mot · G802657 · 1985-01-16 00:00:00 — Det finns ytterst få anledningar att anlägga ett sådant negativt perspektiv på bilen som det gjordes . På landsbygden utgör bilen ingen miljöfara. Den ger i stället möjlighet till rörlighet såväl i arbete som på ett vägnät som oftast ändå måste upprätthållas. Det är också helt orimligt att anta att kollektivtrafiken skall kunna överta det transportbehov som människor har utanför tätorterna. Bilismen har dock varit ett tacksamt skatteobjekt för politiker. Mer än är f. n. bilisternas bidrag till statskassan i form av acciser, bensinskatt, fordonsskatt etc. För människor som lever i glesbygd och som pendlar till sina arbeten har höjda skatter lett till stora svårigheter. Regeringen kan knappast ha undgått att notera den mycket negativa reaktion som den senaste bensinskattehöjningen mottogs med - i synnerhet av landsbygdens folk! Det måste rensas i av avgifter och skatter som drabbar bilismen. Målet skall vara sänkt skatt, men också att skatten skall förenklas! Kilometeravgifterna bör avskaffas och fordons- och drivmedelsskatterna omprövas. Hänsynen gentemot glesbygdsbefolkningen måste vara självklar. Vägnätet är av stor betydelse, och här finns skäl att pröva möjligheten till ytterligare hårdbeläggning av landsvägarna. Genom en hårdbeläggning sjunker oftast underhållskostnaderna så att totalkostnaden vad gäller drift och underhåll blir lägre än vid enbart grusbeläggning. I stora delar av landet är bärigheten dålig, framför allt under tjällossningen. En höjning av bärigheten skulle gynna samtliga näringar i berörda områden. Jord- och skogsbruk - landsbygdens huvudnäringar Svenskt jordbruk framstår vid en internationell jämförelse som högeffektivt och välskött. Förutsättningarna för ett livskraftigt jord- och skogsbruk har varit goda i större delen av vårt land. De areella näringarna är en förutsättning för en levande landsbygd. Jord- och skogsbruket spelar också en stor roll när det gäller att skapa en god naturmiljö och för att föra kulturtraditionerna vidare. Grundförutsättningen för ett effektivt jordbruk är att den privata äganderätten respekteras. Den rätten, arvsrätten samt möjligheterna att fritt förfoga över sin egendom får inte som ständigt urholkas. Ett enskilt ägande ger trygghet och skapar ansvarskänsla, vilket gynnar omsorg om natur och utveckling av jordbruket. Socialdemokratisk politik på detta område inger anledning till djup oro. På en rad punkter har socialdemokraterna visat sin negativa uppfattning i ägandefrågor, inte minst i den nu aktuella strukturutredningen. Socialdemokratin föreslår ytterligare styrning av förvärven av jord- och skogsfastigheter. Förköpsrätten skall utvidgas, förvärvslagstiftningen ytterligare skärpas, strukturplaner skall upprättas samt garantiintäkter införas. Detta leder till ett ökat inflytande för politiker och myndigheter, till byråkratisering. Dessutom införs en principiellt felaktig beskattning. Vi tar starkt avstånd från dessa förändringar. Moderata samlingspartiet har motsatt sig de allt fler och allt mer detaljstyrande restriktionerna och åläggandena på jord- och skogsbruket. Vi vill i det här sammanhanget rikta speciell uppmärksamhet mot den skärpta tillämpningen av jordförvärvslagen som allvarligt kan komma att hota landsbygdens överlevnad. Det är inte riktigt att lantbruksnämnderna på ett så avgörande sätt skall besluta om människor skall få bosätta sig på landsbygden. Vid försäljning av jordbruksfastighet prövas i vilken utsträckning jordbruket ger möjlighet till försörjning. Detta görs utan att hänsyn tas till köparens ambitioner eller planer på eventuella kombinationssysselsättningar. Resultatet blir att många, ofta unga familjer, hindras från att bosätta sig där de själva önskar och där de skulle kunna finna en försörjning. Vi menar att detta inte enbart är ett orimligt förhållande mellan människors rättigheter och myndigheters befogenheter, utan att det även hotar landsbygdens framtid. En levande landsbygd kräver att människor har möjlighet att kombinera jordbruk inte enbart med skogsbruk utan även med andra sysselsättningar inom exempelvis småindustri, hantverk eller turism. Moderata samlingspartiet har som enda parti motsatt sig skärpningarna och den hårda tillämpningen av jordförvärvslagen. Lagen måste tillämpas betydligt mer liberalt - framför allt i glesbygd! De små brukningsenheterna måste i ökad omfattning tillåtas vara kvar. God samhällsekonomi bra för jordbruket Få näringar är som lantbruket beroende av en sund samhällsekonomi. Kapitalbehovet