mot · G8022343 · 1985-01-25 00:00:00 — ökade den kommunala konsumtionen med , vilket klart överstiger även den ökningstakt som t. o. m. den nuvarande riksdagsmajoriteten förordat. Även och närmast följande år beräknas ökningstakten bli hög. Enligt de bedömningar som görs i finansplanen kommer volymökningen att bli ca 1,. Erfarenhetsmässigt kan man då dess värre befara att ökningstakten kommer att bli eller högre. I dagens samhällsekonomiska läge med ett mycket stort budgetunderskott och med en alltför stor offentlig sektor är det oacceptabelt med en fortsatt expansion av den kommunala sektorn. Vi har under krävt nolltillväxt i den kommunala konsumtionsutvecklingen. Detta krav är minst lika aktuellt nu som . Ett primärt mål för den ekonomiska politiken måste vara att bringa ned volymökningen till noll . Kommunernas likviditet är mycket god. Finansieringskapitalet, dvs. omsättningstillgångar minus kortfristiga skulder, har kontinuerligt ökat och uppgår nu till , vilket motsvarar mer än av de totala externa utgifterna. Även om det finansiella sparandet blir negativt, är den finansiella situationen i kommunerna genomsnittligt sett mycket bra. I några kommuner är den dock bekymmersam. Moderata samlingspartiet anser att statsbidragen till kommunerna i huvudsak skall avvecklas med undantag för ett väl fungerande skatteutjämningssystem. Detta är helt nödvändigt mot bakgrund av den allvarliga statsfinansiella situationen. Det är orimligt att kommunsektorn med dess goda finansiella situation skall erhålla statsbidrag , som statsbudgeten visar ett stort underskott. Vårt förord för en successiv minskning av statsbidragen innebär att vi inte tar ställning till om just de berörda verksamheterna skall avvecklas eller inte, utan enbart att verksamheten om den skall vara kvar får finansieras inom kommunernas finansiella ramar. En begränsning av utgiftsvolymens ökning till i kombination med en real tillväxt av skatteoch avgiftsunderlaget medför att statsbidragen kan reduceras med utan att kommunernas finansiella situation försämras. En minskning av statsbidragen till kommunsektorn får inte leda till kommunalskattehöjningar. Ytterligare skattehöjningar motverkar arbetet med att återställa balansen i de offentliga finanserna. munalt skattestopp måste därför införas. Ett sådant skattestopp skall förenas med en radikal avveckling av den statliga styrningen av kommunerna. Kommunerna måste ges större möjligheter att själva besluta om sina utgifter. Försöksverksamheten med frikommuner är helt otillräcklig. Statliga detaljregleringar fördyrar och försvårar kommunernas möjligheter att rationalisera och pröva nya verksamhetsformer. Staten får inte heller ålägga kommunerna nya utgifter. Även regeringen föreslår neddragningar av statsbidrag. Dessa neddragningsförslag är dock otillräckliga. 1 övrigt har regeringen valt att inte nu behandla de kommunalekonomiska frågorna utan avser att återkomma med en särskild proposition . Det är otillfredsställande att regeringen på detta sätt försvårar möjligheterna att få en samlad bild över de åtgärder man ämnar vidta inom kommunsektorn. Vi föreslår en ytterligare avveckling av statsbidrag på sammanlagt . I första hand bör bidrag som ges likformigt till kommunerna avvecklas. Följande bidrag bör avvecklas helt eller reduceras: hemspråksträning, färdtjänst, driften av särskolor, hem för vård eller boende, drift av kommunala vägar och gator, byggande av kommunala vägar, ersättning till lokal och regional kollektivpersontrafik och utrustning för gymnasieskolan. Självfallet ankommer det på kommunerna att avgöra om verksamheten skall påverkas. Statsbidragsminskningen innebär endast en begränsning av kommunernas finansiella utrymme. Vid en avveckling av de specialdestinerade statsbidragen kommer den kommu.nala skatteutjämningens betydelse att öka framför allt för kommuner med svagt skatteunderlag. På kan därför skatteutjämningen behöva öka i omfattning. Det är oklart om regeringen avser att även för kompensera primärkommunerna för borttagandet av skatteunderlaget för juridiska personer. Vi anser att någon sådan generell kompensation ej bör utgå. Fr. o. m. har ett nytt ersättningssystem till sjukvårdshuvudmännen avseende öppen vård införts, det s. k. Dagmarsystemet. Vår syn på de nya reglerna redovisas närmare i motion 1984/85:2815. Förändringen innebär att sjukförsäkringsersättningen för läkarvård m. m. inom öppen vård samt statsbidraget till den psykiatriska vården