mot · G802649 · 1985-01-16 00:00:00 — m. fl. Arbetslöshet - symbol för ofrihet Arbetslöshet har i arbetarklassens historia alltid betraktats som ett av de stora sociala hoten. Arbetslösheten skakar den lönarbetandes personliga existens. Som samhällsfenomen försämrar den hela den lönarbetande klassens position och stärker den härskande klassens - den är en av grundfaktorerna bakom de senaste årens lönesänkningar. Både personligt och klassmässigt är för lönarbetaren arbetslöshet en manifestation av och en symbol för ofrihet. Existensen av arbetslöshet i ett samhälle är redan i sig själv ett uttryck för de lönarbetandes sociala underordning. Kampen mot arbetslösheten har därför varit central för arbetarrörelsen i olika länder. De franska arbetarnas krav på nationalverkstäder och den svenska arbetarrörelsens mobilisering kris är uttryck för samma strävan. Men kraven på och kamp för rätt till arbete möter i dagens kapitalistiska samhälle nya och annorlunda problem. Dagens kapitalism är en annan än både 1930-talets och 1960-talets. Det är svårare och angelägnare att bekämpa arbetslösheten. De gamla metoderna är otillräckliga. Det fordras i grundläggande stycken en ny analys och en ny politik. I föreliggande motion har vi sökt att på ett översiktligt sätt redogöra för den nya problematiken i dess kortsiktiga och långsiktiga aspekter. Vi skisserar också ett program för en samlad politik rörande arbetslöshetsfrågan i dess helhet. Statsbudget med risk för ökad arbetslöshet Allt detta måste vara utgångspunkten också för synen på budgetpolitiken. Kampen mot arbetslösheten och för en förnuftig användning av materiella och mänskliga resurser i samhället är central för bedömningen av budgetpolitiken också i ett kortare perspektiv. De borgerliga partierna företräder en budgetpolitisk linje som helt ansluter sig till grundtankarna borgerliga nationalekonomi. En sådan politik är givetvis obrukbar för de här angivna sociala och politiska syftena. Den skulle leda till kraftigt höjd arbetslöshet och en minskning i den efterfrågan som disponeras av de lönarbetande och av för dem viktiga delar av samhällssektorn. Å andra sidan innebär socialdemokratins officiella linje också ett avstånds 1 1984185.3 sami. tagande från de synsätt sorn företräddes av Keynes och Wigforss, och som tog sin utgångspunkt i stärkandet av de breda lagrens köpkraft såsom en hävstång för att bekämpa arbetslöshet och undersysselsättning. Det är visserligen sant, att de keynesianska idéerna inte har samma grad av tillämpbarhet som . Kapitalismens struktur är en annan än den var då. En allmän stimulanspolitik via den privata konsumtionen får inte lika automatiska följdverkningar på sysselsättning och investering. Och investeringar leder inte med samma självklarhet till fler arbeten. Men den socialdemokratiska regeringspolitiken söker heller inte förnya 1930-talets progressiva idéer för att kunna aktivt använda dem i dagens kamp mot arbetslösheten. I stället går man ifrån dem och tar upp uppfattningar och linjer som är omisskännligt traditionellt borgerliga. Socialdemokratisk budgetpolitik representerar - skulle man kunna säga - en mindre markerad och socialt något mer anständig variant av den borgerliga nationalekonomin. Frågan om arbetslösheten intar inte den överordnade positionen i denna politik. Det gör i stället kampen mot underskotten i ekonomin. Sålunda var det viktigare för regeringen att stimulera exporten än att stimulera den inhemska efterfrågan via en socialt bättre fördelning. Exportstimulans kombinerades med en återhållande politik inåt - något som både försvagade exportökningens verkan och ledde till en orättvisare fördelning. Nettoeffekten är en fortsatt hög arbetslöshet och undersysselsättning samt ett dåligt tillvaratagande av de nationella resurserna. Om man nu inte tror på effekten av en förstärkt nationell privatkonsumtion, hade man i gengäld