeringen tycks i princip godta LU:s slutsatser. Det är emellertid oklart om regeringen med budgetförstärkningar avser skattehöjningar el har dock budgetförstärkningar i socialdemokratisk tappning huvudsakligen inneburit skattehöjningar. har upprepade gånger krävt besparingar för att komma till rätta med budgetunderskottet. Regeringen har emellertid avvisat våra förslag: En dylik politik är enligt min mening såväl stabiliseringspolitiskt ineffektiv som fördelningspolitiskt oacceptabel. (BP 1984) Vi konstaterar att med den stramare budgetpolitik som vi förespråkat hade utsikterna varit betydligt större att prisstegringarna hade stannat vid . Vi kan också nu se vilka de fördelningspolitiska konsekvenserna blivit av regeringens nej till våra förslag: högre inflation, högre arbetslöshet och ett nytt panikpaket med kraftiga skattehöjningar på bl. a. bensin. Dessa konsekvenser är än mer oacceptabla från fördelningspolitisk synpunkt. Och vad värre är, nu rullar vi ändå problemen framför oss. Ytterligare några faktorer som är både problem och utmaningar i den svenska ekonomin förtjänar att diskuteras. Behovet av strukturella förändringar på arbetsmarknaden Det är uppenbart att arbetsmarknaden successivt under en lång följd av år kommit att fungera allt sämre. Ekonomins förmåga att skapa nya varaktiga arbetstillfällen förefaller ha minskat. För varje ny lågkonjunktur ökar antalet öppet arbetslösa personer och minskar mängden nya arbetstillfällen. ökar också trendmässigt arbetslöshetstiderna, vilket innebär att det Finns anledning att tro att arbetslösheten ur social synvinkel är allvarligare . Slutligen ökar de arbetsmarknadspolitiska insatserna trendmässigt mycket kraftigt. Normalt brukar denna typ av åtgärder minska under högkonjunktur men så har inte varit fallet . Det betyder att det knappast finns någon reserv av åtgärder att sätta in under en eventuellt kommande lågkonjunktur. Även företagens rekryteringsproblem förefaller ha ändrat karaktär. var det bristtalen för yrkesutbildade arbetare som brukade stiga under konjunkturuppgångar och utgöra ett hinder för fortsatt expansion. förefaller det i stället vara bristen på tjänstemän och i synnerhet högt kvalificerade tekniker som är besvärande. Detta tyder på att industrins arbetskraftsbehov har genomgått en snabb förändring . Det är väsentligt att dessa utvecklingstendenser beaktas vid utformningen av utbildningspolitiken. Den snabba förskjutningen av arbetskraftsefterfrågan understryker också behovet av en flexibel organisation av omskolningsverksamheten. Ett sätt kan därvid vara att låta en ökad andel av kurserna ske inom företagen. Enligt flera studier har rörligheten på den svenska arbetsmarknaden sjunkit under de senaste 15 20 åren. LU har också påtalat detta och framfört uppfattningen att rörligheten måste öka för att den industriexpansion som krävs för en balanserad utveckling skall kunna komma Vi anser att rörlighetsproblemet i stor utsträckning är ett skatteproblem, framför allt ett marginalskatteproblem. De höga marginalskatterna leder till att en person som flyttar till ett mer produktivt arbete bara får tillgodogöra sig en liten del av det extra produktionsvärde som uppstår. Vi återkommer strax till denna fråga. Vi menar också att ett utrymme måste skapas för förändringar i lönestrukturen, bl. a. genom att ökad produktivitet i den konkurrensutsatta sektorn inte automatiskt bör ge upphov till ökade lönekostnader på hela arbetsmarknaden. De problem som hänger ihop med nytillträdandes problem på arbetsmarknaden, liksom de ovan nämnda faktorerna, diskuteras närmare i våra motioner om arbetsmarknadspolitiken resp. ungdomsarbetslösheten. Frigör marknadskrafterna genom att bryta monopol En av de väsentligaste uppgifterna är enligt vår uppfattning att stärka