omvandlats till en särskild ersättning per invånare, utan hänsyn tagen till ambitionsnivån hos resp. landsting eller till befolkningens hälsotillstånd. Med hänsyn till att dessa förändringar skulle kunna ge dramatiska resultat för enskilda sjukvårdshuvudmän gäller dock särskilda övergångsbestämmelser . Det tidigare försäkringssystemet har övergått till att i väsentliga delar bli ett statsbidragssystem till landstingen. Nya förhandlingar bör upptas i syfte att från minska den allmänna sjukvårdsersättningen till landstingen med . Det innebär att vi förordar besparingar på sammantaget gentemot kommunsektorn. För de kommuner och landsting som hamnar i ett särskilt utsatt finansiellt läge till följd av våra besparingar föreslås ett riktat stöd på 400 milj. kr. Såsom ovan nämnts är det helt nödvändigt att kraftigt minska de specialdestinerade statsbidragen. Om inte denna avveckling inleds , riskerar kommunsektorn att hamna i en akut Finansiell kris den dag statsfinanserna nödvändiggör väsentligt hårdare nedskärningar. Valet står inte mellan att göra nedskärningar av statsbidragen eller att avstå. Valet står i stället mellan att göra nedskärningar nu och i ordnade former, eller dramatiskt i ett statsfinansiellt krisläge. Tyvärr har regeringen inte inlett den nödvändiga neddragningen under konjunkturuppgången. Anpassningsprocessen kommer därför att bli svårare att genomföra vid ett senare skede i en vikande konjunktur. 6.5 Inflation och arbetslöshet Den ekonomiska strategi som vi förordar med offentliga utgiftsminskningar, skattesänkningar, avreglering av näringslivet, avskaffandet av flertalet kommunala och statliga monopol och avskaffande av löntagarfonderna innebär att både inflation och arbetslöshet bekämpas. En uppstramning av finanspolitiken och sänkta marginalskatter är viktigast för att bekämpa inflationen. Därtill måste finansieringen av budgetunderskottet ske på ett sätt som innebär att penningmängdens ökningstakt begränsas. För att komma till rätta med inflationsdrivande och arbetslöshetskapande lönehöjningar förordar vi dessutom en politik, som innebär att arbetsmarknadens parter får ta sin del av ansvaret för sysselsättningen. Regeringen måste före en avtalsrörelse deklarera att industristöd och devalveringar inte blir aktuella för att eliminera effekterna av alltför stora lönehöjningar. Den fria förhandlingsrätten är en frihet under ansvar. Denna ståndpunkt innebär inte någon okänslighet inför arbetslöshetens följder. En regering har alltid ansvar för dem som drabbas av arbetslöshet. Ekonomisk trygghet är en självklarhet för dem som ställs utan arbete. Ingen regering kan dock garantera sysselsättningen oberoende av hur parterna på arbetsmarknaden beter sig. Regeringen skall i stället förebygga arbetslöshet med en riktig ekonomisk politik och fasta spelregler. Staten har dessutom i egenskap av arbetsgivare på den offentliga sidan ett direkt ansvar för att inte inflations- och arbetslöshetsskapande löneökningar genomförs där. Den långtidsutredning som regeringen lade proposition på (prop. 1984/85:40) visade att skattepolitiken är mycket väsentlig för att få bukt med pris- och löneökningarna. I långtidsutredningen anges tre viktiga faktorer bakom lönekostnadsökningarna i . Inkomstskatten är den första. Den andra är höjda arbetsgivaravgifter och den tredje är flaskhalseffekter på arbetsmarknaden till följd av bl. a. marginalskatterna. Samtliga dessa faktorer hade regeringen kunnat påverka, om den skurit ned de offentliga utgifterna så att skattesänkningar hade blivit möjliga. För att förhindra en fortsatt ökning av arbetslösheten är en minskning av inflationstakten av avgörande betydelse. Sysselsättningspolitiken kan inte ses isolerad från den allmänna ekonomiska politiken. Vår politik för att klara sysselsättningen bygger i första hand på en stimulans av enskilda företag. Den finansiella krisen i den offentliga sektorn gör det omöjligt att skapa full sysselsättning genom expansion i denna sektor. De framtida arbetstillfällena måste därför skapas i den privata sektorn. Detta kräver i sin tur ökade drivkrafter för människor och företag, bättre fungerande marknader samt avreglering och avmonopolisering av den offentliga sektorn. 