kunnat satsa mer på social konsumtion och utbyggnad av infrastrukturen (transporter, undervisning, bildning, forskning, teknologisk nydaning enligt de lönarbetandes intressen m. m.). Detta har inneburit att man undvikit risker och felslag, som en stark ökning av privatkonsumtionen kunnat medföra. hade man fått en mer riktad expansiv effekt, som gynnat för folkflertalets levnadsförhållanden betydelsefulla ting, som det kunnat leda till minskad arbetslöshet och färre arbetsmarknadspolitiska tillfällighetslösningar. En politik som den nu nämnda förutsätter att statsbudgetens omfattning i förhållande till nationalprodukten förblir densamma eller kan öka. Det är inte främst budgetunderskottet som avgör den statliga politikens effekt på efterfrågan, utan snarare utgiftssidans omfattning och sammansättning. Ur denna synvinkel är årets budget inte bra. Den statliga aktiviteten via budgeten stagnerar i nominella belopp räknat och går alltså reellt ner. 1982/83 var statsutgifterna (exkl. skuldräntor) av BNP. /86 förutsätts de bli . I den mån detta avsetts bereda utrymme för privata investeringar, har syftet inte uppnåtts. Investeringarna har ökat förhållandevis svagt, vilket givetvis delvis är en följd av att statens restriktiva politik inte skapar några större framtidsförväntningar hos industrin och inte heller leder till den nödvändiga utbyggnaden av viktiga offentliga verksamheter. Regeringen hade kunnat uppnå syftet att minska budgetunder skotten och ändå öka den statliga aktiviteten i ekonomin. Det hade kunnat ske t. ex. genom en kraftig omfördelning av resurser från det privata storkapitalet till offentliga investeringar och konsumtion. Det väntas en vändning nedåt i konjunkturen 1986. Den långsiktiga tendensen till ökande arbetslöshet och undersysselsättning kommer därmed att markeras. Mot denna bakgrund borde budgeten /86 ha sett annorlunda ut. Och framför allt borde den ha infogats i ett mer långsiktigt perspektiv på hur sysselsättningsproblemen skulle angripas. Arbetslöshetens ekonomiska struktur, fördelningspolitik och statsbudget bildar en helhet, som enligt vår mening måste inriktas på målet att bekämpa arbetslösheten effektivt. Det är dags att ställa frågan: Hur många arbeten måste finnas och hur lång bör den dagliga arbetstiden vara för att uppnå full sysselsättning? Utifrån svaret på denna fråga måste budgetpolitik och annan statlig aktivitet utformas. En analys av kapitalismens tendenser bör bilda utgångspunkten för vidare resonemang kring problemen. Kapitalism och färre arbetstillfällen Med kapitalismens utveckling följer nya strukturer och ändrade samband mellan ekonomiska faktorer. Man kan ungefärligt datera genomslaget för dessa nya företeelser kring och strax efter 1965. De viktigaste kännetecknen är följande: En av svag tillväxt har inträtt. Orsaken är främst en långsiktigt växande disproportion mellan kapitalackumulation och förmågan att realisera det ackumulerade kapitalet. Kapitalet vänder sig inåt i sin strategi. Reducering av kostnader och utstötning av människor ur produktionen blir ett framträdande drag. I västekonomierna stiger arbetslösheten. I tredje världens satellitekonomier genomförs regelrätta krig och utrotningskampanjer mot de fattiga befolkningsskikten. Starkt ökad produktivitet gör att en ökning av totalproduktionen kan upprätthållas även vid en minskning av den arbetande delen av befolkningen. Investeringarnas typ och sammansättning förändras. En koncentration sker på kostnadsreducerande snarare än på utvidgande investeringar. Det gamla sambandet efterfrågan-investering-sysselsättning bryts. I det kapitalistiska systemets historia har man kunnat studera hur arbetslöshetens problem framträder i tre dimensioner. Den första utgörs av de kortsiktiga lågkonjunkturernas arbetslöshet, som går i ett rytmiskt mönster med en cykel . Den andra utgörs av de s. k. långa vågorna - av expansiv