mot · G8021652 · 1985-01-24 00:00:00 — m. fl. Alla människors lika värde och rättigheter är grunden för politik. Denna grundsats innebär att alla människor skall garanteras rättssäkerhet och trygghet. Såväl det allmänpolitiska som det rättspolitiska arbetet måste utgå från detta och präglas av respekt för individen. Kriminalpolitikens främsta uppgift är att förebygga och därmed förhindra brottsligt beteende. Kriminalpolitiken skall därutöver vara inriktad på att dels ge människor skydd mot brott, dels hjälpa dem som begått brott att åter anpassa sig till samhällets gemenskap. Stöd skall ges såväl åt den som utsatts för lagstridig handling som åt den som begått sådan handling. Det är lika viktigt att garantera skydd och rättssäkerhet åt offer som åt gärningsman. Allt kriminalpolitiskt arbete måste sättas in i ett totalt samhällsperspektiv och samhället utformas så att brottsliga handlingar undviks. Av stor betydelse är att livsmiljöerna formas efter människornas behov och förutsättningar. Det rättspolitiska arbetet måste bedrivas så att rättssäkerheten tryggas. Vissa grundläggande principer måste uppfyllas inom vårt rättssystem för att kunna svara upp mot detta. Lagstiftningen måste utformas så att det klart framgår för alla vilka handlingar som samhället inte kan acceptera och alltså är brottsliga samt vilken sanktion eller påföljd som följer från samhällets sida mot gärningsmannen om ett brott upptäcks. Det är också av grundläggande betydelse att i lag ange vilken myndighet som har befogenhet att vidta en sanktion eller ställa en gärningsman till ansvar och utdöma ett straff. Utvecklingen visar att rättsväsendet förändrats på ett genomgripande sätt. var det domstolarna som till avgjorde vilka som var skyldiga till brott. 1980 fastställde domstol skuldfrågan endast för . Över 80 %av avgörandena om någon gjort sig skyldig till brott sker hos polisen och åklagare. Enligt mening är rättssäkerheten i fara om inte utvecklingen i detta avseende hejdas. För att ett samhälle skall kunna fungera måste det finnas lagar och förordningar som reglerar samhällets och individens handlande. För att lagar skall respekteras är det nödvändigt att de bygger på normer för mänsklig samlevnad som är allmänt godtagna i samhället. Alla föreskrifter måste vara förankrade i allmänhetens rättsmedvetande. i lagstiftningen sorn samhällsutvecklingen kräver måste ske i nära samspel mellan lagstiftare och allmän opinion. Medborgarna måste ges överskådlig information om de lagar och föreskrifter som gäller i samhället. Samhällsutvecklingen under , med vidgade befogenheter för offentlig sektor och olika myndigheter, medför att människor blivit allt mer beroende av dessa myndigheters åtgärder och beslut. Svårigheterna att överblicka beslutsprocesserna och därmed kunna tillvarata sin rätt ökar. När människorna känner att deras frihet och privatliv regleras alltmer, som överskådligheten över beslutsprocesser och myndigheters verksamhet försvåras, minskas tilltron till rättssystemet och de rättsvårdande myndigheternas arbete. För att människor skall följa en lagregel krävs att den accepteras och i någon mån uppfattas som rimlig, vilket bl. a. beror på utformning, bakgrund och sanktion av regeln. Lagregler måste vara klart utformade och tillämpbara på ett enkelt sätt. Polisens uppgifter att upprätthålla lag och ordning är av vital betydelse för den enskilde och för säkerheten i ett rättssamhälle. Vi har en väl fungerande och stabil poliskår. För att man skall kunna räkna med att den goda standarden skall bestå måste poliskåren känna och få stöd i sitt arbete från samhället och enskilda. Samhället måste med kraft skydda poliser i tjänstevärv och klart och otvetydigt ta avstånd från övergrepp mot poliser. Enligt vår uppfattning måste våldsbrott mot polismän beivras med kännbara straff. Lagstiftningen stadgar hårda straff för våld som riktar sig mot tjänsteman. Dessa lagregler måste tillämpas på det sätt som avsågs vid dess tillkomst. Inte bara angrepp mot polisman