mot · G90269 · 1985-10-24 00:00:00 — föreslår i motion angående proposition 1985/86:3 förslag till naturresurslag att jordbruk och skogsbruk skall behandlas som näringar av riksintresse i naturresurslagens mening. Detta innebär då också att prövar om kommunen tillgodosett dessa näringars intressen på ett godtagbart sätt och upphäver detaljplaner och områdesbestämmelser som inte fyller kraven. stöder i huvudsak de regler för överklagande som ges i lagförslaget. På några punkter föreslås dock förändringar. En viktig begränsning i överklagningsmöjligheten är att principfrågor om kommunens utbyggnad inte skall kunna ändras genom att få kommunala beslut överprövade. Sakägarnas besvär skall enbart kunna avse frågor som är av betydelse för dem som sakägare. har i motion angående förslaget till naturresurslag föreslagit att det allmänna intresset skall vägas mot det enskilda intresset. Det allmänna intresset kan inte alltid ha företräde oberoende av det enskilda intressets tyngd. Detta ställningstagande innebär då också att den enskilde måste ha möjlighet att få denna avvägning prövad av högre instans. Det leder då i sin tur till att även principfrågor om kommunens utbyggnad måste kunna ändras genom ett överklagande när den prövande instansen anser att kommunen inte har tillmätt ett enskilt intresse tillräcklig tyngd. Beslut får enligt förslaget överklagas endast av den som senast under utställningen framfört synpunkter och inte fått dem tillgodosedda. påpekar att den som förvärvat en fastighet kan komma att undandras möjligghet att bevaka sin rätt genom denna bestämmelse. Även i övrigt innebär den ett försvagande av överklagningsmöjligheten eftersom en enskild nu kan framföra synpunkter ända till fastställelseprövning. avvisar därför den föreslagna begränsningen i överklagningsmöjlighet (13 kap. 5 §). Skyldighet att lösa mark och utge ersättning Samhället måste i vissa situationer kunna göra anspråk på den enskildes mark. Det är också nödvändigt att samhället i vissa fall utfärdar bestämmelser som anger att ur samhällets synpunkt får en fastighet utnyttjas endast på visst vis. När en enskild person äger en fastighet är det oftast hans viktigaste förmögenhetskälla. Det är här han har den största delen av sitt sparade kapital. Han har oftast lagt ner ett stort arbete i skötseln och vården av sin fastighet. När samhället tar mark i anspråk eller utfärdar rådighetsinskränkningar är det därför av största vikt att de regler som finns upplevs som rättvisa. Samhället har makten och resurserna. Den enskilda människan har små möjligheter att hävda sig. Vill myndigheterna ta den enskildes egendom i anspråk eller inskränka hans möjlighet att utnyttja sin egendom måste reglerna vara sådana att full ekonomisk gottgörelse utgår och den enskilde skall utan risk eller kostnad få sin rätt prövad. Bestämmelserna i förslaget till ny plan- och bygglag uppfyller inte dessa elementära krav. I propositionen skiljs på ersättning och inlösen utan krav på kvalificerad skada och ersättning och inlösen vid krav på kvalificerad skada. När det gäller reglerna utan krav på kvalificerad skada finns ingen erinran. De allvarliga problemen uppkommer när samhället ställer krav på en kvalificerad skada för att ersättning skall utgå. Samhället sätter alltså upp en tröskel där fastighetsägaren skall bära en viss skada utan att ersättning skall utgå. En sådan ersättningströskel leder till orimliga konsekvenser. Elementära ekonomiska kalkyler visar att så är förhållandet. I förslaget har man helt bortsett ifrån att fastigheter normalt är belånade. Att fastigheter är belånade till av fastighetens värde är inte särskilt ovanligt i vart fall när det gäller jordbruksfastigheter och större tätortsfastigheter. Skadan måste bäras av ägarens egeninsats. Om en fastighet är belånad till av sitt värde och ersättningströskeln ligger på av fastighetens värde innebär detta att av ägarens förmögenhet i fastigheten konfiskeras genom bestämmelsen. Dessutom skall en långivare se till att lånen står i rimlig proportion till fastighetens värde. En rådighetsinskränkning kan därmed utlösa krav på extra amortering av betydande storlek. Det är inte svårt att finna exempel på fastighetsägare som kan hamna i omöjliga situationer genom de föreslagna reglerna. I lagrådsremissen utpekades vissa situationer där fastighetsägaren skulle bära i vissa fall av fastighetens värde och i vissa fall utan att ersättning skulle utgå. Dessa procenttal är nu borttagna men i propositionen har det i sak inte skett någon större förändring av regelsystemet. skiljs på markreglerande bestämmelser och bebyggelsereglerande bestämmelser. För markreglerande bestämmelser gäller att byggnadslagens ersättningsregler, som i princip överensstämmer med naturvårdslagens ersättningsregler, skall tillämpas. Om en områdesbestämmelse innebär att pågående markanvändning