utveckling, som förbyts i svaga perioder. De expansiva perioderna står ofta i samband med krig, så t. ex. och den amerikanska ekonomin. Den tredje dimensionen utgörs av den i systemet fortlöpande och immanenta tendensen att slå ut mänskligt arbete och reducera kostnaderna härför. Vad som sker är, att denna djupare liggande och konstanta faktor förstärks och slår igenom utan att kunna neutraliseras av expansionsperiodernas tillväxt. Följden är en kronisk överkapacitet och en stor armé av arbetslösa och undersysselsatta, som aldrig sugs upp av arbetsmarknaden. Högkonjunkturen är högkonjunktur mätt enbart med försäljning och profit. Arbetslösheten kvarstår som ett grundelement. Den svenska arbetslöshetspolitiken har formats utifrån en syn som begränsat sig till de korta konjunkturernas problem. Arbetslöshetens djupare bakgrund och systemets mer grundläggande mekanismer blev aldrig analyserade. I ledande socialdemokratiska kretsar trodde man att arbetslöshet som socialt fenomen var avskaffad i och med överbryggandet av de korta konjunkturcyklernas vågdalar. I och med att tecken på stigande kontinuerlig arbetslöshet börjat visa sig efter 1965, tolkade man inte detta som någon brist i det ekonomiska systemet. I stället flydde man in i olika skenförklaringar av typen bristande rörlighet, för liten geografisk omflyttning, svårplacerade människor eller brist på utbildning. Man skapade teorin om A-lag och B-lag. Man hänvisade till den ständiga statistiska ökningen av antalet sysselsatta - man förmådde inte dra någon slutsats av att denna ökning gick parallellt med en fallande mängd arbetstimmar. I verkligheten står både arbetarrörelsen och det ekonomiska systemet inför en ny problematik. Arbetslöshet är inte väsentligen en fråga om hög- och lågkonjunktur. Den är ett stående inslag i ekonomin. Utstötningen av mänsklig arbetskraft kan göras snabbare än varje tillväxtfaktor. Den svaga tillväxten försvårar dessutom för den offentliga sektorn att med sin expansion kompensera för det minskade antalet arbetstillfällen i den privata. Full sysselsättning i klassisk mening är inte längre möjlig med rådande ekonomiska och sociala strukturer. Arbetarklass och arbetarrörelse i har därmed ställts i en ny och farlig situation. Kampen för försvar av löner och arbetsförhållanden försvåras. Angreppen på den offentliga sektorn hindrar dess utveckling - och högerns argument på detta område upprepas långt in i socialdemokratiska kretsar. Gamla fackliga och konstitutionella rättigheter som rörelsen tillkämpat sig urholkas i och med att arbetsmarknaden klyvs i en öppen och en administrerad del. Allt större kategorier lönarbetare lever i arbetsmarknadens och samhällets marginal. Deras samband med det samhälleliga livet och deras egen klass förändras och förvittrar. Svensk arbetslöshetspolitik byggdes upp utifrån antagandet, att arbetslöshet var ett tillfälligt och kortvarigt tillstånd i en människas liv. Situationen blir en annan, när kortsiktiga och provisoriska åtgärder blir till bestående tillstånd för flera hundratusen människor. För dem som vandrar från provisorium till provisorium omväxlande med perioder av öppen arbetslöshet, hotas både den rättsliga situationen, självförtroendet och kontinuiteten i livet. En facklig och politisk försvagning av lönarbetarna som kollektiv hotar. Med ekonomins nya utvecklingslinjer följer ytterligare risker. tvekan om att data- och mikroelektroniken med sina starkt arbetsbesparande och kapitalförbilligande egenskaper får stora verkningar. Det betyder både en minskning av antalet arbetstillfällen och en för lönarbetet försvagande förändring av arbetsorganisationen. Utslagningen av arbeten kommer att följa inte endast i tillverkningsarbetet utan i administration, kontor och handel. Lösa hypoteser om det postindustriella samhället och om den växande servicesektorn måste avvisas. Vad som sannolikt sker