är vanliga. Poliser och andra ansvariga tjänstemän tycks i allt större utsträckning angripas genom att anhöriga till dessa utsätts för hot eller trakasserier. Detta är enligt vår mening lika allvarligt som ett direkt hot eller våld mot tjänsteman. Samhället måste se lika allvarligt på hot, trakasserier eller misshandel mot anhöriga till tjänstemän, som mot tjänstemännen själva. Syftet med dessa övergrepp torde vara desamma att förhindra att lag och ordning kan upprätthållas så som lagstiftningen och samhället förutsätter. Poliskåren sköter, som helhet betraktad, sina arbeten på ett hedervärt sätt. Inom denna yrkeskår finns, precis som inom andra, ett fåtal människor som missköter sig. För den skull får inte hela kåren misstänkliggöras och anklagas. De enstaka fall där förlöpningar äger rum av poliser måste naturligtvis beivras i enlighet med gällande lag. Vi anser att dessa fall dock kommit att få en alltför kraftig uppmärksamhet i den allmänna debatten. För att bekämpa den kvalificerade ekonomiska brottsligheten krävs främst goda utredningsresurser medan behoven av spaning, fotpatrullering eller andra insatser är relativt sett ringa. Polismyndigheterna har fortlöpande tilldelats resurser för att kvalitativt och kvantitativt utveckla utredningsverksamheten. Effektiva insatser mot vålds- och narkotikabrott däremot ställer stora krav på spanings- och övervakande insatser. Samhällsinsatser mot våldsbrott förutsätter ett intensivt samarbete i brottsbekämpande syfte mellan allmänhet och polismyndighet. Det är viktigt att här uppmärksamma den betydelse som kvarterspoliser/ områdespoliser eller fotpatrullering på allmän plats har. Enligt vår mening är kvarterspolisens/områdespolisens arbete inom ett begränsat geografiskt område en omistlig verksamhet som bör betonas mer än . De enskilda kvarters/områdespolisernas kännedom om bl. a. sociala förhållanden inom sina områden torde vara avsevärda. Genom insatser riktade till allmänhet och olika lokala sammanslutningar kan enskilda människors möjligheter att delta i det brottsbekämpande arbetet och i förlängningen stödja polisens verksamhet öka. Enligt vår uppfattning krävs ett engagemang i dessa frågor från alla för att minska våldsbrotten. De centerledda regeringarna vidtog kraftfulla åtgärder för att komma till rätta med den då besvärliga vakanssituationen på polisområdet. ökades således intagningen till polisutbildningen och var för budgetåren 1977/78, 1978/79 och 1979/80 760, resp. 800 och 800. /78 1980/81 ökade antalet polistjänster med nästan 750. Tack vare dessa åtgärder från tidigare regeringars sida har vi nu kommit till rätta med vakanssituationen inom polisen. beslöt, efter förslag från den socialdemokratiska regeringen , att utbilda det rekordlåga antalet 200 poliser. Från sida motsatte vi oss detta. Vi ansåg att även fortsättningsvis 400 aspiranter borde antas. Vi krävde också en långsiktig plan för den fortsatta dimensioneringen av polisutbildningen. Vid behandlingen av vårt yrkande på en långsiktig plan anförde justitieutskottet (JuU 1982/83:20) bl. a. följande. Utskottet kan så till vida instämma i motionsönskemålen att utskottet finner det vara av stor betydelse för organisationen av arbete och därmed också kvaliteten på den undervisning som där bedrivs att verksamheten kan planläggas för längre tidsperioder än och att elevantagningen sker någorlunda jämnt över åren. Saken har enligt utskottets mening så stor betydelse för rekryteringsarbetet och polisverksamheten i stort att den närmare bör utredas. Utskottet utgår från att så kommer att ske inom ramen för polisberedningens arbete. Polisberedningen avlämnade betänkande (Ds Ju 1983:15) Rekrytering och utbildning inom polisväsendet. Förslaget grundas på en prognos om grundutbildningens omfattning och utgår från en årlig rekrytering om 500 polisaspiranter, vilket motsvarar det teoretiska rekryteringsbehovet i en storleksmässigt oförändrad polisorganisation. Inför /84 yrkade att grundutbildningen skulle omfatta