mot · G8021582 · 1985-01-25 00:00:00 — Kapitalet sprider sig av samma skäl främst internationellt. Koncentrationen av kapital leder direkt över i en omfattande kapitalexport. Sedan början på seklet har svenska storföretag förgrenat sin verksamhet över världen och spelat en långt större roll än vad som skulle vara proportionellt mot storlek. Denna transnationalisering av den svenska ekonomin ökade kraftigt . Kapitalisterna sökte 1970 tillstånd i för att direktinvestera utomlands, 1980 sökte man sådana tillstånd för 3,8 miljarder. har utvecklingen accelererat vidare. 1981 var siffran uppe i 6,5 miljarder, 1982 i 8,7 miljarder, 1983 i 12 miljarder och 1984 i hela 15 miljarder. Utvecklingen är den att många av de svenska storföretagen nu sysselsätter långt fler personer utomlands än i . Detta är fallet med företag som , , SKF, , , , Alfa m. fl. Denna utveckling har pågått som beroende av utrikeshandel blivit allt starkare. De som försvarar det svenska transnationella kapitalet hävdar att denna kapitalexport är bra för , därför att den skulle öka exporten från och därigenom sysselsättning och produktion i landet. Men vissa länder, t. ex. , ställer också som villkor för att landet skall ta emot varor att produktion till stora delar sker i landet. Givetvis bedömer företagen kapitalexporten vara bra för deras ekonomiska styrka och profiter, annars skulle den inte bli av. På kort sikt kan också utlandsinvesteringar innebära en ökad försäljning av vissa varor eller komponenter från . Men i ett längre perspektiv blir verkan De expanderande dotterbolagen utomlands tar över andelar av exporten från moderföretagen, om inte verksamheten bedrivs inom marknader som totalt expanderar. Även om man således kan visa vissa kortsiktiga effekter och att storföretagen också ofta haft en viss expansion inom , spelar kapitalexporten en roll som kan bli ödesdiger för utveckling. När så mycket kapital och expansionskraft exporteras bidrar det till att hämma tillväxten av produktionen i . Effekterna är något olika i olika branscher. Allmänt innebär utlandsetableringen att går miste om förädlingskapacitet och renodlas som råvaruoch investeringsvaruproducent. Detta leder till att det svenska näringslivet blir mer kriskänsligt, eftersom de ekonomiska kriserna är starkast i produktionens primära led. För kapitalisterna är säkert kapitalexporten gynnsam. För dem är det avgörande att göra profit om de sedan får ut denna av arbete utfört i eller utomlands är dem likgiltigt. Transnationaliseringen försvagar arbetarklassens ställning och försvårar en effektiv nationell ekonomisk politik. 2.2 Tillväxt inflation arbetslöshet a. de nämnda faktorerna har haft ett bestämmande inflytande över ekonomiska utveckling. Därtill kommer att de främst av de transnationella bolagen framdrivna internationella förändringarna av produktionens lokalisering har slagit hårt mot vissa svenska s. k. nyckelbranscher: varven, stålindustrin och till viss grad gruvnäringen. Dessutom har tekoindustrin drabbats hårt. Resultatet har blivit att BNP-tillväxten i legat klart under OECD-genomsnittet. Däremot har den svenska BNP-tillväxten legat något över de europeiska . Detta betyder inte något trendbrott för del gentemot den allmänna kapitalistiska utvecklingen mot en allt entydigare stagnation. Den relativa förbättringen inom de ökade besvärligheternas ram kan till dels tillskrivas de kraftiga svenska devalveringarna. Priset för dessa har emellertid varit att svenska folkets levnadsstandard och reallöner pressats tillbaka mer än genomsnittet i . Utvecklingen framgår av följande tabell över den årliga genomsnittliga tillväxten av BNP i som helhet, resp. och under de senaste fyra femårsperioderna. När man ser mer i detalj på den svenska BNP-utvecklingen jävas än mer entydigt tesen att skulle vara på någon väg bort från kriser och stagnationstendenser. En jämförelse mellan toppåren i de senaste konjunkturcyklerna visar att den långsiktiga försvagningen av tillväxten inte brutits. ökade BNP , 1970 , 1974 , 1979 med något , 1984 . Utvecklingen av inflationstakten har också varit negativ för . låg den svenska inflationen något under OECD-genomsnittet, men har allt tydligare legat över. 1970 1974 låg inflationen i i genomsnitt för femårsperioden bara obetydligt över , 1975 1979 var skillnaden och har skillnaden genomsnittligt ökat till 1983 var skillnaden så stor som , medan den krympt till 2,2. Detta är till stor del följden av den kraftiga devalveringen. Den internationella inflationen visar en betydande minskning första . 