mot · G8022350 · 1985-01-24 00:00:00 — m. fl. Den ekonomiska politiken skall främja ett spritt ägande och stimulera hushållens förmögenhetsbildning. Ett spritt ägande stärker marknadsekonomin och främjar därigenom ekonomisk tillväxt. En breddad individuell förmögenhetsbildning är positiv för utvecklingen av ett samhälle präglat av trygghet och valfrihet. Egna tillgångar ger hushållen oberoende och skapar ansvarskänsla. Om medborgarna ges möjlighet att bygga ut sitt eget sparande, får de inte bara ökad motståndskraft mot tillvarons många ekonomiska risker utan blir också mindre beroende av bidrag och transfereringar från det allmänna. Utvecklingen mot ett alltmer institutionaliserat ägande riskerar att försvaga marknadsekonomin. Ägandefunktionen passiviseras och näringslivet byråkratiseras. Det ekonomiska livet förlorar i utvecklingskraft, när det direkta sambandet mellan den enskildes välstånd och företagens framgångar suddas ut. Det finns därför viktiga samhällsekonomiska motiv för att uppmuntra ett enskilt sparande. Det gäller i synnerhet när den offentliga sektorn uppvisar underskott. Kapitalbildningen förstärker den ekonomiska tillväxten och ger morgondagens välstånd. En spridning av kapitalbildningen och den ekonomiska makten är också en förutsättning för mångfald och decentralisering, varigenom erhålls en garanti för folkstyrets frihetsvärden. Därför är den enskilda äganderätten överlägsen alla andra principer för samhällets organisation. Äganderätten får inte urholkas genom beskattningsregler och lagar som beskär människors rätt att förfoga över sina tillgångar. Hushållen skall tvärtom ges möjligheter att bygga upp ett eget sparkapital. Staten bör därför stimulera hushållens förmögenhetsbildning. En rimlig målsättning är att varje hushåll skall ha ett sparkapital som motsvarar minst genomsnittslönen för en industriarbetare. Sparandet i har fallit trendmässigt under . Som framgår av tabell 1 låg vårt totala sparande länge över genomsnittet för . Det har fallit med till en nivå som ligger strax ovanför kapitalförslitningen. 1984/85: 2350 Del (olala bruttosparandel i skilda länder 19631983 i procent av BNP Källa: Economic Outlook, . Av tabellen framgår att även andra industriländer har haft en viss sparandenedgång men inte alls av samma omfattning som . Totalt i har det totala sparandet endast fallit med drygt ett par procentenheter av BNP. Den kraftiga sparandeminskningen i länder som , och belyser sambandet mellan en låg sparkvot och ekonomiska problem. Att en krisdrabbad ekonomi kan hålla uppe sitt sparande visar emellertid exemplet . Den kraftiga trendmässiga försämringen av sparandet i belyses ännu bättre om bruttosparandet rensas från kapitalförslitningen. I diagram 1 belyses hur nettosparkvoten fallit . Vi har ett nettosparande på av BNP. (Bytesbalanssaldo plus nettoinvesteringar, som andel av BNP i procent.) 70 TI 72 73 74 78 78 77 7t 7» *0 81 C2 83 »4 1984/85: 2350 Det svenska sparandets fördelning på sektorer framgår av tabell 2. har det skett en kraftig omsvängning, som främst tar sig uttryck i att den offentliga sektorns underskott har vuxit som företagssparandet har ökat. ökningen av den offentliga sparandebristen hänför sig helt till det stora underskottet i statens budget. (miljarder kronor) Källor: och . 1984 och 1985 är prognoser. Underskottet i den offentliga sektorn har inte kunnat uppvägas av det ökande sparandet inom den enskilda sektorn. Resultatet har blivit upprepade underskott i bytesbalansen. Förbättringen av bytesbalansunderskottet 1983 och 1984 bör ses i ljuset av att det strukturella underskottet är betydligt större. För att åstadkomma den nödvändiga kapacitetsökningen i svensk ekonomi skulle i stort sett behöva uppnå den investeringskvot vi hade . En sådan investeringsuppgång skulle innebära att bytesbalansunderskottet ökar till , om inte det offentliga utgiftsöverskottet minskas eller hushållssparande! Sparandebristen är således alltjämt betydande i . Hushållssparandet har sjunkit kraftigt i . uppgick sparkvoten, hushållssparandet i procent av disponibel inkomst, till vilket var en internationellt sett mycket låg siffra. För hela pendlade sparkvoten islutet av . har hushållssparandet fallit kraftigt i , vilket däremot inte har skett i omvärlden. Sparkvoten i ligger nu obetydligt över 0 vilken är en internationellt sett unikt låg siffra. Tabell 3 visar hushållssparandets omfattning i 15 OECD-Iänder. 