är stort men kapitalomsättningen låg. För en sådan näring innebär höga kapitalkostnader att lönsamheten äventyras. De besparingar som vi har föreslagit i budgetsammanhang kommer således jordbruket till del. Om budgetunderskottet kan sänkas genom besparingar, kan statens press på lånemarknaden minska och räntesänkningar komma till stånd. En räntesänkning på ger för ett jordbruk med en låneskuld på . en utgiftsminskning på . Kraven på jord- och skogsbrukarna har ökat snabbt, inte minst på grund av en komplicerad skattelagstiftning. Det samlade skattetrycket har starkt bidragit till näringarnas lönsamhetsproblem. Skatterna hämmar utvecklingen. De försvårar konsolideringen av företagen samt orsakar stora problem vid generationsskiften. Beskattningen av vissa småföretag och jord- och skogsbruk har en i det närmaste konfiskatorisk karaktär. Principen om beskattning efter bärkraft är på många områden redan övergiven. Det är viktigt att det totala skattetrycket för både jordbruksföretaget och den enskilde jord- och skogsbrukaren sänks. Arvsskattesystemet bör ändras och förmögenhetsskatten skall tas bort på arbetande kapital. Beskattningen av bostadsförmånen måste lindras. Vidare skall garantiavgifter för jordbruksfastigheter avskaffas, avsättningsreglerna för skogskonto förbättras och skogsvårdsavgiften successivt tas bort. De nya skatterna på gödsel- och bekämpningsmedel måste tas bort. Av avgörande betydelse skulle en marginalskattesänkning vara. Inte minst inom skogsbruket skulle en sådan sänkning verka främjande på avverkningsbenägenheten. Fram till att en sådan marginalskattesänkning genomförs måste temporära förbättringar åstadkommas. Moderata samlingspartiet har föreslagit att intäktsavdraget för skogsbruk höjs . Skogsbruket och skogsindustrin har varit en betydelsefull del av det svenska näringslivet. Skogen har varit, och är, en förnyelse- och utvecklingsbar inhemsk resurs som givit stora tillskott till ekonomin - inte minst i form av exportinkomster. Direkt eller indirekt sysselsätter skogsnäringen 300 000 människor. För landsbygden har skogsnäringen inneburit arbetstillfällen i form av skötsel och avverkning, transporter samt olika former av mindre industri. För många lantbrukare har skogsbruket gett den nödvändiga extrasysselsättning som ett alltmer utsatt småjordbruk krävt. har allt fler försök gjorts att påverka omfattningen och inriktningen av skogsbruket och skogsindustrin exempelvis genom krav på minimiavverkning och obligatoriska skogsbruksplaner. Precis som på många andra samhällsområden har dessa ingrepp skapat större problem än de löst. Skogs- och jordbrukets huvudproblem är den bristande lönsamheten, skapad av höga skatter och omfattande reglering. Lösningen på problemen ligger således inte i brist på planer eller ålägganden utan i friare möjligheter för näringen att anpassa produktionen efter marknadens efterfrågan. Andra viktiga areella näringar Det svenska fisket är av stor betydelse för livsmedelsförsörjningen. De som utövar denna näring har därtill en stor uppgift att fylla för att bibehålla en levande bygd efter vårt lands kuster. Odling i vattenbruk har förutsättningar att bli ett viktigt komplement till befolkningens sysselsättning. Vi anser att denna näring har stora förutsättningar att utvecklas ytterligare och därför bör uppmuntras och stödjas med rådgivning och utbildning. Höga miljöavgifter och byråkratiska ingrepp i vattenbruket måste stoppas. Vattenbruket har också möjlighet att skapa underlag för en spridd vidareförädlingsindustri i nära anslutning till produktionsplatserna. Trädgårdsodlingen utgör likaledes en viktig del av vår livsmedelsförsörjning och bidrar till en breddning av basen för sysselsättning och utveckling på landsbygden. Möjligheterna till utökad svensk grönsaks- och fruktproduktion samt vidareförädling av dessa produkter måste stödjas. En ökad produktion skapar många nya arbetstillfällen. Rennäringen utgör precis som den samiska kulturen en mycket speciell och värdefull del av den svenska landsbygden. Samernas rättigheter att få bedriva sin näring måste fastslås. Rennäringen har kommit i allt tätare konflikter med andra intressen. I de fall där konflikten står mellan rennäringen och statliga intressen bör man från statsmakten ta stor hänsyn till samernas önskemål. En rättvisans och mångfaldens familjepolitik Barnfamiljerna har fått en allt svårare situation. Att ha flera barn och leva på en inkomst leder inte sällan till att familjens inkomst klassas under existensminimum. På