mot · G90222 · 1985-10-07 00:00:00 — Motion till 1985/86:22 m. fl. Den statliga personalpolitiken (prop. 1984/85:219) Propositionen behandlar delar av den statliga personalpolitiken och de nya krav som ställs på denna i meningen att förnya den offentliga sektorn. Som vi tidigare nämnt i olika sammanhang är det av största vikt att en förnyelse av den offentliga sektorn innebär att densamma används som en spjutspets för att utveckla demokrati på arbetsplatserna, främjar jämställdhet och rättvis lönepolitik och på olika sätt söker utnyttja förnyelsen så att den offentliga sektorn blir ledande på olika områden. Om en förnyelse av den offentliga sektorn däremot innebär att den skall försöka likna den privata sektorn så mycket som möjligt i stället för att söka egna, nya och bättre vägar hotar förnyelsen att utebli som orättvisor från den privata sidan överförs till den statliga och kommunala personalpolitiken. I propositionen redovisas åtgärder som kan komma att bli av värde för en utvecklad gemensam sektor som det i propositionen också pekas på lösningar, som inte utan vidare kan accepteras, även om åtgärderna är till för att söka lösningen på besvärligheter som uppträder för den offentliga sektorn i dess konkurrens med den privata sektorn. I denna motion kommer med hänvisning till ovanstående främst två områden att beröras: När det gäller lönesättningen så delger regeringen i propositionen sin uppfattning att det är uppenbart att staten även lönemässigt måste kunna anpassa sig till varierande förutsättningar i arbetslivet för att kunna rekrytera och behålla dugliga chefer på olika nivåer. I klartext torde man kunna säga att för de högsta posterna måste lönerna höjas rejält för att kunna konkurrera med mycket höga löner i det s. k. näringslivet. Detta är naturligtvis en följd av att chefsrollen har kommit i centrum och att den konkurrens om mycket framgångsrika chefer som sker i näringslivet innebär problem för den offentliga sektorn, som har att hålla sig i stort till de statliga löneplanerna. För vår del ser vi en fara i att försöka lösa dessa problem genom att främst försöka följa den privata löneutvecklingen för chefspersonal eftersom detta kommer att innebära att de stora löneskillnader som finns på den privata sidan överförs också till den offentliga. I propositionen pekas för övrigt också på att den statliga lönepolitiken har inneburit mindre lönespridning. En framtida satsning på främst de redan Mot. 1985/86:22 högavlönade cheferna skulle innebära att de stora grupper av lågavlönade som har störst behov av lönehöjningar skulle halka efter ytterligare. Detta skulle naturligtvis - om man betraktar lönearbetarkollektivets sammansättning på det offentliga området i stort innebära att främst kvinnor fick en sämre position i förhållande till de högre avlönade som i huvudsak är män. En sådan utveckling motverkar inte bara tanken på en solidarisk lönepolitik utan också jämställdhetssträvanden. Båda områdena är sådana där den statliga lönepolitiken bör gå före och skapa bättre förhållanden i stället för att följa den privata sektom. Principerna om lika lön för lika arbete och försöken att minska lönespridningen till förmån för de lägst avlönade skulle hotas. En alternativ väg att försöka motverka en chefsflykt bort från den offentliga sektorn till den privata är att sträva efter att utveckla demokratiska arbetsformer med större rättigheter för personalen på den offentliga sidan som man hårt beskattar extremt höga löner och andra förmåner brevid lönen på den privata sidan. Vi är - även om vi på kort sikt inser problematiken - övertygade om att en långsiktig lösning av problemen inte kan ske genom att tävla med privata arbetsgivare om chefspersoner endast genom att satsa på höga (och förmodligen helst högre) löner. Vi anser det också vara mycket viktigt att man - som man kanske tvingas göra vissa justeringar av chefslönerna - ser till att det breda lönearbetarkoilektivet av lågt avlönade får sådana lönehöjningar att gapet trots allt minskar. Dessa frågor har också varit föremål för reservation från vpk som finns fogad till AU:s betänkande 1984/85:15 om anslag till statlig lönepolitik. Vad beträffar samhällsinflytandet över lönepolitiken framhålls i denna proposition att lönepolitiken bör vara förenlig med en