antagning av 300 polisaspiranter. Detta yrkande sammanföll med äskande för samma budgetår. anför med anledning av detta (JuU 1983/84:22): Utskottet vidhåller uppfattningen om betydelsen av att verksamheten vid kan planläggas för längre tidsperioder än och att elevantagningen sker någorlunda jämnt över åren. Som framgår av det förut sanförda har polisberedningen vid sina överväganden angående den framtida polisutbildningen beaktat behovet av polisaspiranter . Utskottet, som noterar att departementschefen bedömer att antalet polisaspiranter kan begränsas till 200 även de två på nästa budgetår följande budgetåren, utgår från att regeringen kommer att behandla den aktuella frågan i den mån så ej redan kan anses ha skett genom proposition 1983/84:89 i samband med redovisningen av de frågor som återstår för polisreformens fulla genomförande. antog utskottets förslag att 200 polisaspiranter antas vardera budgetåren 1985/86 och 1986/87. vidhöll sitt yrkande om 300 platser. I proposition 1984/85:100, bilaga 4 anför regeringen: Antalet aspiranter som har antagits till grundutbildning har under budgetåren 1978/79 1984/85 varierat mellan 800 och 200. Dessa stora variationer har inneburit vissa olägenheter för polisväsendet. Jag har för avsikt att undersöka hur man som man undviker större skillnader mellan åren på bästa sätt kan anpassa aspirantantagningen till behovet av poliser i samhället. Justitieministern medger alltså att den ryckiga antagningen till inneburit olägenheter. Trots denna insikt och trots att regeringen inte på minsta sätt ifrågasätter polisberedningens förslag till långsiktig utbildningsdimensionering är regeringen inte ens beredd att följa föregående beslut om 200 utbildningsplatser för /86. Regeringen föreslår 150 utbildningsplatser för /86. Regeringens skäl för den ytterligare neddragningen av polisutbildningen är de ca 1 200 polistjänstemän som tjänstgör utöver gällande personaltablå. I anslagsframställning för samma budgetår föreslås att 460 aspiranter antas /861987/88, och anför som skäl för detta bl. a. den årliga avgången av polismän beräknas överstiga 420/år. Justitieministern konstaterar att personalläget nu ytterligare har förbättrats. Vi anser att detta bygger på en felsyn och inte är grundat på verkliga förhållanden inom polisverksamheten. De färdigutbildade poliserna saknar förvisso inte arbetsuppgifter utan tjänstgör inom polisväsendet då ordinarie befattningshavare av olika skäl är förhindrade. Utan dessa poliser skulle den ansträngda personalsituationen med en övertid motsvarande 800 polistjänster vara helt ohållbar. Från sida protesterar vi mot denna oförnuftiga besparing som skapar ett uppdämt behov vilket måste täckas. Vi anser det felaktiga att skjuta nödvändig utbildning . Det leder till en ryckig planering vid och kommer inte att innebära minskade kostnader. anför i denna fråga: Om den i budgetpropositionen uttalade avsikten att endast rekrytera 200 polismän fram till /88 genomförs kommer den yttre bevakningen att försvagas ytterligare, då de extra polismännen utgör en icke oväsentlig del av övervakningsstyrkan. En sådan uttunning av övervakningspersonalen kommer i första hand att drabba fotpatrulleringen. Om accepterar regeringens förslag i denna del Finns stora risker att polisens övervakande insatser minskar, vilket går ut över arbetet att bekämpa såväl narkotikabrottslighet som brott riktat mot enskild person. Med hänsyn till behovet av en rimlig planeringssituation för polisutbildningen, och de höga krav på kontinuitet och kvalitet samhället ställer på polisutbildningen, hävdar vi att antalet platser för polisaspiranter successivt ökas till den nivå som och polisberedningen anger. Inför /86 bör anslaget Bl ökas med 15 milj. kr. vilket möjliggör 300 utbildningsplatser. har i motioner till riksmöten /83 och 1983/84 framhållit behovet av en effektiv planering för polisutbildningen. Trots justitieutskottets yttranden som accepterat har en sådan plan inte presenterats, varför vi Finnér anledning