mot · G8021710 · 1985-01-24 00:00:00 — m. fl. gällande vapenfrilag beslöts av 1978. Den hade föregåtts av ett betänkande av vapenfriutredning. Betänkandet var ett ambitiöst försök att finna en rimlig avvägning mellan å ena sidan samhällets deklarerade behov av allmän värnplikt och å andra sidan den enskildes moraliska övertygelse om det felaktiga i militära sätt att avvärja och lösa konflikter och därmed förknippad (beredskap till) bruk av vapen mot andra människor. Utredningens förslag i detta syfte innehöll bl. a. följande element: o Generösare och tydligare formulerade förutsättningar för tillstånd till vapenfri tjänst, med bl. a. slopande av uttrycket djup samvetsnöd, o Betydande förenkling av prövningsförfarandet. o Tjänstgöringsalternativ för vapenfria även utanför totalförsvaret, o Samhällstjänst ådömd av domstol som alternativ till fängelsestraff vid totalvägran. Då propositionen lades fram visade det sig att regeringen slopat samhällstjänsten och knutit tjänstgöringsalternativet till krigssamhällets behov. Utdragna förhandlingar mellan koalitionspartierna och förutsättningarna för tillstånd samt prövningsförfarandet ledde till en ordning som enligt försvarsutskottet skulle innebära att prövningsförfarandet förenklas så långt det är möjligt utan att man avstår från ett underlag för vapenfrinämndens prövning. Det underströks att sökandens bevisbörda för styrkande av den övertygelse han hävdar inte bör vara tung. Och försvarsminister sade sig trots de vidtagna förändringarna i utredningsförslaget räkna med att den nya lagen skulle medföra ett jämförelsevis litet antal avslag av ansökningar hos vapenfrinämnden. När vapenfrilagen trädde i kraft så resulterade den också i en påtaglig sänkning av avslagsfrekvensen: från 1977 till 1979. Under de båda följande åren låg avslagsfrekvensen kvar på denna nivå, som trots allt innebar mellan 500 och 700 avslag . 1982-1983 har avslagsfrekvensen på nytt ökat, till 19,1 resp. 21,, med närmare 900 avslag vardera året. Skiftande förklaringar har givits för denna ökning av antalet avslag. Från vapenfrinämndens sida har man hänvisat till att en viss förändring av sökandegruppens sammansättning skulle ha ägt rum. Enskilda ledamöter i nämnden har påtalat vad man anser vara en viss skärpning i nämndens praxis. 1 1984/85. Oavsett vilken förklaringen är, så har utvecklingen fyra första år lett till att närmare 600 personer efter sådana avslag ansett sig tvingade att fullfölja sin värnpliktsvägran, så att de riskerat botes- eller fängelsestraff. Att samhället på detta sätt vidtar straffsanktioner mot ett samvetsbestämt handlande måste anses som något mycket allvarligt, i synnerhet mot bakgrund av de intentioner med lagstiftningen som citerats här ovan. Det finns därför enligt vår uppfattning mycket goda skäl att nu vidta en översyn av vapenfrilagen utifrån de erfarenheter som vunnits efter 1978 och mot bakgrund av de i förarbetena uttalade intentionerna med lagstiftningen. Vid en sådan översyn är det några aspekter som enligt vår uppfattning särskilt bör behandlas. Förutsättningar för vapenfri tjänst För tillstånd till vapenfri tjänst krävs enligt utskottsbetänkandet att sökanden har en respekt för människolivet som är ännu starkare än vad som är fallet med det stora flertalet medborgare, vilka måste antas känna obehag vid tanken på att bruka vapen mot en annan människa och - om detta ändå blev nödvändigt - göra så efter viss självövervinnelse. Den som får tillstånd till vapenfri tjänst måste enligt utskottet ha en respekt för människolivet som är så villkorslös att den inte kan förenas med den medborgerliga skyldigheten att försvara vårt samhälle med vapen. I propositionen hade försvarsministern därutöver, i likhet med utredningen, föreslagit att de som vunnit en på klart ideella skäl grundad