är en industrialisering av stora servicesektorer och en likartad utslagning inom såväl tillverknings- som servicearbete. Statsmakterna kommer att tydligare än förut identifiera kapitalets intressen med nationens. Man kommer att söka disciplinera lönarbetarna och de arbetslösa under de nya, hårdare samhällsförhållandena. Statens och de politiska institutionernas samhörighet med storkapitalet kommer att framträda tydligare. Dess arbetslöshetspolitik kommer att präglas av en alltmer individualmoralistisk hållning - rätten till bistånd vid arbetslöshet kommer att ersättas med skyldigheten att ta anvisade arbeten utan valmöjlighet och anspråk på att själv välja arbetsgivare och yrkesanknutet arbete. Denna utveckling är redan i gång. Att möta denna samlade anstormning av ekonomisk-tekniska faktorer och auktoritär social ideologi blir den verkliga utmaningen för den moderna lönarbetarklassen. Frågan blir då, hur detta kan ske. Fem punkter mot arbetslöshet För den långsiktiga kampen mot arbetslösheten torde fyra grundläggande utgångspunkter vara givna. En drastisk minskning av antalet industriarbeten i är oundviklig, om nuvarande inriktning och industriella struktur får bestå. Den nya tekniken kommer att slå ut mängder av arbeten, om den får utformas på grundval av nuvarande sociala maktförhållanden. Den offentliga sektorns och de privata servicenäringarnas datorisering gör det tveksamt, om något nettotillskott av arbeten på dessa områden kan ske. De rådande tendenserna är ett hot såväl mot kvinnofrigörelsen som mot lönarbetarnas allmänna rättsställning och en rättvis fördelning mellan landets regioner. En nationell politik mot arbetslösheten kan med utgångspunkt härifrån formuleras i följande punkter. Ett nationellt industrialiseringsprogram i samhällelig regi måste upprättas. Programmet måste sikta till att ge industrin en ny struktur och industriarbetet ett nytt innehåll. Den privata industrin saknar förutsättningar att genomföra en sådan kvalitativ förändring. Tekniken är inte neutral eller ödesbestämd. Tekniken är politisk och dess karaktär betingas av de sociala maktförhållandena. De lönarbetande har intresse av en kvalitativt annorlunda teknisk utveckling än den nu De måste inom ramen för en samhällelig, politisk styrning göra detta sitt intresse ledande. Särskilt datatekniken, som är en typ av flexibel teknologi, formas helt olika, beroende på den styrande kraften. Ett omfattande program för den offentliga sektorns utbyggnad och förbättring är nödvändigt. För detta talar både infrastrukturella och sociala argument. En allmän arbetstidsförkortning är nödvändig. Ehuru den inte i sig själv upphäver tendensen till utslagning, är arbete åt alla omöjligt att uppnå utan förkortad arbetstid. Den nuvarande arbetsmarknadspolitiken måste reformeras. Den måste inriktas på mer bestående typer av arbeten och mindre provisorier. De arbetslösas rättsställning måste förbättras. Den reella arbetslösheten är uppe i . Den döljs genom statistiska dispositioner och en ständig rörelse mellan olika kategorier inom reservarmén av arbetslösa och undersysselsatta. För den framtida utvecklingen finns två alternativ. Det ena är att reservarmén tillåts bli ständigt större, allteftersom kapitalet avbördar sig nya kategorier överflödig arbetskraft. Det leder till ett samhälle, där den sociala klyvningen blir allt hårdare och antalet människor utanför normala samband med arbetsliv och samhällsliv allt större. Det andra alternativet är en organiserad återförening av människorna med arbetet på en ny grundval och med hjälp av nya och förändrade maktstrukturer och samhällsinstitutioner, förankrade i de folkliga rörelserna. En förnyelse av industrin kräver en förnyelse av industriarbetet. De gamla strukturerna utgör en belastning. tyngs av en omfattande och i många regioner starkt ensidig produktion av råvaror och halvfabrikat. Att ta fram dessa