mot · G8022724 · 1985-01-25 00:00:00 — Stoppa knarket - gör all befattning olaglig var mottot för den namninsamling som , , och narkotikafritt samhälle, RNS, genomförde . Närmare en halv miljon människor skrev på listorna. I en SIFO-undersökning uttalade av svenska folket sitt stöd för en kriminalisering av missbruket av narkotika. som SIFO-undersökningen visar att vi nu har stark folklig förankring för kraftfullare åtgärder mot narkotikamissbruket. Det skulle vara ett stort misstag av och regeringen att inte ta till vara det folkliga engagemanget och därmed negligera en allmän folkopinion. Under den borgerliga regeringstiden bröts den tidigare passiva inställningen till narkotikaproblemen. proposition gav förutsättningar för en offensiv narkotikapolitik. Grundtanken är att samhället inte kan godta något annat bruk av narkotika än det som är medicinskt motiverat. Allt annat bruk är missbruk och måste med kraft bekämpas. Insatser inom flera områden måste samordnas. Det gäller bl. a. lagstiftning, information, vård och behandling av missbrukare. Vice statsminister deklarerade vid den socialdemokratiska regeringens tillträde 1982 att socialdemokraterna skulle göra rent hus med knarket. Trots detta motsatte sig regeringen och socialdemokraterna bl. a. krav på kriminalisering av narkotikamissbruk vid riksdagsbehandlingen . Samhällets inställning till missbruk av narkotika skall avspeglas i lagstiftningen. Gällande lag i kombination med förordningar och föreskrifter reglerar olika myndigheters narkotikabekämpande arbete. Narkotikastrafflagen, NsL, socialtjänstlagen, SoL, lagen om vård av unga, LVU, och lagen om vård av missbrukare, LVM, bör i detta sammanhang granskas särskilt. Narkotikastrafflagen (NsL) Grunden i NsL är att innehav och överlåtelse av narkotiska preparat för icke medicinskt bruk är olagligt och straffbart. Däremot är narkotikamissbruk i sig inte kriminellt. 1 1984/85. Det är alltså inte tillåtet att odla eller framställa narkotika. Det är inte tillåtet att överlåta eller försälja narkotika. I narkotikaförordningen stadgas att det inte är tillåtet att föra in narkotika i landet. Det är inte tillåtet att inneha utrustning för narkotikaframställning eller narkotikaförsäljning. Kort sagt - lagstiftaren anger att all icke medicinsk befattning med narkotiska preparat är olaglig. och utvecklades rättspraxis så att innehav av narkotika för personligt bruk inte beivrades. Trots detta är det fortfarande inte ovanligt att innehav av mindre mängder narkotika leder till åtalsunderlåtelse. Enligt vår mening är detta olyckligt. Det har inte varit lagstiftarens mening att tillåta innehav av narkotika för vare sig eget eller andras bruk. Mot den bakgrunden är det inkonsekvent att missbruk av narkotika inte är olagligt. anser att missbruk av narkotika bör kriminaliseras. I konsekvens med dessa våra ställningstaganden anser vi att all utrustning för narkotikahantering även för eget bruk skall beslagtas liksom innehav av växter från vilka narkotiska preparat kan framställas. Socialtjänstlagen (SoL), lagen om vård av unga (LVU), lagen om vård av missbrukare (LVM) SoL ålägger kommunerna ett direkt ansvar för människors behov av vård, stöd och service såvitt detta inte faller inom annan myndighets ansvarsområde. Insatser enligt SoL utgår från frivillighet och acceptans hos den som behöver dessa. Möjligheter att med tvång genomföra en åtgärd, kontrollera eller övervaka saknas i SoL. De som är i början av en missbrukskarriär saknar ofta insikt om sina behov av stöd och hjälp för att bryta missbruket. Detta är särskilt uttalat för ungdomar med en begynnande alkohol- eller narkotikaproblematik. har inga möjligheter att stödja eller hjälpa den unge missbrukaren om denne inte själv ger