marknadsekonomin. Inget samhälle i historien har någonsin kunnat skapa frihet och välstånd utan en marknadshushållning. Rätten att starta företag och erbjuda marknaden varor och tjänster är för oss lika grundläggande som konsumenternas rätt att fritt välja i detta utbud. Därför måste hoten mot marknadsekonomin avvärjas. Vi menar att utrymmet för marknadsekonomin måste utvidgas, bl. a. genom att den privata sektorn i större utsträckning får konkurrera med den offentliga. har den offentliga verksamheten kunnat förnyas genom expansion. Det har funnits friska pengar att satsa på nya idéer och projekt. Allt talar för att den epoken nu är slut. Vad som hotar är stagnation och förstelning. Det hotet måste undanröjas. Vi är övertygade om att den offentliga sektorn kan utvecklas och förnyas även i ett bistert ekonomiskt klimat. De viktigaste resurserna är det nämligen ingen brist på: intresserade, idérika och engagerade människor. måste vi finna nya vägar för att förbättra de tjänster som utförs av stat och kommun. Det kan ske på många sätt. Byråkratiska blockeringar måste brytas upp och spelrummet för experiment och egna initiativ vidgas. Organisationer och verksamhetsformer måste utvecklas. Det behövs utrymme för mer konkurrens och variationer inom den offentliga sektorn, men det behövs också konkurrens utifrån. En del av det som utförs i offentlig regi bör kunna hanteras av enskilda företag eller föreningar. Privatisering uppfattas av många som ett hot, av andra som en mirakelmedicin. Vi ser det som en intressant möjlighet men har också ögonen öppna för dess begränsningar. Bakom det offentliga engagemanget på många områden ligger jämlikhets- och solidaritetssträvanden som är av stor vikt. Stora delar av den offentliga verksamheten bör bl. a. av det skälet förbli offentliga. Men det finns också en hel del statliga och kommunala funktioner som med fördel kunde öppnas för konkurrens. Poängen är inte enbart att det kan bli billigare i privat regi effektiviteten är i allmänhet inte låg i den svenska offentliga sektorn. Vad som är mera väsentligt är att flexibiliteten och känsligheten för nya behov skulle kunna öka, produktutvecklingen" stimuleras och de tendenser till överkonsumtion och överambitiösa åtaganden som lätt följer av den kollektiva beslutsformen stävjas. En annan huvudlinje för den framtida utvecklingen bör vara att bryta monopol. Sådana har alltid en tendens att stelna. När överlevnad och kunder är garanterade minskar trycket att låta de enskilda konsumenternas behov och önskemål styra verksamheten. Impulser utifrån rår sällan på de trögheter som finns i sådana organisationer. Monopolen hämmar också de anställdas kreativitet. I är de offentliga monopolen faktiska eller formella nu så dominerande att vi på åtskilliga områden bör bryta ner hindren mot alternativa produktionsformer. Våra konkreta förslag i detta avseende presenteras i en särskild partimotion om friheten. Regeringens bedömning av 1985 är såväl vad gäller den internationella ekonomin som den svenska ekonomin försedd med många osäkerhetsfaktorer. Utvecklingen i har sedan presidentvalet kännetecknats av en fortsatt hög aktivitet i ekonomin. Den avmattning som kunde utläsas synes inte ha blivit bestående. kvarstår de grundläggande problemen i amerikansk ekonomi med hög dollarkurs och stora underskott i den federala budgeten och i handelsbalansen. Utvecklingen i medför fortsatt goda förutsättningar för den svenska exporten dit. Även om utvecklingen i alltjämt släpar efter, bör dock en exportökning under 19841985 på 3,5 4,vara möjlig. Man bör hålla i minnet att kostnadsutvecklingen i jämfört med andra är ogynnsam. Inflationen i blev 1984 något , vilket är högre än i genomsnitt och nästan fyra gånger så mycket som i . Den därav orsakade konkurrenskraftsförsvagningen kommer att leda till en mindre gynnsam exportutveckling och till förluster av marknadsandelar. Detta framgår också av den preliminära nationalbudgeten. Regeringen angav som mål för prisstegringarna under loppet av 1984. Det kan nu konstateras att den faktiska inflationen blivit mer än dubbeit så hög 8,1984. Därmed blev inflationen i väsentligt högre än bland OECDländerna som helhet (5,) och EG som helhet (5,6). 