1984/85: 2350 9 Hushållens sparkvot i 15 Källa: , , Kl. 1984 och 1985 är prognoser. De stora skillnaderna förklaras delvis av olikheter i socialförsäkringssystemets utformning. relativt höga placering är en följd av att så gott som allt pensionssparande är privat. Det höga hushållssparande! i kan förklaras av förutom kulturella och sociala faktorer att en stor del av små och medelstora företag räknas in i hushållssektorn. Den höga sparkvoten i länder som , och förklaras av ett traditionellt gott sparklimat. Dessa länder har alltid månat om en hög sparkvot hos hushållen. Det omfattande hushållssparande! i och medför att dessa länders stora budgetunderskott inte alls skapar samma problem som föreligger i t. ex. . För att vårt stora strukturella sparandeunderskott skall minska är det nödvändigt att det statliga utgiftsöverskottet skärs ned. Även om det inte räcker att stimulera hushållssparande! för att uppväga sparandeunderskottet i den offentliga sektorn är det av flera skäl mycket angeläget att få till stånd en ökning av denna del av det privata sparandet. Industriinvesteringarna behöver öka kraftigt. Ökade investeringar kommer att behöva finansieras med ett ökat sparande bl. a. hos hushållen. Orsaker till minskningen av hushållens sparande Den kraftiga utbyggnaden av de kollektiva skyddsnäten i har medfört att många enskilda hushåll dragit slutsatsen att de inte själva behöver spara för framtida behov. Motiven för hushållen att spara blir färre när det offentliga övertar en allt större del av ansvaret för den enskildes försörjning. Att spara för pensionering, sjukdom, arbetslöshet, oförutsedda påfrestningar m. m. är inte nödvändigt när staten garanterar den framtida tryggheten. Det är sannolikt att utbyggnaden av de kollektiva försäkringssystemen och social 1984/85: 2350 politikens utformning har bidragit till att trendmässigt sänka hushållens sparande i . Hushållens möjligheter och intresse av att spara minskar också när inflation och skatter urholkar inkomsterna så att avkastningen på sparandet blir negativ. 1980-talets ras i spark voten sammanhänger troligen med nedgången i hushållens reala inkomster. minskade den disponibla inkomsten . Den privata konsumtionen minskade med . I stället sjönk sparkvoten från till knappt en halv procentenhet. En klok ekonomisk politik som ökar tillväxten och därmed hushållens disponibla inkomster är avgörande för möjligheten att öka hushållens sparande. Förutom ökade realinkomster krävs också en höjd realavkastning efter skatt på sparande. En höjd lönsamhet förutsätter i sin tur en nedgång i inflationen och sänkta marginalskatter. Utvecklingen av hushållens förmögenhetstillgångar De svenska hushållens bruttoförmögenhet uppgick till . Räknas skulderna bort återstod en förmögenhet på . Av tabell 4 framgår att den dominerande förmögenhetstillgången utgjordes av små- och fritidshus. av förmögenheterna låg i boendet. bestod av banktillgodohavanden och kontanter. Resten av förmögenheten låg i jordbruks- och hyresfastigheter, aktier, obligationer m. m. Hushållens tillgångar 1982 (Nominella marknadsvärden) Källor: SCB och Näringslivets ekonomifakta. 11 I SCB:s definition av hushållssektorn ingår stiftelser och organisationer. Enligt uppgifter från industridepartementet och deras utredare uppgick hushållens innehav till ca 35,5 miljarder vilket ger en andel på 3,av hushållens tillgångar. Om man även räknar in aktiesparfondernas 5 miljarder blir andelen . 