sitt samtycke till detta. Övervakning eller andra kontrollåtgärder som skulle kunna vara värdefulla behandlingsalternativ avskaffades när SoL ersatte barnavårdslagen och socialhjälpslagen. Resultatet blir att kommunens sociala myndigheter ofta passivt tvingas vänta tills de unga utvecklat ett så massivt missbruk att lagen om vård av unga eller lagen om vård av missbrukare kan tillämpas. Detta var inte lagstiftarens avsikt. Vi anser att måste få tillgång till ett övervakningsinstitut att främst användas för att stävja ett tidigt missbruk hos unga. Frivilliga insatser som övervakare bör vara ett värdefullt komplement till övervakning genom socialsekreterarnas försorg. LVU och LVM bör omarbetas så att en sådan övervakning stadgas för den som behandlats enligt lagarnas nuvarande rekvisit. LVU bör dessutom utvecklas att i 1 § andra stycket omfatta även de unga som utsätter sin hälsa eller utveckling för fara genom missbruk eller gäller LVU endast de unga som utsätts för allvarlig fara. Detta tillåter då inte ett ingripande i tidiga skeden - annorlunda uttryckt LVU ger inte utrymme att förebygga. Vård enligt LVU får meddelas den som är . Vårdperioden är normalt och kan genom beslut av socialnämnden förlängas ytterligare. För missbrukare innebär detta att vård enligt LVU inte är tillämpbar än . För att nå goda behandlingsresultat fordras väsentligt längre vårdtider. anser att i LVU bör öppnas en möjlighet att fortsätta meddela vård enligt lagen för den som påbörjat sådan i max . I praktiken skulle detta innebära att LVU kan förlängas för unga . Enligt LVM kan den som på grund av fortgående missbruk är i trängande behov av vård utan eget samtycke beredas sådan . kan i vissa fall förlängas med ytterligare två månaders behandling. Syftet med LVM är att bereda missbrukare en möjlighet att komma från sitt missbruk. För många missbrukare är en total vårdtid inte tillräcklig. Vårdtiderna i LVM bör utformas så som vårdtiderna i LVU. Det finns flera skäl för en sådan utveckling. Viktigast att framhålla är att vård enligt LVM förutsätter ett synnerligen massivt och väldokumenterat missbruk. Behovet av vård skall enligt lagstiftaren vara trängande. En narkoman eller alkoholist med en sådan bakgrund kan inte färdigbehandlas . En vårdtid torde vara mer realistisk. För dem som ännu inte manifesterat ett missbruk men inlett ett sådant borde kommunens socialtjänst kunna erbjuda ett vårdprogram med viss bestämd vårdtid i form av avtalsvård. F. n. används stora personella och planerande resurser inom för att med olika frivilliga program och åtgärder stödja denna grupp. Missbrukaren bör genom ett sådant förfarande kunna bindas till behandling även i de fall där vården initialt accepterats av denne. arbete skall naturligtvis även i fortsättningen bygga på principerna om frivillighet. Vi är , liksom tidigare, övertygade om att en frivilligt accepterad vård eller annan åtgärd med en god motivation från den vårdades sida ökar möjligheterna till ett positivt resultat. Det är lika självklart för oss att planeringen av insatserna skall utformas så att den som skall vårdas kan påverka vårdinnehållet. Även i fortsättningen skall det övervägande antalet ingripanden ske med samtycke. De av oss föreslagna skärpningarna i SoL, LVU och LVM avser endast mindre grupper av alla de människor som behöver hjälp och stöd. Vårt förslag skall ses som en komplettering för att öka möjligheterna att ge stöd och skydd åt en mycket utsatt grupp människor. finns ett stort behov av vård inom behandlingshem och familjevård. Det är viktigt att dessa resurser utnyttjas i ett planerat vårdarbete som en del i vårdkedjan för effektiv utslussning. Behandlingshem är vanligen direkt inriktade mot vård av visst missbruk. Hem för