1** 1984/85. finansplanen bedömningen att inflation skulle stanna vid och att inflationen därmed skulle vara på väg nedåt. Siffrorna för och därmed för hela 1984 visar nu att så inte är fallet. Regeringens bedömning att inflationen under loppet av 1985 skulle kunna pressas ner till får inte stöd av några fristående bedömare. Dessa förutser en inflation på 5 . Därmed skulle den svenska prisstegringstakten även komma att ligga långt över genomsnittet för och . Våra förluster av marknadsandelar kan då beräknas till , vilket i sin tur leder till en viss försämring av bytesbalansen. Med de bedömningar som görs i de aktuella prognoserna saknas förutsättningar för reallöneökningar . I denna bemärkelse blir även detta år ett förlorat år. Regeringen förutser emellertid en ökning av de realt disponibla inkomsterna . Detta bygger på antagna effekter av vissa skatteförändringar och ett antagande om ett förbättrat sysselsättningsläge. Det är tänkbart, att 1985 mot denna bakgrund kan komma att medföra en viss ökning av hushållens disponibla inkomster. Regeringens ekonomiska politik med det stora underskottet i statsbudgeten riskerar dock medföra att denna realinkomstökning blir en engångsföreteelse. Det är vår bestämda uppfattning att det krävs en stramare finanspolitik och en lägre årlig inflationstakt för att i längden skapa förutsättningar för en realt stigande levnadsstandard. Skattesystemet fyller flera viktiga uppgifter. Den viktigaste är att ge stat och kommun intäkter som finansierar offentliga utgifter. Det är också en ambition att utforma skattesystemet så att det bidrar till en rättvisare fördelning av inkomsterna. Därtill påverkar skatterna både produktion och konsumtion, ibland på ett fullt avsiktligt sätt och ibland på ett icke avsiktligt sätt. har västvärldens högsta skattetryck. Vi torde vara det enda landet som tar in skatter och avgifter motsvarande av BNP (bruttonationalprodukten). Vårt skattesystem är dessutom utomordentligt komplicerat. Professor skriver i en träffande kommentar: även lagstiftaren synes ha tappat överblicken över systemet och kunskapen om de sammanhållande principerna genom införandet av i och för sig utifrån sina isolerade utgångspunkter förnuftiga detaljregler vars summa emellertid tillsammans med andra i och för sig från sina utgångspunkter lika förnuftiga regler resulterar i högsta oförnuft och ett motsägelsefullt system. Ett högre skattetryck kräver också större kontrollinsatser. Hela denna situation och den utveckling vi kunnat iaktta och delvis medverkat till inger oro. Det är angeläget att de åtgärder som vidtas bidrar till ökad enkelhet och överskådlighet. I debatten talas det ofta om nya skattesystem. Vi tror det är motiverat med en ganska dämpad optimism på detta område. är det av samma inkomster skatterna skall tas. Skattetrycket i sig skapar betydande problem och just de problem som sammanhänger med det höga skatteuttaget löser man inte genom att skapa nya skatter, typ proms, utgiftsskatt eller real inkomstskatt. Däremot kan givetvis sättet att ta ut skatten ha olika effekter på människornas beteende och på samhällsekonomin. De allvarligaste snedvridningarna i dagens skattesystem uppkommer enligt vår mening på grund av de marginaleffekter som finns i skatte- och bidragssystemet. Vi återkommer senare härtill. Skattekvoten i , dvs. de totala skatterna