1980 var den så hög som 12,och beräknas 1984 ha fallit till . Inflationstakten i var 1980 och hade 1984 gått ned till . Det är dock att märka, att som ett tydligt resultat av devalveringen steg inflationstakten något från 8,6 till 8,, vilket kraftigt avviker från den internationella utvecklingen. Om man ser till arbetslöshetens utveckling är däremot den svenska utvecklingen betydligt mera gynnsam än omvärldens. Visserligen är internationella statistiska jämförelser här svåra att göra begreppet arbetslös tolkas på något olika sätt i olika länder men torde även med alla reservationer ha klarat sig väl. Den genomsnittliga arbetslösheten i har ökat successivt som ju också framgår av diagram 1 från i årsgenomsnitt 1974 till 1984. För kan redovisas en ökning från till första . var dessutom den redovisade arbetslösheten faktiskt ännu lägre i (1,). Men likväl visar också dessa siffror att inte mer än till graden avviker från den internationella utvecklingen. Rörelseriktningen är i stort densamma. Detta framgår också av diagram 2. Regeringen påpekar i sin ambition att visa att utvecklingen går åt rätt håll att sysselsättningen i aldrig varit högre än . Detta är i och för sig riktigt om man ser till antalet personer som har sysselsättning, dvs. oavsett om det är heltid, deltid eller beredskapsarbeten som räknas. Detta nominella sysselsättningstal har ökat med 3,. Tar man däremot hänsyn till deltidsarbete och beredskapsarbete och ser till ekonomins aktivitetsnivå räknat i heltidsarbetsplatser på den ordinarie arbetsmarknaden beskriver utvecklingen inte bara stagnation utan en svag tillbakagång med 0,. 1 detta ligger ingen negativ värdering av bered skapsarbeten, som ofta är mycket samhällsnyttiga, utan avsikten är att se ekonomins utveckling oräknat extrainsatser. Då dessa i och för sig inte begränsas till beredskapsarbeten torde stagnationstendensen härvid faktiskt vara än något tydligare. Stagnationen är mest tydlig inom den s. k. privata sektorn inom vilken sysselsättningen, nominellt räknad (dvs. utan reduceringar med hänsyn till deltid), minskat . Detta betyder att det är den offentliga sektorn som förhindrat att den ekonomiska krisen är värre än vad den är. Skulle med andra ord det bedrivits en starkare nedskärningspolitik mot den offentliga sektorn än vad som varit fallet skulle resultatet ha varit lägre total efterfrågan också på den privata sektorns varor och tjänster och därigenom ett långt sämre ekonomiskt läge än det vi nu har. 2.3 Inkomstfördelning, lön och profit De senaste årens utveckling har uppenbart medfört kraftigt vidgade klasskillnader i . Den statistiska bilden är här visserligen inte fullständig, statistiken kan inte färdigställas förrän i efterhand. Men de uppgifter som finns pekar ändå entydigt i denna riktning. Den kraftiga ökningen av aktievärdena har i huvudsak bestått. Detta betyder att det samlade börsvärdet på aktier är ca större än . Denna ökning är till stor del en direkt uppblåsning av aktieägarnas förmögenheter. INFLATION OCH ARBETSLÖSHET 1970-1983 skapats en betydande ökning av företags och finansinstitutioners förmögenheter och likvida tillgångar. Mängden miljonärer okar kraftigt, som över en halv miljon hushåll måste få sociala bidrag för att klara sin försörjning. t. o. m. 1984 har reallönerna efter skatt i minskat med trots att de beräknas ha ökat . har de arbetande inom industrin åstadkommit en ökning av industrins driftöverskott (!) penningvärde, dvs. att driftöverskottet oräknat inflationen ökat med drygt två och en halv gång . Detta kan också utläsas i en starkt minskande löneandel av det förädlingsvärde de arbetande skapar inom industrin. Löneandelen beräknas 1978 ha utgjort , 1981 hade den minskat till för att 1984 ha minskat till . Uppgifterna visar entydigt att det har skett en utomordentligt kraftig inkomstöverföring från de arbetande till kapitalet. Denna inkomstöverföring har understötts med den ekonomiska politiken. Såväl devalveringen, den statliga inblandningen i avtalsrörelsen som skattepolitiken har verkat i riktning mot ökade klass- och inkomstskillnader. Därtill har tendenser till lönespridning, prestationslöner och uppsplittring mellan de arbetande brett ut sig alltmer. Uppgifter tyder t. o. m. på att det svenska skattesystemet numera blivit uppenbart regressivt i de högsta inkomstskikten, så att de med de högsta inkomsterna genom stora avdragsmöjligheter i praktiken betalar en mindre procentandel i skatt än många med lägre inkomster. Om det svenska skattesystemet har haft en viss progressivitet så har den kraftigt urholkats av de senaste årens s. k. marginalskattereformer. De vidgade klassklyftorna visar sig inte bara på ett abstrakt siffermässigt plan. De verkar handfast och påtagbart i människornas vardag. Skillnaden blir allt större i hälsotillstånd, i utbildning, i möjligheter till en meningsfull och stärkande fritid, i missbruksproblem. Med en, trots konjunkturella variationer, långsiktigt växande arbetslöshet och ökade inkomstskillnader har följt en alltmer omfattande social utslagning. 2.4 Den förda ekonomiska politiken Den i dominerande samhällsdebatten präglas i hög grad av mycket överdrivna föreställningar om vad den ekonomiska politik de olika regeringarna fört åstadkommer. När ekonomin går sämre anklagas regeringarna, när konjunkturen förbättras skryter de. Bestämmande för den ekonomiska utvecklingen är emellertid motsättningarna i det kapitalistiska systemet och de utvecklingsdrag systemet uppvisar, såsom kapitalkoncentration, transnationalisering, rovdrift med människor, miljö, naturtillgångar, ökad utsugning och utslagning. Den kapitalistiska profitjakten ger den samhälleliga ekonomiska utvecklingen en anarkisk, dvs. ostyrd, målsättningslös och mycket svårförutsebar karaktär. Den ekonomiska politiken, såsom den har bedrivits, spelar i bästa fall rollen av ett relativt ineffektivt korrigeringsinstrument. Den kan i sådana fall tillfälligt modifiera, men aldrig upphäva, de motsättningar och svängningar som kännetecknar kapitalismens utveckling. Den kan emellertid i andra fall också leda till motsatsen. , 19761982, då hade borgerliga regeringar drevs alltmer entydigt en politik av det senare slaget. Särskilt gjorde detta sig gällande efter valet . De s. k. nyliberala doktrinerna slog då på allvar igenom i regeringspolitiken. I då konjunkturerna försämrades satte de borgerliga regeringarna in nedskärningspolitik som förvärrade läget. Alltmer uttalat började de att rasera viktiga sociala erövringar för folkflertalet. De gjorde detta av vad de påstod vara ekonomiskt nödvändiga skäl, men effekten var en fördjupning av den ekonomiska krisen och att krisens följder och kostnader i ökad grad skulle bäras av arbetarklassen och många av de mest utsatta grupperna. De borgerliga regeringarna bedrev en politik som medvetet gick ut på att bidra till en högre arbetslöshet. De förde en politik som gynnade höginkomsttagare och bolagsvinster, spekulation och snabba klipp, skatteflykt och industriutflyttning. Hade den borgerliga regeringsperioden förlängts hade blivit ett samhälle med ännu större klasskillnader än dem vi har , med en än mer omfattande och brutal utslagning. Den socialdemokratiska regeringen förordade efter sitt tillträde 1982 ett produktionsexpansivt alternativ. Det stora slagnumret i detta var en kraftig devalvering av kronan. efter denna kunde de båda arbetarpartierna samfällt upphäva beslut från den borgerliga