avsevärt försvåras skall ersättning utgå - annars inte. Att avsevärt försvåra pågående markanvändning hade bostadsministern i lagrådsremissen definierat som att markägaren skall tåla ett intrång på utan ersättning. Lagrådet ansåg att man inte kunde dra en sådan slutsats av tillgängliga rättsfall. I propositionen glider bostadsministern undan från problemet att definiera vad som menas med att avsevärt försvåra pågående markanvändning. Där sägs enbart att för markreglerande bestämmelser bör de principer som beslutades gälla. Kommande domstolspraxis får då bli utslagsgivande. Hela skadan skall ersättas när pågående markanvändning avsevärt försvåras enligt den tolkning av rättsfall som bostadsministern gör. Han tolkar också rättsfallen så att vid markreglerande bestämmelser skall skadan relateras till hela fastigheten. I proposition 1972:111 bil. 2 fastlades ersättningsregeln till då pågående markanvändning avsevärt försvåras. I det sammanhanget uttalade ansvarige departementschefen, dåvarande civilministern , att en markägare fick tåla ett bagatellartat intrång utan att kunna resa krav på ersättning. hade ingen erinran mot detta uttalande. I myndigheternas tolkning av vad som menas med att avsevärt försvåra pågående markanvändning har det dock skett en betydande glidning utan att har gett en annan mening till känna än den som var grundregeln beslut. De rättsfall som finns är mycket få och gäller dessutom synnerligen speciella förhållanden. Att dra generella slutsatser av dem är därför knappast möjligt. Det är angeläget att innebörden av en lagstiftning står klar i och med att fattar beslut. har därför anledning att klargöra betydelsen av begreppet att avsevärt försvåra pågående markanvändning. Enligt mening kan då endast den ursprungliga betydelsen gälla att intrång som inte är bagatellartat skall leda till att ersättning skall utgå. Vid bedömning av vad som är bagatellartat måste också skadan relateras till berörd del av fastigheten och inte till hela fastigheten. Bostadsministern gör i propositionen med förslag till ny plan- och bygglag en övertygande argumentering för att skadan skall relateras till berörd del av fastigheten när det gäller bebyggelsereglerande bestämmelser. Argumenten har minst lika stor bärighet när det gäller markreglerande bestämmelser. bör ge regeringen detta till känna. Förslaget behandlar skada genom värdenedsättning eller annan skada. Till annan skada räknas normalt inte likviditetsproblem. Reglering som innebär likviditetsproblem berörs över huvud taget inte. Sådana problem kan t. ex. uppkomma om ett skogsbestånd inte får avverkas i avvaktan på att kommunen utreder om ett område skall användas för bebyggelse. Enligt uppfattning måste likviditetsaspekten beaktas. För bebyggelsereglerande bestämmelser ersätts den tidigare tänkta 20 procentiga kvalifikationsgränsen med en regel som säger att skadan skall vara betydande för att ersättning skall utgå. Vad som menas med betydande skada definieras inte men bostadsministern avvisar en kvalifikationsgräns på som lagrådet ansåg sig kunna acceptera. Betydande skada får väl därför anses ligga på en värdenedsättning någonstans . Endast skador över kvalifikationsgränsen skall ersättas. Enligt de föreslagna ersättningsreglerna skall kvalifikationsgränsen för bebyggelsereglerande bestämmelser tillämpas i tre situationer nämligen 1. när en byggnad inte får återuppföras efter rivning eller brand, 2. när rivningslov vägras, 3. när skyddsbestämmelser utfärdas för kulturhistoriskt värdefull bebyggelse. Vid bebyggelsereglerande bestämmelser skall det alltså vara en hög ersättningströskel och endast skador över tröskeln skall ersättas. Reglerna kan få en omfattande användning. Som tidigare påvisats leder dessa regler till orimliga konsekvenser. En ersättningströskel av det slag som föreslagits leder till konsekvenser som måste vara främmande för vår rättsuppfattning. De enda reglerna som har bärighet är att skador som inte är bagatellartade skall ersättas. 14 kap. 8-10 §§ måste enligt mening omarbetas i enlighet med här redovisat förslag. Har en fastighetsägare drabbats av sådana restriktioner att han anser att ersättning skall utgå får han för att bevaka sin rätt väcka talan mot kommunen vid domstol. Vinner han får han ersättning och sina rättegångskostnader täckta. Kommer domstolen till att ersättning inte skall utgå är huvudregeln att fastighetsägaren får betala inte bara sina egna utan även kommunens rättegångskostnader. Domstolen kan dock i sådana fall besluta att kommunen skall stå för rättegångskostnaderna om fastighetsägaren har haft skälig anledning att få sin talan prövad av domstol. Hur domstolen dömer vet fastighetsägaren inte när han väcker talan. Att få frågan om ersättning prövad kommer därför att innebära ett stort ekonomiskt risktagande. Det har rått politisk enighet om att i expropriationsmål