att förnya och skärpa vårt yrkande. Något om den lokala och regionala polisorganisationen I proposition 1984/85:81 om polisens arbetsformer på lokal och regional nivå, utbildning och rekrytering föreslås en decentralisering av verksamheten och en förstärkning av det lokala inflytandet på polisverksamheten. De lokala och regionala polismyndigheterna föreslås få ett större ekonomiskt inflytande genom en uppdelning av centralt styrda basresurser och s. k. fria resurser, vilka den lokala polisorganisationen friare får förfoga över. Fördelningen mellan basresurser och fria resurser har först i budgetpropositionen redovisats för . Den föreslagna uppdelningen måste enligt vår mening ses som en preliminär fördelning. måste noga prövas. Vi kommer i anslutning till kommande års budgetproposition att följa detta. Möjligheter att inom ramen för de fria resurserna omdisponera medel från olika konton framgår inte av handlingarna. Vi förutsätter dock att den lokala polismyndigheten har stora möjligheter att omdisponera medel till den direkta driften inom given ekonomisk totalram. Med anledning av propisition 1983/84:89 om polisens organisation m. m. yrkade i en motion att omorganisation av polisens regionala organisation utöver , och samt inte bör komma till stånd. Skälen till detta är att vi inte anser att dessa områdens speciella krav på en regional polisorganisation är överförbara till landet i övrigt. uttalade, med avslag på vår motion, att frågan om en förändrad regional organisation i förhållande till den nuvarande bör underställas prövning. Vi förutsätter därför att ett eventuellt förslag om ändrad länsorganisation prövas av . Landets nuvarande 21 länsåklagarområden skall med verkan från slås samman till 13 åklagarregioner. Enligt mening leder omorganisationen till en inte önskvärd centralisering. Den medför allvarligt försämrade möjligheter för de regionalt verksamma åklagarna när det gäller att hålla nödvändiga kontakter med övriga regionala myndigheter och med allmänheten. De får det också svårare med att utföra uppgiften som förundersökningsledare, och cheferna för regionerna för svårigheter att utöva tillsyn över de underordnade åklagarna i distrikten. Ett av de bärande skälen för beslutet är enligt riksdagsmajoriteten de rationaliseringsvinster som den nya organisationen förväntas medföra. Vi kan nu konstatera att anslaget C 2 för Åklagarmyndigheterna undantas från huvudförslaget och uppräknas med 14,7 milj. kr. Eventuella rationaliseringsvinster har inte beskrivits och avspeglas heller inte i budgetförslaget. I propositionen om åklagarväsendets regionala organisation m. m. anför föredragande statsråd att rationaliseringsvinsten i den nya organisationen torde överstiga den av åklagarutredningen uppskattade vinsten 1,8 milj. kr. Regeringen har inte anfört skäl till en annan bedömning. Vi anser att anslaget bör reduceras med den tidigare beräknade rationaliseringsvinsten och vi uppskattar den till ca 2 milj. kr. Den nya organisationen träder i kraft . Anslaget till Åklagarväsendet C 2 bör för /86 föreslås reduceras med 2 milj. kr. 1 propositionen framläggs förslag angående riktlinjerna för verksamheten i riksåklagarens kansli. Vi vill än en gång beklaga att reformeringen av åklagarväsendet sker etappvis. Förändringen av de regionala myndigheterna skall som tidigare nämnts träda i kraft . Den lokala organisationen är föremål för översyn i åklagarkommittén. Det hade utan tvekan varit värdefullt om vi fått ta ställning till riktlinjerna för samtliga nivåer inom åklagarväsendet på en gång. Beträffande verksamheten vid riksåklagarens kansli vill vi i likhet med föredragande statsråd starkt framhålla vikten av att åklagarna ute på fältet får fortlöpande och god information i olika frågor. Föreskrifter och allmänna råd utgör viktiga delar för att kunna upprätthålla en enhetlig rättstillämpning i hela landet. Vad gäller inspektionsverksamheten föreslås att cheferna för de regionala myndigheterna befrias från skyldigheten att