och avgifterna som andel av BNP, har ökat från 1950 till . Denna nivå uppnåddes 1977. Därefter har skattekvoten såsom den mäts varit i stort sett oförändrad. De omfattande skattehöjningar som regeringen initierat har emellertid lett till att skattetrycket i realiteten åter ökat. I finansplanen uppges att skattekvoten har varit oförändrad . Normalt brukar emellertid kvoten minska när kapitalandelen av förädlingsvärdet ökar på löneandelens bekostnad. Om skattesatserna skulle ha varit desamma som 1982 skulle skattekvoten ha legat kring . ligger den om man räknar in fastighetsskatten på . Skattetrycket, mätt på detta sätt, har således stigit med ett par procentenheter . Det ökade skattetrycket framgår tydligt också om man studerar skattebelastningen på hushållen. Den har stigit med . Till det kommer skattehöjningar som beslutades och fastighetsskatten. I debatten har uppmärksammats vissa uppgifter som skulle tyda på att skattesystemet inte har någon utjämnande effekt och att miljonärer t. o. m. betalar lägre skatt än andra inkomsttagare. I dessa inlägg har man utgått från vad som kallas bruttoinkomst. Det är i stort sett detsamma som sammanräknad inkomst, dvs. summan av överskotten från de förvärvskällor som ger överskott. Inbetalda skatter har sedan ställts mot dessa sammanräknade inkomster varvid det visar sig att skatten varierar från upp till vid inkomster mellan en halv och en miljon, för att sedan falla vid ännu högre inkomster. Enligt vår uppfattning ger en sådan jämförelse en starkt vilseledande uppfattning om skattekraft och skattetryck. Bruttoinkomsten, eller den sammanräknade inkomsten, har inte konstruerats i syfte att mäta skattekraften. Ett enkelt exempel kan visa bristerna i detta inkomstbegrepp. Om någon (A) har en inkomst i en förvärvskälla på . och ett avdrag i samma förvärvskälla på . Om en annan (B) har en inkomst i en förvärvskälla på . och ett underskott i en annan förvärvskälla på . I det förra fallet sammanfaller bruttoinkomst och beskattnings bar inkomst, i det senare blir den beskattningsbara inkomsten endast . Om nu den inbetalda skatten sätts i relation till bruttoinkomsten kommer den givetvis att bli högre i det förra fallet än i det senare trots att bruttoinkomsten i det senare fallet är högre. Skatt i % av Självfallet kan skattereglerna diskuteras och omprövas. Men skatterna som andel av bruttoinkomsterna ger ingen bra utgångspunkt för en sådan diskussion. Det är därför förvånande när representanter för hävdar att de gjorda beräkningarna skulle visa att det inte finns grund för kritiken mot skattesystemet. I tabellen nedan redovisar vi skatten för löntagare dels som andel av bruttoinkomsten, dels som andel av den beskattningsbara inkomsten. Tabellen visar klart att skattetrycket både är högt och stiger med inkomsten. Även om siffrorna avser den genomsnittliga skatten i resp. inkomstskikt ger den också en klar uppfattning om progressiviteten i skattesystemet. Bruttoinkomst Skatt i % av bruttoinkomsten beskattningsbar ink. Det skall understrykas att tabellen avser , dvs. innan skattereformen genomfördes. Den avdragsbegränsning som utgör en del därav är just avsedd att minska skillnaden mellan skattekvoten vid jämförelse mellan bruttoinkomst och beskattningsbar inkomst. Vi har i flera sammanhang framfört uppfattningen att nu har slagit huvudet i skattetaket. Skattetrycket kan inte ytterligare höjas utan att det leder till att de negativa samhällsekonomiska effekterna överväger de positiva. Det är sannolikt att också de statsfinansiella effekterna av höjda skatter är mycket måttliga eller t. o. m. negativa. Det måste också framhållas att det kan ta , , innan hushåll och företag hunnit fullt ut anpassa sig till de nya skattereglerna och därmed innan effekterna kan avläsas. 