1984/85: 2350 I diagram 2 visas hur hushållens förmögenhetsfördelning ändrats . Hushållens tillgångar som andel av totala tillgångar 1969 71 73 75 Källor: SCB och Näringslivets ekonomifakta. Den viktigaste sparformen för hushållen har varit bostaden. uppgick hushållens reala investeringar i småhus till av den disponibla inkomsten . Ett resultat av detta sparande var att småhusens andel av förmögenheten växte från 1969 till 1979 (bostadsrättsandelar inräknas inte). Nedgången i småhusinvesteringarna har medfört att småhusens andel av förmögenheterna fallit något. Nettoinvesteringarna i småhus har f. n. i stort sett upphört. Bakom förmögenhetsförändringarna i småhus ligger inte enbart förändringar i volymen. En viktig orsak till att dessa förmögenhetstillgångar först steg för att sedan falla är förändringen av priserna. hade småhusen en snabb realvärdeökning. har realvärdena i stället fallit. Hushållens omfattande köp av småhus kan bl. a. förklaras med att inflationen och möjligheten till avdrag för räntekostnaderna vid höga marginalskatter gjorde denna boendeform ekonomiskt konkurrenskraftig för stora grupper som annars inte skulle haft råd att bo i småhus. En egen bostad är ett angeläget sparmål för många och dessutom det bästa sättet att sprida förmögenhetstillgångarna i samhället. Ökat bostadsägande medför ekonomisk trygghet för den enskilde. Dessutom förbättras vården av bostaden, vilket medverkar till att begränsa driftkostnaderna. Detta är till fördel från både privatekonomisk och samhällsekonomisk synpunkt. Att småhusboendet har minskat beror på att villkoren för bostadsägande försämrats i flera avseenden. Den genomförda avdragsbegränsningen innebär kraftigt höjda kapitalkostnader. För villaägandet har dessutom beskattningen skärpts genom den nya fastighetsskatten, höjda taxeringsvärden, höjd förmögenhetsskatt, höjda energiskatter och införandet av den s. k. fyraårsregeln vid försäljning. Även beskattningen av bostadsrätter har skärpts genom införandet av en permanent realisationsvinstbeskattning. Därtill skall läggas den kraftigt höjda räntan, höjda kommunala taxor och ökad uppvärmningskostnad genom oljeprisstegringarna. Som framgår av tabell 4, s. 8 utgjorde aktier 1982 mellan 3,6 och 6,av hushållens totala tillgångar. var hushållen nettosäljare av aktier praktiskt taget . Den del av det samlade börsvärdet som ägs av enskilda hushåll har minskat. ägde privatpersoner av börsaktierna. hade andelen sjunkit till . Enligt de senaste uppgifterna äger hushållen inte mer än av börsvärdet genom direktägande. Därtill kommer ägande via aktiefonder. Av diagram 3 framgår att det institutionella ägandet ökade . Försäkringsbolag, investmentbolag, andra börsföretag, , stiftelser m. m. svarar för två tredjedelar av börsägandet. Minskningen av det privata aktieägandet har ägt rum som antalet hushåll som äger aktier ökat. De nytillkommande små aktieägarna har inte kunnat uppväga utförsäljningen av aktier för större aktieägare. 1984/85: 2350 Direkt ägande av börsaktier Fördelning pi *g»rVategorler 1975 63 Källa: arbeten för löntagarfondsutredningen och industridepartementets årsbok. Moderata samlingspartiet finner det mycket oroande att hushållen ersätts av institutioner som aktieägare. I en marknadsekonomi är det särskilt angeläget att aktiesparandet är väl spritt bland de enskilda medborgarna. Utvecklingen mot ett alltmer institutionaliserat ägande av näringslivet försvagar marknadsekonomin. När det personliga intresset för aktiers avkastning försvinner är det risk för att aktiemarknadens funktionssätt försämras. Den väsentligaste orsaken till institutionaliseringen av aktieägandet är privatpersoners ogynnsamma skattesituation i förhållande till institutionerna. Alla institutioner har lindrigare beskattning än privatpersoner. I diagram 4 visas skillnaden i skatt på aktieutdelning för privatpersoner och institutioner. 