1 hindras delar av den privata tjänstesektorn från att utvidgas genom offentliga monopol på allt ifrån daghem och åldringsvård till gatuarbeten och brandkårstjänster. I samma riktning verkar den stela lönestrukturen och den offentliga sektorns skattefinansiering. Utvecklingen i har understrukit att nyckeln till en positiv sysselsättningsutveckling ligger i en expanderande enskild sektor. har nära 25 miljoner nya jobb skapats i varav den helt dominerande delen i det enskilda näringslivet. I har däremot sysselsättningen över huvud taget inte ökat, vilket troligen förklaras med stora strukturella problem i form av inflexibel arbetsmarknad, för stor offentlig sektor, höga skatter och låg lönsamhet i näringslivet. Att avskaffa kommunala monopol, avreglera näringslivet och skära ned utgifter och skattetryck handlar inte om svångremspolitik utan i stället om skapandet av en livskraftig privat servicesektor som genom sin expansion kan klara den långsiktiga sysselsättningsutvecklingen. Arbetsmarknadspolitiken kan aldrig utgöra annat än ett komplement till den allmänna ekonomiska politiken. Den skall vara ett stöd för näringslivets expansion. Uppgiften skall vara att skapa den nödvändiga flexibiliteten på arbetsmarknaden. Det kräver avmonopolisering av arbetsförmedlingen, marknadsmässig upphandling av arbetsmarknadsutbildning, en ny utformning av ungdomslagens verksamhet, införandet av ett nytt lärlingssystem för praktisk yrkesutbildning, en realistisk lönesättning för ungdomar, ett flexibelt lönesystem för sysselsättningsskapande åtgärder som i huvudsak är inriktade på näringslivet, rörlighetsskapande åtgärder som hjälper enskilda arbetslösa att byta yrke och/eller bostadsort. Våra förslag angående arbetsmarknadspolitiken utvecklas i motion 1984/85:900. Moderata samlingspartiet har länge kritiserat skatte- och bidragssystemets uppbyggnad. Systemet är statsfinansiellt osunt och principiellt felak För oss är den självklara utgångspunkten att vanliga familjer skall kunna försörja sig på sin inkomst. Vi har länge försökt övertyga socialdemokraterna om det meningslösa i att höja barnbidrag, bostadsbidrag, daghemssubventioner m. m., som skatterna höjs. har vi dock inte vunnit gehör. I teorin kan ökade transfereringar kompensera höjda skatter. 1 praktiken leder dock det höjda skattetrycket till en sämre ekonomisk utveckling och lägre levnadsstandard. De stora offentliga utgifterna är en grundläggande orsak till att vi fått en ny fattigdom i . Det höga skattetryck som följt av utgiftsexpansionen har undergrävt hushållens ekonomi. Förutsättningen för att få hushållens privata ekonomi att fungera är därför att minska de offentliga utgifterna så att det totala skattetrycket kan sänkas. Vår fördelningspolitik syftar till att hushållen skall kunna leva på sina arbetsinsatser. måste staten och kommunerna ge hushållen stora inkomstöverföringar till följd av de höga skatterna. Inkomstöverföringarna från den offentliga sektorn till hushållen utgör en växande del av hushållens totala inkomster. 1960 motsvarade transfereringarna av den totala lönesumman. Denna procentsats hade 1970 stigit till och var 1984 . Genom att lönerna beskattas hårdare än inkomstöverföringarna motsvarar transfereringarna efter skatt av lönerna efter skatt. Vi menar att löneandelen av hushållens inkomster måste öka. Att spara i de offentliga utgifterna är mot denna bakgrund fördelningspolitiskt välmotiverat. Sparar vi kan vi sänka skatterna, vilket ökar hushållens möjligheter att leva på sina inkomster. Endast på så vis kan bidragsberoendet minska och hushållen ges en möjlighet att ta sig ur fattigdomsfällan. Sparar vi och sänker marginal- och löneskatter m. m. får vi också mycket bättre förutsättningar att klara reallönerna efter skatt. mellan privat och offentlig sektor mellan löneökningar och offentliga utgifter tycks regeringen omedveten om. Skär vi ned de offentliga utgifterna innebär det också att vi lånar mindre från våra barn och barnbarn. Ett budgetunderskott på ca innebär att statsskulden utslagen på en tvåbarnsfamilj ökar med . För att hushållen skall kunna ta sig ur fattigdomsfällan är det även nödvändigt att sänka marginaleffekterna. Att skapa möjlighet för de enskilda människorna att genom sina egna arbetsinsatser påverka sina egna levnadsvillkor är en central del i vår fördelningspolitik. Våra förslag med sänkta marginalskatter, inflationsskyddad skatteskala, grundavdrag för barn, vårdnadsersättning till småbarnsföräldrar, avdragsrätt för styrkta barntillsynskostnader m. m. syftar till att skapa förutsättningar för hushållen att försörja sig själva. En sådan lösning underlättas naturligtvis också av högre ekonomisk tillväxt i landet. Utan ekonomisk tillväxt kan inte reallönerna före skatt stiga. Med lägre marginaleffekter och ökade drivkrafter att arbeta stimuleras självklart den ekonomiska tillväxten. Den besparings- och skattepolitik som vi förordar brukar av socialdemokraterna ställas mot vad de kallar en rättvis fördelningspolitik. Våra utgiftsnedskärningar brukar jämföras med en situation då inga åtgärder vidtas. Uteblivna utgiftsminskningar leder dock till högre inflation, skattehöjningar, större statsskuld och högre räntor. Detta drabbar hushållen hårdare och mer godtyckligt än utgiftsnedskärningar. 