mot · G902167 · 1985-11-20 00:00:00 — Motion till 1985/86:167 m. fl. Tandläkares anslutning till den allmänna försäkringen (prop. 1985/86:51) I propositionen föreslås att den tillfälliga etableringskontroll som infördes skall permanentas. Lagen har tidigare förlängts vid ett flertal tillfällen men den har alltid varit tidsbegränsad. Regeringen föreslår nu att lagen skall gälla utan tidsbegränsning. Det är väsentligt att den enskilda medborgaren själv kan välja vilken tandläkare han eller hon vill gå till. Det måste finnas ett fritt val mellan privatpraktiserande tandläkare och folktandvården. Om det råder konkurrens mellan olika tandläkare och mellan tandvård som bedrivs av olika huvudmän säkerställs att verksamheten bedrivs så effektivt som möjligt. anser därför att det skall finnas en fri etableringsrätt för tandläkare. Det skall vara möjligt för varje tandläkare att ansluta sig till tandvårdsförsäkringen oavsett var han eller hon bor. Etableringskontrollen infördes när det rådde stor brist på tandläkare. är situationen helt annorlunda. Därmed har det grundläggande motivet för etableringskontrollen fallit. Det är uppfattning att det är bättre att låta människors efterfrågan på tandvård styra etableringen än att etableringarna avgörs i administrativ ordning. Det finns knappast några samhällsekonomiska skäl för att begränsa anslutningen till tandvårdsförsäkringen. Människors behov av tandvård bör vara styrande för tandvårdens dimensionering och verksamheten bör organiseras för att tillgodose frihet vid valet av tandläkare. Detta leder också till att kostnaden minimeras. Det blir betydligt mer kostsamt att låsa sig till att folktandvården skall byggas ut i takt med att privata tandläkare upphör med verksamheten. Regeringen anser däremot att folktandvården skall byggas ut till att svara för av allmäntandvården för vuxna. Vi anser att bör uttala att ett sådant mål inte bör anges. I propositionen anförs att det främsta skälet för att begränsa tandläkarnas anslutning till tandvårdsförsäkringen numera är de begränsade ekonomiska resurser som står till buds för tandvården. Det är mycket tveksamt om de totala kostnaderna för tandvården hålls nere genom etableringskontroll som minskar konkurrensen. Den socialdemokratiska tandvårdspolitiken innebär en strävan mot att landstingen skall svara för en viss minsta del av vuxentandvården oavsett om det finns efterfrågan på tandvård från folktandvården eller inte. De undersökningar av tandvårdens kostnader som gjorts visar att de privata tandläkarna har lägre kostnader än folktandvården. Det pågår ett arbete inom folktandvården för att minska de höga kostnaderna, som framför allt beror på att kostnaderna för administration och liknande är höga. Förutsättningarna för att dessa strävanden efter en rationellare verksamhet skall bli framgångsrika torde vara större om det finns en fri etableringsrätt. Risken för att en fri etableringsrätt innebär att tandvården skulle öka väsentligt i omfattning, bedömer vi som liten. Vi anser att en fri etableringsrätt ger de största förutsättningarna för att vi skall få en tandvård som är anpassad till patienternas behov. Den tandläkare som önskar etablera sig som privatpraktiserande tandläkare måste givetvis bygga sin verksamhet på en företagsekonomisk planering, vilket i sin tur kräver en tillräckligt stor kundkrets. Statens kostnader för tandvården bör inte styras genom en etableringskontroll som motverkar konkurrens och gynnar den verksamhet som bedrivs inom den offentliga sektorn. Vi anser dock, i likhet med propositionen, att det samhällsekonomiska läget är sådant att statens kostnader för tandvården inte kan öka. Det är viktigt att det finns valmöjligheter och konkurrens även inom specialisttandvården. De begränsningar som gäller för specialisttandläkares möjligheter att ansluta sig till tandvårdsförsäkringen bör därför avskaffas. Tandvård för barn och ungdomar I tandvårdslagen sägs att folktandvården skall svara för tandvården för barn och ungdomar. Det avgörande får inte vara i vilken regi vården ges utan att vården ges så bra och så effektivt som möjligt. Det bör vara naturligt att landstingen, där så är lämpligt, samverkar med privattandläkare. Det kan i vissa fall vara motiverat att barn och ungdomar behandlas av annan tandläkare än av folktandvården. Landstingen bör inta en generös attityd till att betala tandvårdskostnaden i dessa fall. Även när det gäller tandvård vid sjukhus och andra institutioner bör samverkan kunna ske med privatpraktiserande tandläkare. Det finns således inte någon anledning att förorda att den faktiska vården skall ges av folktandvårdens personal. Med stöd av det ovan anförda yrkas 1. att beslutar att avslå förslag till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs om specialtandläkares rätt att ansluta sig till tandvårdsförsäkringen. () ()