familjevård däremot arbetar med den egna familjen som en terapeutisk resurs. De flesta missbrukare saknar en socialt acceptabel identifikation. Vi hävdar att vård i familjehem på ett varsamt sätt bidrar till att möjligheterna till anpassning i samhället ökar. Avståndet mellan familjevårdshemmet och övriga samhället är kort. En missbrukare som långa perioder vistas i hem för familjevård får på ett naturligt sätt del av en social gemenskap. Antalet platser i hem för familjevård är begränsat och svarar inte upp mot efterfrågan. Enligt vår mening bör dessa platser i ett inledningsskede främst reserveras för de människor som bäst behöver den vård som familjehemmen ger. En grupp som främst bör få tillgång till detta är unga missbrukare, med eller utan kriminell bakgrund, eller unga vilka för sin framtida vuxentillvaro är beroende av en kvalificerad social familjeträning. En annan grupp är hela familjer med grava sociala störningar, ofta kopplade till ett missbruk hos barn eller förälder. En tredje grupp kan kort beskrivas som gamla kåkfarare, dvs. de i vårt samhälle som under sitt liv vistats långa perioder på fängelser eller institution endast avbrutna av korta perioder i frihet. Dessa tre sinsemellan olika grupper har som gemensam nämnare att den primära sociala funktionen, familjen, inte fungerar som stöd och skydd. För att de skall få möjligheter att skapa ett liv i gemenskap och närhet till människor fordras att de får erfarenheter av ett positivt familjeliv, där krav på hänsyn och ansvar för familjens verksamhet är lika naturliga som positiv gemenskap och stöd. Vård i familjehem är den vårdform som ger träning och kunskap om att leva tillsammans med andra människor på ett mer naturligt och påtagligt sätt än vad andra vårdformer ger. Hem för familjevård är, enligt vår mening, en vårdform som f. n. är undervärderad. Dessa hem är en del i en fungerande vårdkedja. Hem för familjevård måste jämställas med behandlingshem och öppenvård. De är alla exempel på omistliga delar i vård av missbrukare och socialt utslagna människor. En ung människa med utbildning, arbete, bostad och med goda kamratoch familjekontakter har en stabil och positiv plattform att utvecklas vidare För många unga är detta, trots egna försök och stöd från föräldrar, trots allt en utopi. Genom ett positivt samarbete mellan olika samhällsorgan och myndigheter kan möjligheterna för unga att själva skapa en positiv framtid öka. Kommunen har här ett stort ansvar. Framför allt bör kommunernas samplanerande funktioner framhållas. För unga med missbruksproblem är det viktigt med en samverkan lokalt mellan den kommunala , den landstingskommunala sjukvården, länsarbetsnämnd och arbetsförmedling. I vissa kommuner har ett fruktbart samarbete mellan dessa instanser initierats för gruppen långtidssjuka. Det är angeläget att pröva i vilken omfattning arbetet kan utvidgas att omfatta gruppen missbrukare. Många missbrukare är kriminellt belastade. Samarbetet mellan kriminalvården och främst kommunernas socialtjänst och landstingens sjukvård måste utvecklas. Det är nödvändigt att än klarare definiera varje myndighets arbetsområde. Diskussioner mellan myndigheter om vem som i vilket skede av en behandling har ansvaret får inte tillåtas gå ut över missbrukaren, vilket ofta är fallet . För missbrukare vilka är dömda till fängelsestraff finns enligt 34 § lagen om kriminalvård i anstalt möjlighet att under viss del av fängelsestraffet få behandling för sitt missbruk utanför anstalt. Vanligen beviljas vård och behandling enligt 34 § av fängelsestraffet. För massiva missbrukare med stort vårdbehov är det angeläget att vården kan fortsätta efter straffets avtjänande. F. n. förutsätter det att hemkommunen påtar sig kostnadsansvaret