1984/85: 2350 Skatt på aktieutdelning tor privatpersoner och institutioner Privatperson med i taxerad inkomst Erhallen utdelning etter skan Privatperson med i taxerad inkomst Aktiebolag och ekonomiska föreningar Rörelsedrivande ideella föreningar och stiftelser Livförsäkringsbolag Källa: Näringslivets ekonomifakta. I Aktiebolag m fl sorn äger av annat företag. Vad gäller förmögenhetsskatten drabbar den enbart privatpersoner. Därtill kommer att arvsskattereglerna medför att större aktieförmögenheter inte kan föras vidare mellan generationer. Reglerna för inkomst-, förmögenhets- och arvsbeskattningen innebär att privatpersoners aktier i samtliga fall beskattas mycket hårdare än institutionernas aktieinnehav. Skillnaderna är så stora att det personliga aktieägandet i form av större förmögenheter successivt bryts ned. Framför allt kombinationen av hög förmögenhetsskatt och full marginalskatt på mottagen utdelning håller på att göra hushållens situation ohållbar. Eftersom denna utveckling inte är önskvärd måste skattevillkoren för personligt aktieägande kraftigt förbättras. Regeringen har försämrat aktieägandet genom en rad åtgärder. a. har följande försämringar föreslagits av regeringen och beslutats av riksdagsmajoriteten: Den diskriminerande dubbelbeskattningen av aktier har återinförts genom att det 30-procentiga avdraget för utdelningar på mindre aktieinnehav slopats. 1984/85: 2350 En 20-procentig utdelningsskatt på aktieutdelningar infördes , vilket innebar trippelbeskattade aktieutdelningar. Utdelningsskatten har fr. o. m. 1984 ersatts av en s. k. vinstdelningsskatt på aktiebolag, ett slags progressiv bolagsskatt, för att finansiera de kollektiva löntagarfonderna. Det framgångsrika skatte- och skattefondssparandet har rivits upp och ersatts med ett allemanssparande. Det sparande som åstadkoms den vägen placeras främst i mot hög ränta, inte i riskvilligt aktiesparande. Förmögenhetsbeskattningen har skärpts väsentligt och uppgår till 1,redan i det lägsta förmögenhetsskattepliktiga skiktet. Redan här tar förmögenhetsskatten tillsammans med inkomstskatten mer än den genomsnittliga utdelningen. Genom beslut skärptes realisationsvinstskatten på aktier väsentligt. Utan utredning eller remissförfarande infördes en omsättningsskatt på aktier . Förbud mot höjda aktieutdelningar för svenska börs- och OTC-bolag /85 har beslutats. Hushållens mest dominerande tillgång bortsett från småhus är banktillgodohavanden. Som andel av de totala tillgångarna har inlåningen på bank hållit sig relativt . var andelen och 1982 . Realvärdet för banktillgodohavanden och kontanter ökade med från 250 miljarder till 287 miljarder . kan en svag minskning konstateras. ökade banktillgodohavandena med knappt 24 miljarder, varav 21 miljarder var räntekrediteringar. ökade bankinlåningen med varav räntekrediteringarna svarade för drygt 17 miljarder, dvs. exkl. räntekrediteringarna minskade sparandet i bank. Eftersom banksparandet är den dominerande sparformen påverkas den i hög grad av samma faktorer som påverkar det totala hushållssparande!. Minskningen av hushållens reala inkomster har dragit ned både det totala hushållssparande! Sparande i aktier och i bank har jämfört med fastigheter och olika typer av lösegendom haft en klart missgynnad ställning. De sparformer som är av störst betydelse när det gäller att finansiera näringslivets utbyggnad är de som diskrimineras mest genom skattelagstiftningen. var avkastningen efter skatt på banksparandet negativ. Att denna sparform ändå klarade konkurrensen med andra sparformer kan förklaras med att sparandet är enkelt och välkänt samt att sparmedlen är likvida, delbara och lättillgängliga. 