övertygelse om krigets och våldets meningslöshet, orättvisa och inhumanitet som social företeelse men hos vilka tanken på det enskilda människolivet och dess okränkbarhet framträder mindre starkt bör ha möjlighet att få vapenfri tjänst. invände att vare sig den sökande anförde religiösa eller andra skäl för ansökan, så måste inställningen vara klart knuten till en stark respekt för det enskilda människolivet och dess okränkbarhet: Enbart en övertygelse om krigets och våldets meningslöshet, orättvisa och inhumanitet som social företeelse kan inte antas vara tillräckligt inför det social tryck att delta i försvaret, som ett väpnat angrepp på vårt samhälle kan väntas medföra. Det finns enligt vår uppfattning skäl att anta, att en del av dem som erhåller avslag på sin ansökan, hänför sig till nyssnämnda kategori. Allteftersom kapprustningen fortsatt och världsläget försämrats har denna inställning utan tvekan vunnit allt vidare spridning. Vi kan inte godta att den skulle anses ha ett mindre etiskt värde än en övertygelse med inriktning på det enskilda människolivet och dess okränkbarhet. Vi instämmer i det krav på en generösare lagstiftning som uttalades av det Den föreslagna översynen bör ha detta önskemål till utgångspunkt. Ett antal remissinstanser inte minst från kyrkligt håll förordade 1977 ett avskaffande av prövningsförfarandet. Värnpliktsvägran av bekvämlighetsskäl skulle enligt detta synsätt kunna motverkas genom en viss förlängning av tjänstgöringstiden för de vapenfria. Förslaget motiverades inte sällan med att erfarenheterna av den dittillsvarande prövningen eftertryckligt understrukit svårigheterna att utforma ett någorlunda objektivt och från rättssäkerhetssynpunkt godtagbart prövningsförfarande. Enligt vår uppfattning har en avgörande förbättring härvidlag inträffat sedan den nuvarande lagen började gälla. Det hindrar inte att det alltjämt kan finnas brister även med nuvarande förfarande, vilka kan behöva åtgärdas. Alltjämt reses också krav på prövningsförfarandets avskaffande, senast i det brev som biskopar avlåtit i fredsfrågan. Det kristna i krävde en utredning om ett nytt prövningsförfarande. Att man vid översynen bör ta upp frågan är enligt vår uppfattning tämligen självklart. Möjligheterna att ytterligare förenkla prövningsförfarandet bör särskilt övervägas. Såsom nämnts i det föregående innebar proposition att de vapenfria tjänstgöringsalternativen knöts till krigssamhällets behov. Likafullt har den nya lagen i sin tillämpning inneburit en betydande breddning av den vapenfria tjänstens innehåll. Det hindrar inte att den starka anknytningen till de civila totalförsvarsmyndigheterna kan tänkas provocera vissa värnpliktiga som skulle vara berättigade till vapenfri tjänst till att i stället totalvägra. Vid en översyn av vapenfrilagen bör möjligheterna att undanröja detta problem undersökas. Alternativ till fängelsestraff vid totalvägran vapenfriutredning hävdade att ingen skall behöva dömas till fängelse enbart av skälet att han vägrar bära vapen och föreslog att samhällstjänst utdömd av domstol kunde vara ett sätt att lösa problemet. En rad praktiska och principiella invändningar framfördes emellertid mot förslaget som inte följdes upp i propositionen. Som ovan redovisats kvarstår problemet, t. o. m. i växande grad. Utredningens refererade ståndpunkt bör enligt vår uppfattning aktualiseras. En huvuduppgift för den föreslagna översynen bör vara att utarbeta förslag i syfte att så långt möjligt undanröja det problem som fängelsestraff vid vapen- och värnpliktsvägran utgör, och måste utgöra, i ett samhälle med respekt för människors samvetsbestämda övertygelser. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställer vi att ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om en översyn av vapenfrilagen. () ()