regeringstiden om allvarliga försämringar inom sjuk- och arbetslöshetsförsäkringen, för pensionärerna och inom barnomsorgen. Regeringen ställde dock som ett villkor för dessa nödvändiga beslut att de skulle finansieras med en momshöjning. Den nya regeringen hade strävan att skapa mer arbete och att ha en något mera rättvis fördelningsprofil än den borgerliga politiken, men den ville lämna de kapitalistiska makt- och produktionsförhållandena orörda. I likhet med de borgerliga menade den att storfinansens exportindustrier skulle leda landet ur krisen. Den ville därför åstadkomma en kraftig begränsning av inhemsk konsumtionsefterfrågan för att skapa bättre förutsättningar för exportbolagens profiter, investeringar och konkurrenskraft. 1 likhet med de borgerliga doktrinerna på modet har den också gjort en minskning av budgetunderskottet till ett primärt och självständigt mål för den ekonomiska politiken. Dessa tendenser, som på väsentliga områden alltmer avlägsnade den socialdemokratiska regeringspolitiken från arbetarrörelsens idétradition, har sedermera förstärkts. Regeringspolitiken grundar sig alltmer på sam ma teoretiska föreställningar och har därför allt fler drag gemensamma med den politik de borgerliga bedrev. Regeringen har fört en s. k. kontraktiv dvs. tillväxtbegränsande finans- och budgetpolitik, men detta i ett läge då konjunkturen vänt uppåt. Den satte in devalveringen som ju fått betalas av arbetarklassen med en kraftig minskning av reallönerna 1983 då konjunkturen utvecklades gynnsamt för efterfrågan på svenska varor. Detta har lett till en snabb förbättring av betalningsbalans. Det har lett till en minskning av det kassamässiga statliga budgetunderskottet utan att detta fått alltför ödesdigra följder. Ekonomin har uppvisat tillväxt på grund av konjunkturutvecklingen, trots den kontraktiva regeringspolitiken. Därför kan regeringen visa att vissa ekonomiska kurvor nu pekar åt rätt håll. Men den glömmer eller rättare förtiger också vissa andra fakta. I detta konjunkturläge är det normalt att dessa kurvor ser ut som de gör. Men vad som borde oroa är att arbetslösheten långsiktigt ökar och att vi trots en konjunkturuppgång har en arbetslöshet som är långt högre än den i konjunkturdalar och även 1970-talets början. Utvecklingen har också varit mest gynnsam för sådana variabler som är mycket indirekta för folkflertalets vardag. I denna har däremot högkonjunkturen satt mycket små spår. Utvecklingen har varit negativ. Det är de arbetande som fått betala priset. Medan bolagsvinster och aktievärden stigit som aldrig förr har folkflertalet fått sänkta reallöner. De arbetandes ande! av produktionsresultatet inom industrin har krympt mera under av socialdemokratisk regering än vad den gjorde av borgerliga regeringar. Arbetslösheten, som är hög, har kunnat minska främst genom omfattande arbetsmarknadspolitiska insatser. Även om regeringens nuvarande ekonomiska politik har starka teoretiska influenser från nyliberalism och alltför många ståndpunkter gemensamma med en borgerlig politik finns också fortfarande skillnader. Regeringen ger en betydligt högre prioritet åt att bekämpa arbetslösheten. Den inser trots att den utifrån en borgerlig uppfattning om inflationen bedriver en aktiv inkomstpolitik mot de arbetande i avtalsrörelsen att åtgärder måste vidtas för att förbättra reallönerna. Den tillstår också att vinsterna icke bör öka mera . Den hävdar också att den offentliga sektorn och sysselsättningen inom den bör öka även . Den är emellertid så fångad i ett åtstramningstänkande att det finns risk att den kommer att fortsätta en kontraktiv finanspolitik också när konjunkturnedgången börjar ta fart. Det skulle bidra till en fördjupad kris. På leder inte regeringspolitiken ut ur krisernas system. Dess teori är ohistorisk och ser inte till den kapitalistiska ekonomiska utvecklingens verkliga och objektiva orsaksfaktorer. Den ser krisen som framför allt orsakad av att de borgerliga regeringarna förde en dålig politik vilket de i och för sig gjorde och av tillfälliga eller subjektiva internationella faktorer. Därför bländas den också av den tillfälliga konjunktursvängningen till det bättre och ser denna främst som en följd av den egna politikens förträfflighet. 