landsbygden lever många familjer på en inkomst. Deras ekonomiska situation är alltför ofta mycket ansträngd, främst på grund av ett orimligt skattesystem. Principen skatt efter bärkraft är för länge sedan övergiven, och möjligheten att genom eget arbete förbättra den familjeekonomiska situationen är starkt begränsad, vilket beror på de höga marginalskatterna. Allt fler familjer har blivit beroende av bidrag för att klara sin ekonomi. subventioneras i genomsnitt en daghemsplats. Det är en subvention som många tätortsfamiljer inte kan utnyttja men som de flesta landsortsfamiljer inte ens har någon möjlighet att söka sig till. Inte heller de senaste årens omfattande satsningar på fritidsverksamhet för barn är något som landsbygdsfamiljerna kan utnyttja i någon högre utsträckning. Även längre fram i tiden då barnen skall börja skolan märker landsbygdsfamiljerna tydligt hur samhällets centralisering och likriktande försvårat deras situation. Landsbygdsbarn bussas alltför ofta onödigt långt till stora tätortsskolor. Familjepolitiken måste ges en ny inriktning. Familjebeskattningen måste förändras så att hänsyn tas till hur många som skall leva på familjens inkomst. Ett avdrag om . bör införas på kommunalskatten för barn . Förslaget innebär en förstärkning av barnfamiljernas situation men kan bara i viss mån kompensera för en i grunden felaktig familjebeskattning. Det offentliga servicemonopolet inom barnomsorgen måste brytas för att skapa rättvisa och möjliggöra alternativ inom barnomsorgen. Detta sker lämpligast genom att statsbidraget till barnomsorgen är neutralt och ges lika såväl till offentlig som till privat barnomsorg. En obeskattad vårdnadsersättning om . bör införas och som ett första steg utgå till barn . Avdragsrätt införs för styrkta barnomsorgskostnader upp till en viss nivå. Detta skulle radikalt förbättra situationen för landsbygdens familjer och underlätta för dem som vill stanna hemma och vårda sina barn. Mindre och alternativa former av daghem eller annan barnomsorg skulle kunna etableras utanför tätorterna och detta till en rimlig kostnad för föräldrarna. Detta skulle i sin tur öppna nya möjligheter för landsbygdskvinnorna att söka sig ut på arbetsmarknaden, något som för många ligger bortom möjligheternas gräns. Privatvård skall uppmuntras - inte hindras Vård av äldre och sjuka i mindre omsorgsformer utanför tätorterna har i det närmaste upphört på grund av ett stelbent effektivitetstänkande från myndigheters och politikers sida. Ofta är det en distriktssköterska som får ta hand om all sjukvård i ett glesbygdsområde. Inom ramen för dagens offentliga sjukvård vore det önskvärt att öka inslaget av distriktsläkare utanför tätorternas vårdcentraler. På så sätt skulle även landsbygdens invånare kunna ges möjlighet till läkarvård utan alltför långa resor. Att inte ge offentligt stöd till privata vårdhem eller sjukhus är både inhumant och samhällsekonomiskt oförsvarbart. Ofta räcker mycket mindre bidrag för att hålla en god vård i privat regi, men tyvärr har socialdemokrater av ideologiska skäl valt att standardisera och därmed även centralisera vården. Vi behöver komplement till den offentliga vården för att utnyttja landsbygdens resurser och för att kunna tillgodose de behov som där finns. Ideologiska motiv finns bakom det systematiska motarbetandet av privat läkar- och tandläkarvård. För inte minst glesbygdens befolkning skulle ett hävande av restriktioner och etableringskontroller vara ytterst gynnsamt. Mindre vårdinrättningar och hemläkare skall stimuleras till etablering i glesbygd. Detta skulle bl. a. kunna ske genom att en högre sjukvårdsersättning för vård på landsbygden utbetalas. Det är givetvis inte realistiskt att tänka sig att alternativa daghem och vårdinrättningar skulle kunna etableras i alla landsbygdsområden. Men ett ökat inslag av privat produktion inom servicesektorn skulle tveklöst leda till bättre lösningar av serviceproblem för många enskilda. Med ett minskat offentligt monopol på servicen i dess helhet kan även de offentliga insatserna i högre grad riktas mot de områden där privat service inte kan tillhandahållas. Mark- och planfrågorna kännetecknas av en snårskog av regleringar och en omfattande byråkrati. Urholkningen av den privata äganderätten liksom övertron på den offentliga planeringens förmåga att bäst styra användningen av mark måste tillbakavisas. Expropriationsrätten skall starkt begränsas och den kommunala förköpsrätten skall avskaffas. Rätten att bebygga icke-planlagt område skall