för vården efter frigivning. Det är inte ovanligt att beslut om vistelse enligt 34 § inte kan genomföras, eller att den kraftigt försenas, på grund av att kommunen undandrar sig detta ansvar. Enligt vår mening bör en vårdplanering för till fängelse dömda missbrukare alltid initieras av kriminalvården i samarbete med hemkommunen. Detta föreslogs redan i propositionen 1978 om åtgärder mot narkotikamissbruket. För missbrukare vilka döms till fängelsestraff upp till bör kontraktsvård erbjudas. Den dömde måste då, för att inte fängelsestraffet skall gå i verkställighet, acceptera en behandling mot sitt missbruk enligt uppgjord plan. I årets budgetproposition föreslår regeringen att en kriminalvårdsanstalt, , avdelas för unga lagöverträdare. Genom en tilldelning av särskilda resurser skall anstalten dessutom vara fri från narkotika. Det är naturligtvis särskilt viktigt att de unga lagöverträdare som döms till fängelsestraff inte kommer i kontakt med narkotika eller andra droger. Våra fängelser måste bli drogfria. För att skydda dem som inte missbrukar droger och ge missbrukare möjlighet att komma ifrån sitt beroende bör kontrollinsatser inom anstalterna accepteras - även om de i enskilda fall upplevs som intrång i den personliga integriteten. Upptäckt av droger hos intagna eller besökare till intagna bör leda till kännbara åtgärder från kriminalvårdens sida. Indragning av förmåner är ett medel att avhålla från att i anstalt föra in droger. Från sida kan vi således ställa oss bakom resurstilldelningen till Mariefredsanstalten då unga lagöverträdare bör få en kvalitativt acceptabel vistelse på anstalt. Däremot hävdar vi att drogfrihet inom anstalter främst bör lösas genom ett planerat agerande för drogbekämpning inom kriminalvården totalt. bör få i uppdrag att från varje anstalt begära in en plan med åtgärder anpassade till den enskilda anstaltens behov och förutsättningar. Regeringen bör till redovisa ett handlingsprogram med förslag om lagstiftningsåtgärder och förslag till budgetmässiga och organisatoriska förbättringar. Alkoholkonsumtionen har, räknat per capita 1983, minskat jämfört . Vi vill kraftigt varna för att ta den officiellt redovisade konsumtionsminskningen till intäkt för att alkoholproblemen minskar i motsvarande grad. Det finns anledning framhålla att mörkertalen i statistiken torde vara avsevärda. Ett presenterat material från ger vid handen att konsumtion av droger minskat, vilket tyder på en grundläggande attitydförändring hos ungdomar som kan förväntas minska drogmissbruket. tycks det snarare vara så att ett fåtal dricker mer medan folkets flertal dricker allt mindre. Vård av alkoholmissbrukare kan jämställas med vård av narkotikamissbrukare. De av oss föreslagna förändringar i LVU, LVM samt tillämpningen av Kval avser självfallet båda grupperna. Vi vill betona skolans roll i det förebyggande arbetet. Skolans arbete mot rökning, alkohol och narkotika har givit effekt och allt fler unga tar avstånd från droger. Det är enligt vår mening ett bra exempel på att förebyggande arbete måste bedrivas lokalt nära de människor informationen riktar sig till. Skolans fortsatta arbete med undervisning och upplysning om droger kan med fördel ytterligare samordnas med det ideella föreningslivet. Samarbete mellan skola och föreningsliv ger stora möjligheter att utveckla antidrogverksamheten tillsammans med föreningslivet på ett för den enskilda skolan verksamt sätt. Föräldramedverkan, t. ex. Hem och skola, är en resurs som inte tas till vara fullt ut . Vi förutsätter att skolan har ambitioner att ytterligare engagera föräldrarna i skolarbetet. har i motioner till framhållit behovet av kommunala handlingsprogram mot droger. har uttalat sig positivt om detta. Vi kan inte