3 Situationen i världen kräver grundläggande förändringar Kriser är en följd av kapitalismens motsättningar. I dagens kapitalism är dessa tillspetsade. Vi har att göra med en transnationalisering som försvårar en nationellt självständig ekonomisk politik. Vi är inne i där långsiktiga stagnationstendenser blir alltmer markanta och där en allt större massarbetslöshet inte mer än marginellt förminskas av tillfälliga konjunkturförbättringar. Vi lever i där mänskligheten står inför avgörande och allvarliga hot med sina rötter i det internationella ekonomiska systemet: den exempellösa militära upprustningen, den alltmer överhängande ekologiska krisen, många kaotiska ekonomiska situation med massfattigdom och en skuldbörda som kan rasera hela det internationella valutasystemet. Vi står i inledningen till en teknologisk förändring, som i sig innesluter rika möjligheter men som i händerna på det transnationella kapitalet kan accelerera massarbetslöshetens ökning vilket kan medföra en social katastrof också i utvecklade länder. Vi lever i då utslagning och degenererande och passiviserande inslag i en alltmer omfattande kommersiell kulturindustri skapar kulturell utarmning, hopplöshet och ett andligt kristillstånd. Framtiden kräver avgörande förändringar i hela det internationella systemet. Den kräver ett omfattande internationellt samarbete grundat på självständiga och likaberättigade nationer. Den kräver en planmässig användning av jordens tillgångar under omsorgsfull hänsyn till de känsliga ekologiska sambanden. Den kräver en verklig utjämning som innebär slut på klasskillnader och nationellt förtryck. Världens problem är djupa. Men där finns rika möjligheter att lösa dem. Men de lösningar som finns kan inte förenas med imperialism, med de transnationella bolagens rofferi och utplundring, med ett system som baseras på utsugning, spekulation och egoism. Även om de omfattande förändringar som krävs har en global räckvidd och fastän vi lever i då inga länder kommer från de internationella sammanhangen måste kampen för dessa förändringar föras inom var nation, men i medvetenhet om kampens globala sammanhang. Varje folk måste fritt och självständigt forma en utveckling som kan bidra till en rättvis och förnuftig värld. 4 Den ekonomiska politikens övergripande mål har, i förhållande till landets storlek, rika möjligheter att kunna ge sitt bidrag till en internationell utjämning och ändrade internationella Detta kan inte åstadkommas med mindre än att förhållandena inom landet omskapas. Målet måste vara att skapa ett samhälle som ger alla medborgare ett socialt och ekonomiskt tryggt liv, där alla har rätt till arbete, till en utvecklande utbildning, till berikande kultur och fritid. Skall alla ha samma rätt och möjlighet att också förverkliga sin rätt krävs jämlika och rättfärdiga förhållanden. Det krävs en fördjupning av demokratin och ett samhälle präglat av solidaritet och ansvar. För att sådana övergripande mål skall nås måste landets produktion utvecklas mot demokratiskt fastlagda målsättningar. Detta kräver en planmässig hushållning. Det kräver en beslutsstruktur inom det ekonomiska livet som kan ta till vara de arbetandes hela initiativ- och skaparkraft, vilken under nuvarande förhållanden i så stor grad undertrycks eller förslösas. Det kräver ett plansystem som kombineras med smidiga signaler från marknad eller från aktiva konsumentorganisationer till producenterna. Det kräver en till ändamålet anpassad egendomsstruktur av statligt och kommunalt ägande blandat med arbetarkollektiva konsumentkooperativa företag och enskilt ägda småföretag i kooperativ samverkan eller, där det är bäst för verksamheten, uppbyggda på den enskildes arbete och skicklighet. För att ett sådant samhälle skall bli verklighet är det en förutsättning att storfinansens makt och hela den kapitalistiska maktstrukturen bryts, att det blir ett slut på den anarkiska profitjaktens system. 