balanserad samhällsekonomi. I propositionen påpekas att lönebildningen på den statliga sektorn skall vara förenlig med en balanserad samhällsekonomi. Få kan motsätta sig detta. Vem vill stå för en samhällsekonomi i obalans? Det påpekas också i propositionen att lönebildningen på den statliga sidan får betydelse för andra arbetsmarknadssektorer. Trots detta är de problem med chefstillsättningen som har behandlats speciellt i denna proposition exempel på motsatsen, dvs. de privata lönerna gör det svårt att föra rättvis statlig lönepolitik och påverkar följaktligen samhällsekonomin i stort. När det gäller den statliga löne- och personalpolitiken så har de folkvalda ett ansvar för att en bra sådan politik förs som samhällsekonomin vårdas. Tyvärr utgör inte ett stöd för de statsanställda, utan tvärtom förutsätts att såväl riksdag som regering skall föra en begränsande politik vars yttersta gränser strikt dikteras av det s. k. samhällsekonomiska utrymmet. a. har regeringen som motiv för avskaffande av lönedelegation anfört att lönedelegationen inte fungerat som man tänkt sig, utan lämnat de statsfinansiella aspekterna åt sidan och finansutskottet skall ta över en del av lönedelegationens uppgifter. har en löneminister tillsatts för att hålla i bl. a. den statliga lönepolitiken. Regeringen har på detta sätt stärkt sitt inflytande över den statliga lönebildningen som därmed kan riskera få ökade inslag av anpassning till en statlig åtstramnings- 22 Det finns skäl att här peka på den avvikande mening som vpk lämnat Mot. 1985/86:22 med anledning av FiU:s yttrande 1984/85:3 y och som finns uppföljt i vpk:s särskilda yttrande fogat till KU:s betänkande 1984/85:4 där avskaffandet av lönedelegation behandlas. Det kan inte från början avfärdas att en utveckling där den privata sektorns anställda tillkämpar sig ökade löner på profitens bekostnad och som följs av den offentliga sektorn skulle kunna ha positiva effekter på statsfinanserna. Löneökningar på den privata sidan som sker på vinsternas bekostnad tillför samhällsekonomin resurser som en positiv löneutveckling på den offentliga sidan till viss del återbetalas över skatten. Löneplanerna på den offentliga sektom innehåller två riktiga principer. Lika lön för lika arbete och samma lön för likvärdigt arbete oavsett bostadsort. Nya lönesystem får inte bryta med dessa principer. Då får vi samma lönesplittring också mellan olika regioner och kommuner på den offentliga sektorn som vi nu har på den privata. I propositionen framställs decentralisering och delegering som åtgärder vilka leder till ökat inflytande för de anställda. Men betonas starkt att alla skall verka inom uppifrån beslutade ekonomiska ramar. Hela frågan om en mer demokratisk arbetsorganisation har därför ett bestämt samband med den ekonomiska fördelningspolitiken i samhället i stort. Att få vara med och förverkliga en hård åtstramning är fjärran från demokratisering och ökat personalinflytande. De folkvalda har ett ansvar också inför statens anställda för en bra personal- och lönepolitik, särskilt för de breda grupperna i låg- och mellanställning. inflytande bör öka. Formerna för detta bör utredas. Förhandlingsdelegationen bör vara sammanhållen även om man inom den ramen kan tänka sig mindre förhandlingsdelegationer för olika områden. Annars kan man inte hålla fast vid principen om minskade löneklyftor. De i propositionen angivna riktlinjerna för förhandlingsverksamhet är en öppning för mer marknadsanpassade löner också på den statliga sektorn. Vare sig regeringens nu starka inflytande över löne- och avtalsförhandlingar eller ett förstärkt inflytande för får inkräkta på den fria förhandlings- och avtalsrätten. Under hänvisning till det anförda och med anledning av proposition 1984/85:219 föreslås 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen sägs om anpassning av chefslönerna inom den offentliga sektorn till den lönesättning som råder inom det privata näringslivet, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen sägs om behovet av ökad löneutjämning inom den offentliga sektorn genom höjning av de lägre löneskikten, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad i Mot. 1985/86:22 motionen sägs om ökat inflytande för över statens personaloch lönepolitik. (vpk) (vpk) gotmb Slockholm 1985 83335