inspektera underlydande myndigheter. Förändringen väntas få vissa återverkningar på den centrala inspektionsverksamheten men någon utökning anses det inte finnas behov av. Avsikten är tydligen att inspektionsverksamheten skall göras effektivare. Vi kan för vår del godta denna förändring men vill framhålla att minskad inspektion ställer större krav på myndigheternas chefer och således i förlängningen på rekryteringen till åklagarbanan. Riksåklagaren har judiciell funktion i samband med processer i högsta domstolen. Den viktiga uppgiften som rikets högste åklagare bör självfallet så långt möjligt utövas av personer med bred erfarenhet av åklagarverksamhet. Vi förutsätter därför att de förstärkningar på personalstaten som föreslås kommer att innebära rekrytering av personer med erforderlig allsidig åklagarkompetens. Enligt beslut av tjänstgör i tingsrätternas nämnder normalt en lagfaren domare och endast tre nämndemän. Vissa ändringar har också genomförts för länsrätterna och beträffande omröstningsreglerna. Från sida motsatte vi oss dessa ändringar. Vi anser att en bred lekmannamedverkan i våra domstolar är av stort värde av flera skäl. Först och främst utgör lekmannainflytande en garanti för att domstolarnas avgörande ligger i linje med allmänna rättsuppfattningar i samhället. Av särskilt värde är lekmannamedverkan när det gäller bedömningsfrågor, t. ex. angående påföljdsval eller bevisvärdering. Lekmännens medverkan bidrar därigenom till att medborgarnas förtroende för rättsskipningen upprätthålls. Vidare tillgodoser lekmännen medborgarnas intresse av insyn i domstolarnas verksamhet. En erfaren nämndeman har genom sin tjänstgöring erhållit en god insikt i och kunskap om inte bara domstolsprocess utan också om rättspraxis. Om en sådan kunskap skall kunna upprätthållas från lekmännens sida framgent bör nämndemännens tjänstgöring inte begränsas till 8 10 tillfällen som regeringen föreslår. Nämndemännens uppgifter är inte endast att vara ett komplement till en domare utan även att tillföra andra värderingar än juridiska. Detta förutsätter erfarenhet och kunskap. Regeringens förslag om inskränkt tjänstgöring till normalt /år kan, enligt vår mening, innebära en ytterligare försvagning av lekmannainflytandet i domstolen. har gett uttryck för, bl. a. i samband med införandet av nämndemannamedverkan i vissa mål i hovrätt och kammarrätt, att det från såväl allmänt demokratiska synpunkter som av rättssäkerhetsskäl är angeläget att nämnden har en så bred förankring i samhället som möjligt och en i politiskt hänseende allsidig sammansättning. Den genomförda minskningen innebär att den önskvärda allsidigheten och bredden har försämrats. Vi anser att detta är olyckligt och att därför bör ompröva sitt tidigare ställningstagande. Vid införandet av reformen uppstod en rad övergångsproblem. För att inte detta skall bli fallet vid en återgång till de tidigare gällande reglerna bör denna ske efter utgången av nuvarande mandatperiod. Regeringen föreslår att ersättningen till nämndemän fr. o. m. ändras så att utöver det nu gällande grundarvodet om /dag de nämndemän som på grund av nämndemannauppdraget vidkänns en inkomstförlust får ett tilläggsarvode. Nämndemän kommer fortsättningsvis att erhålla olika ekonomiska kompensation. Tilläggsarvodet ska utgå till de nämndemän som på grund av nämndemannauppdraget vidkänns en inkomstförlust, vilket torde innebära att det åligger nämndemännen att kunna bevisa att inkomst uteblir på grund av nämnduppdraget. Grundtanken måste då vara att vissa nämndemän avstår från viss del av sin ordinarie verksamhet för att fullgöra uppdraget. Grupper som studerande, egna företagare, vissa tjänstemannagrupper kan inte antas minska sin arbetsinsats motsvarande nämndemannainsatsens omfattning. Det arbetet får utföras utom ordinarie arbetstid. De 7 milj. kr. som avsätts för att förbättre arvoden åt nämndemän bör disponeras så, att medeltillskottet kommer alla nämndemän till del genom en generell höjning av grundarvodet från . till /dag. Antalet anmälda brott ökade kraftigt senare hälft och . har antalet anmälda brott planat ut. Anmälda brott 1983: 960 000 Ej uppklarade brott 575 000 Uppklarade brott 385 000 Lagförda personer 190 000 (Exkl. ordningsbot) ^ Straff föreläggande 90 000. Övriga påföljder 6 000 Skyddstillsyn 6 000 Villkorlig dom 11 000 Flodel av broll och personer i rättsapparaten, 1983 1 Brottsutvecklingen, Lägesrapport från BRÅ redovisas flödet av brott och personer i rättsapparaten 1983. Noteras bör den stora andelen ouppklarade brott. av samtliga anmälda brott klarades upp. Observeras bör att i andelen uppklarade brott totalt ingår de anmälda brott där ärendet inte går vidare till åklagare. Noteras bör de stora skillnader i uppklarandefrekvens som föreligger mellan olika brottstyper. av de anmälda stöldbrotten klarades upp mot uppklarade brott enligt narkotikastrafflagen. 23 000 åtalsunderlåtelser meddelades 1983. Detta antal kan förväntas öka avsevärt mot bakgrund av det av i proposition 1984/85:3 om åtalsunderlåtelse accepterade lagförslaget. Åtalsunderlåtelse ska fortsättningsvis tillåtas om brottet antas medföra påföljden böter och något väsentligt allmänt och enskilt intresse inte åsiodsätts. 1 propositionen anför justitieministern: Det står emellertid klart att det i rådande statsfinansiella läge endast i begränsad utsträckning är möjligt att tillgodose behovet av större insatser för bekämpandet av den allvarligare brottsligheten genom att rättsväsendet tillförs totalt sett ökade resurser. Det måste också till omprioriteringar så att resuserna kan koncentreras på den brottslighet som det är mest angeläget att bekämpa. Inom polisväsendet har i detta syfte omfördelning av personal ägt rum . Åtgärder av sådant slag är emellertid inte tillräckliga för att problemen skall kunna lösas. Det behövs även insatser på lagstiftningssidan. Ingen del av den offentliga sektorn kan tillåtas verka utan hänsyn till samhällsekonomin. Restriktioner av rättsväsendet med hänsyn till det begränsade ekonomiska utrymmet måste dock utgå från att kraven om rättssäkerhet och skydd för både offer och gärningsman ska upprätthållas. I detta sammanhang innebär ett sådant grundläggande ställningstagande att fråga om en gärning skall lämnas utan påföljd är en uppgift för domstol. Ekonomiska förhållanden kan inte tillåtas att ensamt styra rättsväsendets inriktning. De vidgade möjligheterna till åtalsunderlåtelser kan tänkas negativt påverka benägenheten att anmäla vissa brott. Detta kommer då att ytterligare öka mörkertalen i brottsstatistiken och försvåra för rättsvårdande myndigheter och lagstiftaren att vidta åtgärder som förebygger brottsligt beteende. Från motsatte vi oss utökningen av åtalsunderlåtelser. Under de har brottsmönstret förändrats. Generellt gäller att antalet anmälda brott ökat 3 4 gånger till 1983. Den traditionella brottsligheten, typ villainbrott och stölder, är alltjämt till antal vanligast och till sin karaktär oförändrad. Andra brottstyper har däremot förändrats. Våldsbrotten är den allvarligaste formen av brott riktat mot enskild person. Antalet anmälda våldsbrott har mer än tredubblats. Brottsligheten kan grovt indelas i gatuvåld och våld i enskilt hem. Grupperna är storleksmässigt jämförbara. Det är nu vanligare med ett kraftigt våldsinslag. Våldet är mer hänsynslöst och medför ofta kvarstående men eller olika grader av invaliditet hos offret. Brottsoffer måste få stöd och hjälp på ett helt annat sätt än . Människorna drabbas olika hårt. De kan försättas i chocktillstånd. Det kan i sin tur leda till att de isolerar sig, blir osäkra och inte vågar gå ut. De måste få hjälp att bearbeta krisen. Annars kan det sluta i personlig tragedi och en kronisk kris som gör att de tappar fotfästet i tillvaron. Brottsoffer bör kunna få hjälp av polisen att få information om möjligheter att få sin kris bearbetad och hävd. För att det skall kunna ske måste polisen åläggas att informera om vilka vårdmöjligheter som står till buds för våldsoffer.