5 En politik för framtiden Politiken måste ges en inriktning som syftar till det övergripande målet. Den måste därför syfta till att öka graden av planmässighet och folkligt inflytande, låta folkliga och samhälleliga behov alltmer bli styrande för utvecklingen och kringgärda, begränsa och bryta storfinansens och andra kapitalistiska kretsars makt. En ekonomisk politik med detta syfte bör innehålla följande element, som bör vara påbörjade eller genomförda inom en överskådlig framtid: Den ekonomiska politiken måste utformas så att den motverkar transnationalisering och industriutflyttning och skapar förutsättningar för en mera nationellt oberoende och självständig politik och utveckling. Detta innebär inte en politik för nationell isolering, men att de transnationellt verkande finansimperiernas inflytande över landets ekonomi och utveckling attackeras och beskärs. Existerande valutalagar bör tillämpas för att dämpa kapitalexporten. Lagarna bör dessutom skärpas med t. ex. facklig vetorätt mot utlandsinvesteringar och kapitalexport. Kontrollen och restriktiviteten mot utländska kapitals uppköp och inflytande över svenskt näringsliv måste kraftigt skärpas. En av det transnationella kapitalet alltmer oberoende utveckling är inte detsamma som internationell isolering. Det bör i stället skapa förutsättningar för en bredare länderspridning av den svenska utrikeshandeln och ett mera konsekvent uppträdande för en nödvändig nationell utjämning. Den ekonomiska politiken måste bryta den långsiktiga tendensen till en växande reservarmé av arbetslösa med syfte att trygga allas rätt till arbete. Denna målsättning kommer att kräva att uppemot 750 000 nya arbetstillfällen bör skapas fram . Detta kräver ett statligt industriprogram som kan hejda och helst vända den nedåtgående trenden för industrisysselsättningen. Men huvuddelen av sysselsättningsökningen måste ske inom den offentliga sektorn, som bör beredas möjlighet att skapa omkring 40 000 nya arbeten . Detta kräver en tillväxt av den offentliga konsumtionen med . En sådan planmässig utbyggnad av den offentliga verksamheten måste förverkligas med en djupgående demokratisering. För att förverkliga sådana målsättningar för sysselsättningspolitiken är det grundläggande att storfinansens makt angrips och reduceras. De större besluten om investeringar och samhälleligt sparande måste styras av stat, kommuner och arbetarkollektiv. Detta kräver å sin sida dels att storfinansens maktcentra i de privata affärsbankerna, försäkringsbolag, investmentbolag och stiftelser angrips. Nationaliseringen av affärsbanker och stora finansinstitut bör påbörjas . Dels krävs att de nuvarande s. k. löntagarfonderna byggs ut och demokratiseras så att de kan utgöra ett verksamt medel mot storfinansens kontroll över näringslivet. Den tekniskt-vetenskapliga omvälvning vi nu är i början av måste ställas under samhällelig kontroll och de arbetandes inflytande. Den dataelektroniska industrin måste ställas under strikt nationell kontroll eller nationaliseras. De arbetande måste ha möjligheter att vara med och styra valet av ny teknik, så att denna introduceras inte för att degradera arbetet och de arbetandes positioner utan för att underlätta arbetet och stärka de arbetandes inflytande. Därför fordras t. ex. facklig vetorätt vid introduktion av ny teknik. De nya teknologiska landvinningarna är redan, och kommer sannolikt på relativt kort sikt än mer att bli, en faktor som bidrar till en växande arbetslöshet om den inte introduceras planmässigt och inom ramen för en strategi för utveckling av industri och offentlig sektor som vi ovan angett riktlinjerna för. Men de bör komma de arbetande till godo genom en allmän förkortning av arbetstiden till . Övergången till sex-timmarsdagen bör påbörjas och vara genomförd omkring 1990-talets början.