slås fast. Endast under angivande av mycket klara skäl skall kommunerna ha rätt att vägra byggnadslov. Alltför många typer av byggnader kräver tillstånd och tidskrävande överläggningar med myndigheter för att få uppföras. Förenkling av handläggning, sänkt ambition på kontroll och generösare tillämpning av några få motiverade regler bör vara vägledande principer för de förändringar vi önskar. Vid den totalplanering av samhället som bl. a. vissa förslag i den nya PBL-lagstiftningen skulle medföra kommer etableringsprövningen och byråkratin ytterligare att öka på landsbygden. Till detta kommer att, enligt vissa tankegångar, inte heller full ersättning skall utgå till de markägare som drabbas av tätortsexpansion eller det rörliga friluftslivets intrång. helt orimliga utgångspunkter. Det kan inte vara riktigt att ytterligare begränsa och försvåra en positiv utveckling på landsbygden. Det rörliga friluftslivets intressen har kommit att bli något av en schablonmotivering i alltför många sammanhang. Byggnormerna ter sig i många fall rent löjeväckande och medför omotiverat höga kostnader för privatpersoner och näringsidkare. Exempel från s. k. fribyggen visar att byggnadskostnaderna kan sänkas om byggnormerna får tillämpas mer flexibelt. En förenkling av reglerna ger bättre förutsättningar för byggande av såväl privatbostäder som service- och industrilokaler. På landsbygden kan detta vara av avgörande betydelse för etablering av mindre företag och serviceinrättningar. Låt människor slå sig ner på landsbygden! Inte sällan hindras bosättning på landsbygden av ett snävt kommunalpolitiskt tänkande. Människors lagstadgade rätt till viss offentlig service ger kommuner skäl att motverka bosättning utanför tätorternas servicecentra. Merkostnaderna för fler människor som väljer att etablera sig på landsbygden torde dock i de flesta fall vara relativt låga. Tillgång till el, telefon och kommunikationer är oftast redan etablerad i de flesta områden. Dessutom överskattas troligen kostnaderna för service på landsbygden. I jämförelse med den konsumtion av offentlig service som exempelvis en tätortsfamilj gör anspråk på torde motsvarande kostnad för en landsbygdsfamilj vara betydligt lägre. Även tätortsbefolkningen gynnas av en levande landsbygd. Det är kombinationen av natur- och kulturlandskap som skapar fina förutsättningar för fritid och rekreation. Detta samspel måste utnyttjas och tillvaratas. En fortsatt avfolkning av landsbygden och en minskning av det öppna kulturlandskapet är ett betydligt större hot mot fritidsintressena än vad en generös glesbebyggelserätt skulle vara. Detta gäller såväl permanent- som fritidsboende. Landsbygden skulle kunna bli betydligt mer attraktiv som fritids- och turistmål om den bofasta befolkningen ökade och därmed aktiviteterna utanför tätorterna. Därför måste glesbebyggelserätten återinföras! Förutom permanent bosättning i landsbygdsområdena bör även fritidsboendet uppmuntras. 1980 fanns det 670 000 fritidshus i . Det är en siffra som mycket väl skulle kunna vara högre. är ett av jordens mest glesbefolkade länder. Naturen är vacker och skiftande och lämpar sig mycket väl för fritidsboende. En bra politisk målsättning som moderata samlingspartiet satt upp är att alla människor som vill skall kunna bygga en mindre sommarstuga utan krångel. Kommunerna måste ange mycket starka skäl för att hindra byggandet, och även här gäller att rätten att få bygga utanför planlagt område skall fastslås. Generellt skall byggnadslov anses vara beviljat om myndigheterna inte uttalat annat efter ansökan. Vidare bör strandskyddet omarbetas så att kommunerna ges rätt att utfärda skydd mot strandbebyggelse. Med den förändringen kan det omotiverade generella strandskyddet hävas. Med lägre krav på service kan byggkostnaderna för fritidshus hållas nere. Husen skall kunna byggas enkelt. Ett förenklat byggande leder till lägre kostnader och därmed också till att fler människor får möjlighet att tillbringa sin fritid i ett eget fritidshus. Även turismen utgör en god förstärkning av glesbygdens möjligheter till service och arbetstillfällen. I vissa delar av landet utgör turismen en basnäring som skall jämställas med andra näringar. Turistnäringen ger ofta upphov till ett småföretagande som passar mycket väl in i landsbygd. Med åberopande av vad som anförts hemställs* att hos regeringen anhåller om förslag till ett utvecklingsprogram för en levande landsbygd i enlighet med de riktlinjer som anges i motionen. () () *Se även motionerna 1984/85:658-664