finna att uttalande fått de avsedda effekterna, varför vi förnyar vårt yrkande. Hälso- och sjukvårdslagen ålägger sjukvårdshuvudmännen ett direkt planeringsansvar för det hälsoförebyggande arbetet. Det arbetet är en viktig del av all vårdande verksamhet. Den vård som bedrivs i människors närmiljö har en särskilt viktig roll. Friskvårdsarbetet inom primärvårdens ram måste få en mer framskjuten roll i primärvårdsarbetet än . Sjukvårdshuvudmännens roll är dock inte, vill vi betona, att ensamma svara för det förebyggande arbetet. Tvärtom skall landstingen ses som en samordnare av insatser inom sjukvård, kommunalt förebyggande arbete i skola, socialvård m. m., polis och kriminalvård samt föreningsliv. Det förebyggande arbetet måste bedrivas på ett planmässigt sätt där kommunala program mot olika hälsorikser, som droger, är lika väsentliga som ett regionalt program för arbetet. Insatser i förebyggande syfte måste inriktas på att stödja och främja vissa attityder hos enskilda människor. Det finns kapacitet för och vilja att delta i ett sådant förändringsarbete inom det ideella föreningslivet. Ett engagemang från lokala ungdomsföreningar, bostadsrättsföreningar såväl som från de stora folkrörelserna är omistligt i detta arbete. Illegal narkotikahantering är ett internationellt problem. En långsiktig och varaktig förändring med en minskning av tillgången på narkotika fordrar ett samlat internationellt handlande. För oss är det naturligt att främst framhålla betydelsen av ett gemensamt nordiskt agerande. Det nordiska engagemanget har varit omfattande. 1982 antog en rekommendation som anger en gemensam målsättning för narkotikabekämpningen som är identisk med den i accepterade grundsatsen: all icke-medicinsk användning av narkotika är oacceptabel. Rekommendationen anger som främsta arbetsområden ett intensifierat samarbete mellan de nordiska tull- och polismyndigheterna samt en enhetlig rättstillämpning på narkotikalagstiftningens område. uttalade de nordiska social- och justitieministrarna sina avsikter att ytterligare intensifiera ansträngningarna att stoppa narkotikahanteringen, vilket avser även de speciella narkotikamarknader som finns i samt hävdade att det är oacceptabelt att det inom något nordiskt område är lättare att komma över narkotika än i i övrigt. har, , framlagt förslag till en tvåårig handlingsplan, vilken kommer att behandlas vid rådssession vari tull- och polissamarbete poängteras. De svenska representanterna i ministerrådet bör ta initiativ till att rekommendationen och det gemensamma ministeruttalandet resulterar i konkreta åtgärder, för att kunna närma oss målet, ett narkotikafritt . Det internationella arbetet får inte enbart inriktas mot övergripande och principiella ställningstaganden som leder till generella uttalanden. För att internationellt samarbete skall respekteras även i fortsättningen krävs vilja och förmåga att med principuttalanden som bas vidta konkreta åtgärder. Arbete inom FN, Europaråd m. fl. internationella organ bör inriktas på breda samarbetslösningar i syfte att begränsa och eliminiera tillgången på narkotika. De svenska representanterna i dessa instanser måste vara pådrivande i arbetet. Med hänvisning till det anförda hemställs* 1. att beslutar att all icke-medicinsk användning av narkotika kriminaliseras, 2. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad i motionen anförs om förverkande, 3. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad som i motionen anförs beträffande utveckling av samverkan mellan socialtjänst, sjukvård och kriminalvård, 4. att beslutar att hos regeringen begära att ges i uppdrag att utarbeta handlingsplaner för drogfria anstalter så som motionen anger. () () * Se även motionerna 1984/85:2725-2726.