6.7 A vmonopolisering och omstrukturering av den offentliga sektorn För att lösa den strukturkris som ekonomi befinner sig i räcker det som sagts inte med nedskärningar av offentliga utgifter. Den offentliga verksamheten måste dessutom avmonopoliseras och struktureras om. Grundläggande förändringar av den offentliga sektorn handlar lika mycket om att ta till vara initiativförmåga som att spara på statens och kommunernas utgifter. Vi måste stimulera alternativ till den offentliga servicen och till de kollektiva skyddsnäten. Att ersätta delar av den offentliga verksamheten och skapa alternativ till denna med privata marknadslösningar innebär inte bara möjligheter till en effektivare och därmed billigare produktion utan även en större variationsrikedom i tjänsteutbudet, vilket befrämjar valfriheten för både konsumenter och näringsidkare. Det innebär också valfrihet för dem som arbetar i offentlig sektor att välja arbetsgivare eller starta eget. I många fall är det nödvändigt att lösa privatiserings- och finansieringsfrågorna för att privat tjänsteproduktion skall stimuleras. För att privat verksamhet skall kunna konkurrera med krävs att finansieringsmöjligheterna är likartade. En avkommunalisering underlättas i många fall av en övergång från skattefinansiering till avgiftsfinansiering. Ökad kostnadstäckning via avgifter bör givetvis inte eftersträvas på områden, där sociala skäl talar emot detta. Det är däremot uppenbart att åtskillig service används mer av köpstarka grupper än av mindre köpstarka, trots att de senare med sin skatt får bidra till finansieringen. Genom marknadsfinansiering får medborgarna information om vad servicen kostar. De politiskt ansvariga får en bättre uppfattning om medborgarnas verkliga efterfrågan. Vi får en konsumentstyrd tjänsteproduktion. Privatisering och konkurrens inom den offentliga sektorn krävs för att pressa kostnaderna och öka effektiviteten. Det är inte nödvändigt att kommunerna eller staten i egen regi bedriver så mycken verksamhet som . Stora besparingar kan göras om den privata servicesektorn tillåts komma in på områden som barnomsorg, sjukvård, åldringsvård och utbildning vilka behärskas av stat och kommun. och krympning av den offentliga sektorn handlar om skapandet av både en livskraftig privat servicesektor och en effektivare offentlig sektor. Våra förslag och ställningstaganden vad gäller den offentliga sektorn finns redovisade i separata motioner. De gäller allt ifrån utförsäljningar av statliga företag och avmonopolisering av arbetsförmedlingar till stimulans av privat vårdverksamhet. De systemförändringar som vi förespråkar är nödvändiga inte bara för att lösa den djupa strukturkrisen i . De behövs också för att fullt ut kunna tillvarata de många möjligheter som framtiden kommer att erbjuda. I en stärkt marknadsekonomi finns en inneboende vilja och förmåga till förändring. Det är i en sådan ekonomi som människornas krav på och företagens förmåga till förändring säkrast och snabbast ger resultat som kommer hela samhället till godo. Med stöd av vad ovan anförts hemställs 1. att godkänner de allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken som föreslås i motionen, 2. att godkänner de allmänna riktlinjer för budgetregleringen som föreslås i motionen, 3. att som sin mening ger fullmäktige i till känna vad i motionen anförs om statsskuldspolitiken, 4. att som sin mening ger fullmäktige i till känna vad i motionen anförs om kredit- och valutapolitiken, 5. att med avslag på yrkande 5 i proposition 1984/ 85:100 bilaga 1 ger regeringen till känna vad som anförts i motionen vad beträffar kreditgivning till affärsverk, 6. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om den kommunala ekonomin, 7. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om avmonopolisering och omstrukturering av den offentliga sektorn. () () () PER () () () (m) () () () L. () () i