1 SNS-ekonomernas senaste ekonomiska rapport, Vägar till ett stabilare , redovisas vissa resultat från den nationalekonomiska forskningen om skatters effekter. Författarna avvisar påståendet att vi generellt sett skulle ha nått skattetaket. Det måste, menar de, nyanseras och är beroende av vilka skatter som ändras och till vad skatteintäkterna används. De mest negativa effekterna uppkommer emellertid om skatter höjs som skärper marginaleffekterna och som används för att finansiera ökade transfereringar till hushållen. I hög grad är det just sådana skatter och utgiftsändamål som stått i förgrunden under i varje fall . Även om de refererade ekonomerna anser att det finns vissa skatter som borde kunna höjas utan alltför negativa samhällsekonomiska verkningar blir deras slutsats att nu kommit mycket nära en övre gräns för det totala skatteuttaget. Forskningen ger också ett starkt stöd för uppfattningen att marginaleffekterna har starkt snedvridande effekter på samhällsekonomin. För att komma till rätta med dessa effekter kommer det enligt vår mening att bli nödvändigt att förändra skattesystemet i riktning mot större proportionalitet. Det innebär, vid i huvudsak oförändrat skattetryck, en ökad belastning på de skattekällor som fortfarande i viss utsträckning kan utnyttjas. Om man beaktar dessa önskvärda förändringar i skattesystemet står det alltså än mer klart att vi nu nått skattetaket. Detta måste vara en central utgångspunkt för planeringen av den offentliga sektorn . Även socialdemokraterna tycks numera ha kommit fram till uppfattningen att skatterna inte kan höjas särskilt mycket. Utgiftspolitiken måste, säger i finansplanen, förås utifrån förutsättningen att skattetrycket skall vara i stort sett oförändrat . Hans slutsats är uppenbarligen betydligt mindre definitiv än vår. För det första skall skattetrycket bara vara i stort sett oförändrat. Det är möjligen ett sätt att hålla öppet för ytterligare skattehöjningar av det slag som vi sett så många prov . Han tycks mena att om vi bara höjer skatterna litet i taget så skall det nog gå bra. Detta synsätt är utomordentligt farligt. Det är just genom en rad mindre beslut som skattetrycket höjs. avser besluten några öre på bensinen, någon procent på arbetsgivaravgiften, någon hundralapp i uteblivet inflationsskydd osv. Det är ytterst sällsynt att statsmakterna tar ställning till stora skattehöjningar eller skatteminskningar. Man kan fråga sig: Har skattetrycket varit i stort sett oförändrat ? Är det i stort sett oförändrat om det höjs från dagens nivå till ? Det är kort sagt, utomordentligt oklart vad finansministern egentligen avser med sin formulering. uppfattning är att skattetrycket inte skall höjas ytterligare. Finansministerns uttalande inger också osäkerhet därför att han endast hävdar att skattetrycket skall vara i stort sett oförändrat ". Räknar han med större skattehöjningar igen? Skall vi utgå ifrån att det då blir en ytterligare expansion av den skattefinansierade offentliga sektorn? och ger i boken en vision av framtida socialdemokratisk politik: Om efterfrågan på tjänster växer i minst samma takt som efterfrågan på varor något som i de högindustrialiserade länderna synes vara regel kommer alltså en växande andel av sysselsatta att Finnas inom tjänstesektorerna. Om därtill tjänsteproduktionen organiseras i den offentliga sektorn kommer skattekvoten att behöva öka. Skulle efterfrågan på offentliga tjänster öka snabbare än efterfrågan på varor, vilket blir mera sannolikt ju rikare samhället blir, skärps trycket på att ständigt öka skattekvoten ytterligare. Det redan i utgångsläget höga skattetrycket kommer att behöva de tekniska och politiska problemen som onekligen Finns när det gäller att höja skattetrycket bör vara överkomliga. Det gäller i ett överskådligt