1984/85: 2350 Hushållens försäkringstillgångar låg av den totala förmögenheten . Nominellt har försäkringstillgångarna ökat från 12 miljarder till 43 miljarder , vilket innebär att realvärdet varit i stort sett . Försäkringssparande syftar särskilt till att skapa trygghet och oberoende. Till skillnad från bank- och aktiesparande är detta sparande långsiktigt och mindre rörligt. Privata pensionsförsäkringar och andra enskilda försäkringar innebär att det privata skyddsnätet stärks och att behovet av kollektiva försäkringar minskar. Sparandet i pensionsförsäkringar har varit stigande. Orsakerna till detta står troligen att finna i att ATP-systemet inte upplevs som särskilt säkert. De höga marginalskatterna gör det dessutom förmånligt att spara i pensionsförsäkringar. En utveckling, som innebär att samhället står för grundtryggheten och att människorna ovanpå detta frivilligt sparar i försäkringar, är positiv. Det finns all anledning för samhället att uppmuntra försäkringssparande!. Hushållens obligationsinnehav ökade från till av den totala förmögenheten. Nominellt ökade obligationsinnehavet från 8 miljarder till . Realt ökade obligationsvärdet med ca 30 miljarder. Denna sparandeökning i främst premie/sparobligationer ägde rum som intresset för aktiesparande minskade. Förklaringen var att obligationssparandet medförde, i förhållande till aktiesparandet, en relativt god avkastning efter skatt. Som väntat har huvuddelen av placeringarna skett i allemanssparande i statsskulden. Allemansfonderna har endast fått en mindre del av sparandet. Andelen har dessutom minskat . Så länge budgetunderskottet består är det principiellt riktigt att hushållen svarar för en del av finansieringen av budgetunderskottet. Ökningen av penningmängden kan därigenom begränsas. Allemanssparandets effekter på det traditionella banksparandet är än så länge svårbedömda. Möjligheterna att allemansspara medför att hushållen går över från banksparande till sparande i statsskulden. Om detta sker 1 stor omfattning finns det risk att allemanssparandet på ett mera fundamentalt sätt rubbar den traditionella kund-bankrelationen. En svaghet i systemet är bosparandet för ungdomar som medför en lånerätt i banken trots att ingen inlåning skett. 1984/85: 2350 Moderat politik för ökat sparande och ökad ägandespridning Moderata samlingspartiet har förordat en politik som syftar till att stimulera hushållens sparande. Hit hör våra förslag om sänkta marginalskatter och kamp mot inflationen. Vi har även stött de olika sparsystem som funnits , t. ex. allmänna lönsparandet, vinstsparandet och skattesparandet. Dessutom har moderata samlingspartiet medverkat till att skattelättnader på produktivt sparande i aktier infördes och . I länder som och stimulerar staten enskild förmögenhetsbildning. Där är man väl medveten om betydelsen av en aktiv förmögenhetspolitik, som möjliggör uppbyggnaden av privata förmögenheter hos hushållen. De enskilda medborgarnas förmåga att utstå påfrestningar liksom att begagna uppdykande tillfällen förstärks avsevärt när de har ett eget sparkapital. Det fungerar som ett slags privat skyddsnät, vilket ger ökad trygghet vid oförutsedda utgifter och i krissituationer. Därigenom minskar också behovet av offentliga transfereringar. Vi anser att staten bör bedriva en aktiv politik för att stimulera enskilda människors ägande. Målet bör som tidigare nämnts vara att hushållen skall ha ett sparkapital som motsvarar den genomsnittliga årslönen för en industriarbetare. Att staten stimulerar till enskild förmögenhetsbildning kan ses som ett led i en politik syftande till att flytta en del av ansvaret för den framtida tryggheten från det allmänna till de enskilda hushållen. Den bästa marknadsekonomiska lösningen för att stimulera ett ökat sparande är en ekonomisk politik som ökar hushållens disponibla inkomster och höjer realavkastningen efter skatt på sparande. En kraftig nedgång i inflationen kombinerad med marginalskatter på högst för huvuddelen av alla heltidsarbetande är de väsentligaste delarna i en politik som syftar till att stimulera sparandet. Det nu gällande sparavdraget på 800/. har varit nominellt oförändrat . En höjning av sparavdraget är en generellt verkande åtgärd som påverkar avkastningen i olika sparformer på ett likartat sätt. En nackdel är dock att detta i första hand innebär att avkastningen efter skatt stiger på redan existerande sparkapital. Även om det i sig kan anses motiverat att höja sparavdraget med hänsyn till penningvärdets fall bör i första hand åtgärder vidtas som främjar nysparande och engagerar nya grupper i regelbundet sparande. Dessa motiv låg bakom det skattesparande som infördes under den borgerliga regeringstiden. En höjning av avdragets storlek har motiverats med att sparandet medfört negativ real ränta. Av allt att döma går vi nu mot en period med positiv realränta. Ett återställande av sparavdragets reala värde skulle därtill medföra statsfinansiella kostnader i storleksordningen . En höjning av sparavdraget bör därför övervägas i ett senare sammanhang. Det är speciellt viktigt att sprida ägandet av bostäder och aktier. 