skall fastighetsägaren ha fri rättegång i första instans. Vill en myndighet göra anspråk på en enskilds egendom har det betraktats som en självklarhet att den enskilde inte skall stå ett ekonomiskt risktagande för att få sin rätt prövad. Vad det här gäller är en direkt parallell till handläggningen av expropriationsärenden. Myndigheten gör visserligen inte anspråk på äganderätten till den enskildes mark men väl rådigheten över den. Att få rådigheten till sin fastighet inskränkt kan vara ett väl så stort ingrepp för den enskilde som att få en mindre del exproprierad. Enligt uppfattning bör det vara en självklarhet att om en myndighet inskränker den enskildes rådighet över sin fastighet skall denne ha rätt att få ersättningsfrågan prövad utan att riskera att få betala vare sig sina egna eller myndighetens rättegångskostnader. Rättsreglerna bör också ha en Mot. 1985/86:69 sådan konstruktion att myndigheten har anledning att eftersträva en förhandlingslösning. 15 kap. 6 § bör därför utgå. PBL skall enligt förslaget träda i kraft . Alla stadsplaner och byggnadsplaner skall fortsätta att gälla som detaljplaner. För nya detaljplaner skall det, som tidigare nämnts, anges en genomförandetid () inom vilken tid bebyggelse skall ske. Det gamla systemet skall anpassas till det nya så att planer som har fastställts efter 1978 skall få en viss genomförandetid, dvs. Äldre planer får ingen genomförandetid. För planer utan genomförandetid får kommunen möjlighet att ändra eller upphäva dessa i samma utsträckning som PBL-planer. Förslagen leder i vissa fall till orimliga konsekvenser. Speciellt gäller detta förslaget att planer äldre än 1978 inte skall få någon genomförandetid. Vissa planer är t. ex. endast bebyggda till en del. Har man inte byggt enligt planen försvinner byggrätten och man är helt beroende av kommunens goda vilja för att få ny byggrätt. Även äldre planer måste enligt uppfattning på något sätt få en genomförandetid. En fastighetsägare skall i vissa situationer kunna kräva att kommunen löser fastigheten om en detaljplan som inte får någon genomförandetid ändras eller upphävs. Propositionen innebär i dessa frågor en viss men inte tillräcklig förbättring jämfört med lagrådsremissen. Enligt propositionen är nu en förutsättning för att ekonomisk kompensation skall kunna komma i fråga att skadan är kvalificerad, att ägaren hindrats från att bygga genom långvariga nybyggnadsförbud (i princip ) samt att området i huvudsak är utbyggt. En plan som är helt outbyggd eller till endast begränsad del utbyggd (mindre än cirka två tredjedelar) skall inte berättiga till någon kompensation om planen inte får någon genomförandetid. Dessa kvalifikationskrav är enligt uppfattning för stränga. Övergångsproblematiken mellan gammal och ny lagstiftning har inte lösts på ett godtagbart sätt. Detta är i och för sig mycket svårlösta frågor men den lösning som har valts tillfredsställer enbart kommunens intressen. Den enskilde fastighetsägaren är helt utlämnad till kommunen. Hans rättssäkerhet har allvarligt trätts för när. Övergångsproblematiken måste utredas ytterligare där såväl kommunens som den enskildes intressen beaktas. Vi förutsätter att vederbörande utskott utformar lagtext i enlighet med våra förslag till ändringar avseende en ny plan- och bygglag. Med stöd av vad som ovan anförts hemställer vi - i första hand 1. att beslutar avslå förslaget till ny plan- och bygglag och hos regeringen begär nytt förslag som är förenligt med grundlagen och beaktar de förslag som anförts i motionen, - i andra hand 2. att beslutar att 3 kap. 13 § utformas i enlighet med vad som föreslagits i motionen så att oförändrade krav ställs på underhåll av rörelsebyggnader, 3. att beslutar att regler införs i 5 kap. 20 §, så att kallelse till samråd sker på samma sätt som till utställning, 4. att beslutar att bestämmelser om tidsbegränsning av områdesbestämmelser införs i 5 kap., 5. att beslutar att 8 kap. förändras på så sätt att byggnadslovsplikten inskränks i enlighet med vad som anförts i motionen, 6. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad som i motionen anförts om rätten att bygga utanför detaljplan, 7. att beslutar att 9 kap. utformas så att kontroll kan minskas på sätt som anförts i motionen, 8. att beslutar att bestämmelser införs i 10 kap. med innebörd att ges möjlighet att avstå från att ta upp ringa förseelser till behandling, 9. att beslutar att 13 kap. 5 § första stycket angående inskränkningen i rätten att överklaga utgår, 10. att beslutar att 14 kap. 8-10 §§ utformas så att skada som inte är bagatellartad skall ersättas, 11. att beslutar att 15 kap. 6 § utgår med innebörd att expropriationslagens regler om ersättning av rättegångskostnader galler, 12. att beslutar att även i övrigt som sin mening ge regeringen till känna vad som anförts i motionen. P.-O. () . Åsling (c)