tidsperspektiv främst att bygga vidare på de skatter vi redan har, att röja undan en del akuta orättvisor och att skärpa den skattekontroll som naturligtvis måste hålla något så när jämna steg med skattekvoten. Vi är naturligtvis medvetna om att Meidner/bok är ett debattinlägg och att regeringen inte kan lastas för dess innehåll. Det beklagliga är emellertid att det i regeringens handlande , och i Finansministerns uttalande i Finansplanen, inte finns någonting som motsäger denna socialistiska vision. Alla inser att den dag alla inkomster i samhället slussas genom offentliga budgeter och styrs av politiska beslut har vi ett annat samhälle än . Ett problem är att det nya samhället inte uppstår den dag skattetrycket höjs från utan stegvis när skatterna höjs från dagens nivå. Vi måste därför försöka bestämma oss för hur höga skatterna kan vara i ett samhälle som grundas på marknadsekonomi och respekt för enskilda människors integritet och egna beslut. När vi hävdar att vi nu har nått skattetaket är det inte bara betingat av mer eller mindre tekniska skäl som att högre skatter inte längre ger det allmänna större intäkter, utan också därför att vi menar att fortsatta skattehöjningar kommer att förändra samhället på ett enligt våra socialliberala värderingar icke önskvärt sätt. Det går självfallet inte att fastställa en viss skattekvot som utgör någon skarp gräns för den utvecklingen. Det är fråga om en långsam process av förändring. måste man emellertid sätta stopp. Vi anser att vi nu har nått den punkten. För detta talar även, som vi redovisat, snävare ekonomiska motiv. Ett viktigt argument för att inte ytterligare överanstränga skattesystemet är att detta skulle hota välfärdsstaten. Om vi glider över i en ekonomi som mer och mer präglas av byteshandel och självhushållning (gör-det-själv) kommer grundvalen för den omfördelning och arbetsdelning (specialisering) som mycket av välfärdsstaten vilar på att rämna. Alltjämt kommer det att finnas utrymme för välgörenhet men fördelningen av välståndet blir i ett sådant samhälle mer slumpmässig än i den välfärdsstat vi vill ha. Vi har här angivit att en utgångspunkt måste vara att skattetrycket inte ytterligare kan höjas. Men frågan är om det kan sänkas. Enligt vår bedömning är det önskvärt, men det kan inte ske . De ytterligare intäkter som tillväxten ger liksom de nedskärningar av de offentliga utgifterna som kan göras bör framöver användas för att minska budgetunderskottet. Inte heller i ett längre perspektiv bör man räkna med någon drastisk sänkning av skattetrycket. Skatterna är höga i men det är det pris vi betalar för en offentlig sektor av hög kvalitet och ett trygghetssystem som få vill avvara. Vi anser att åtskilliga förändringar i de nuvarande systemen bör komma till stånd t. ex. med ökad konkurrens mellan privata och offentliga producenter inom det sociala serviceområdet men vi räknar inte med att sådana systemförändringar kommer att leda till väsentliga förändringar i skattetrycket. En möjlighet att sänka skattekvoten ganska radikalt vore att förändra socialförsäkringssystemet. Socialförsäkringspremierna betalas huvudsakligen av arbetsgivare och har karaktären av skatt, dvs. kopplingen mellan premien och förmånerna har successivt minskat. Ett exempel på denna uppluckring var när golvet och taket för uttag av ATP-avgifter togs bort . Avgiften uttas nu på hela lönesumman, men bara vissa delar av lönen ger pensionsrätt (mellan 1 och 7,5 basbelopp). 1 debatten kring skattesystemet och den offentliga sektorn har den tanken framförts att socialförsäkringarna skulle individualiseras, dvs. arbetsgivaren skulle betala ut en högre lön, arbetstagaren skulle sedan själv betala in försäkringspremierna vilka givetvis skulle vara avdragsgilla vid inkomstbeskattningen.