1984/85: 2350 bostadsägandet är det bästa sättet att sprida förmögenhetstillgångarna i samhället. Vi har därför föreslagit att det allmänna skall stimulera till ett ökat bostadssparande. All erfarenhet visar att enskilt ägande är den mest effektiva formen för förvaltning av bostäder. Detta är en viktig anledning till att många som bor i hyresrätt vill äga sin bostad. Ur både samhälls- och privatekonomisk synvinkel är det fördelaktigt om människor får möjlighet att skaffa en egen bostad antingen i småhus eller i flerfamiljshus. För att öka möjligheten för hushållen att i större utsträckning äga sina bostäder är det väsentligt att minska beskattningen. Skatterna bör sänkas på både boendet och hushållens inkomster. Därigenom kan möjligheter skapas för vanliga inkomsttagare och barnfamiljer att skaffa en egdn bostad. Sänkta inkomstskatter och slopande av både fastighetsskatt och avdragsbegränsning är därför viktiga inslag i en moderat politik för ökat bostadsägande. Reavinstbeskattningen av bostadsrätter bör ändras så att den blir analog med egnahemsbeskattningen. För att öka bostadsägandet är dét också viktigt att ge de boende rätt att köpa och ombilda hyreslägenheter till bostadsrätts- eller ägarlägenheter. Detta skulle också bidra till att bringa ordning i de allmännyttiga bostadsbolagens dåliga affärer. Kommunerna kan genom att ge borgen för lån möjliggöra för flera att bli ägare till sin bostad. Staten bör vara generös när det gäller att låta fördelaktiga lån på en fastighet övertas av de nya ägarna. Vi föreslår därutöver att målsparandet till egen bostad eller bostadsrätt uppmuntras. Vi har tidigare förordat införandet av ett målsparande till egen bostad inom ramen för skattesparandet. Eftersom detta håller på att avvecklas, fungerar inte denna lösning. En anknytning av bosparandet till allemanssparande! som regeringen infört är olämplig. Denna knytning innebär en lagstadgad skyldighet för banker att prioritera utlåning till ungdomar som inte har något annat kundförhållande med banken än att de satt in pengar för överföring till . Bankerna är skyldiga att ställa upp med utlåning motsvarande det sparade beloppet. Dessa medel måste då tas ur andra kunders inlåning. Detta strider mot grundprinciperna för normal bankverksamhet. Bosparandets koppling till allemanssparandet bör därför upphöra fr. o. m. . Vi anser att stimulansen till bosparandet bör bygga på redan existerande spara/låna till bostadssystem i stället för att på ett krångligt sätt kopplas till allemanssparande!. Ett sådant bosparsystem skall inte ha någon övre åldergräns. I det bosparsystem som existerar är det möjligt att få låna ända . Enligt vår mening bör sparandet i ett sådant system premieras på flera olika sätt. Staten bör utge en sparpremie på av det belopp som sparats under och används till köp av bostad, dock maximalt . Sparpremien beräknas på den behållning som stått inne . Därtill bör staten ställa statlig borgen för lånet, vilket innebär att lånekostnaden kan sänkas . I en marknadsekonomi är det särskilt angeläget att aktiesparandet är väl spritt bland de enskilda medborgarna. För att vända den utveckling för hus 1984/85: 2350 hållens aktieägande som beskrivits i föregående avsnitt är det nödvändigt att ändra skattesystemet så att diskriminering av privatpersoner upphör. Skattevillkoren för hushållens aktiesparande måste kraftigt förbättras. Hela löntagarfondssystemet skall avvecklas i enlighet med den borgerliga avvecklingsgruppens förslag.