produkter kräver dessutom mycket stora insatser av energi och råvara. På färdigvarusidan finns växande luckor i produktionen av maskiner och utrustning. De klassiska basindustrierna vacklar bl. a. i brist på tillräcklig grad av förädling och integrering av produktionens olika led. saknas en nationell bas för nya industrier vilka därför kommer i beroende av utvecklingen i några få stora industriländer. Den statliga industrin är i allt väsentligt traditionell och kopierar de metoder som kännetecknar den privata. Inom betydande sektorer har staten åtagit sig att helt eller som ekonomisk garant svara för nedbantning och avveckling. En ny samhällsstyrd industrisektor måste skapas, som bryter med den osjälvständiga och byråkratiska karaktären hos den nuvarande statliga företagssektorn. Denna nya, självständiga sektor skall inriktas på att dra till sig arbetare, tekniker och administratörer med en skapande inställning och öppenhet för demokratiska styrsystem. Med denna sektor som spjutspets bör en industriell omdaning av inledas. Denna omdaning kan sägas ha tre huvudmål. Inom de gamla, råvarubaserade basnäringarna bör eftersträvas ett dämpat råvaruuttag och minskat energiberoende. Ökad färdigvaruproduktion och starkare kvalitativ inriktning i de skilda produktionsleden kan rädda dessa industrier från verkningarna av svag internationell marknadsutveckling och en kortsiktig rovdriftsekonomis följder. Relativt snabbt måste slitna anläggningar ersättas med nya och modernare, högautomatiserade processer införas. Den kvalitativa inriktningen kräver en höjning och rehabilitering av det yrkeskunnande som finns nedlagt hos de gamla arbetarkadrerna. Inom den klassiska maskin- och verkstadssektorn kan en automatisering i förening med en stark höjning av yrkeskompetensen ge helt nya utgångspunkter. I stället för att inriktas på att slå ut mänskligt arbete, bör den nya tekniken tas i anspråk för och anpassas till en förhöjd yrkesskicklighet. I stället för att reducera yrkesinnehållet, skall den nya tekniken programmeras med ledning av vad en höjd yrkeskompetens ger i form av bättre och mer förfinade prototyper. Kombinationer av utrustning och produktion av hela system skall prioriteras. Den del av industrin som ägnas framtagandet av den nya tekniken måste uppnå en vida högre grad av nationell självständighet än . Datateknik anpassad till de nämnda behoven måste utformas här och på basis av ett delvis annorlunda tänkande än det som styr utvecklingen i de ledande nationerna på dataområdet. Framför allt krävs teknik som är mer specialiserad och mer inriktad på att ta till vara en hög yrkeskunskap. Industriell tillväxt i det framtida är inte längre tänkbar i rent kvantitativ form och till priset av en skärpt rovdrift på naturresurser och människor. Likaså framstår en produktion inriktad på ökad varucirkulation, inbyggda slitage och sänkta kvaliteter som primitiv och oansvarig. En ny industrialisering måste i stället ha produktens nytta och användbarhet, styrka och kvalitet som mål. Till skillnad från den kortsiktiga släng- och skrotekonomin är detta den enda typ av industrialisering, som kan bereda plats åt ett fördjupat och breddat mänskligt kunnande i arbetsprocessen. Därmed skapas förutsättningen för en ny typ av industriell utveckling, vars intressen är att slå ut människor från produktionen utan att basera sin produktion på en ständigt förhöjd nivå av mänsklig skicklighet. Vpk har i en partimotion, ingiven års allmänna motionstid, sökt ange var och i vilken omfattning nya arbeten kan skapas inom den svenska industrin. Ett allmänt riktmärke bör vara att tillföra industrin 100 000 nya arbetsplatser. som vi här hänvisar till nämnda motion, vill vi betona att man givetvis inte på ett abstrakt sätt kan ange tal för antalet nya arbeten inom olika industrigrenar. Förutsättningarna för att uppnå sådana mål ligger inte enbart inom industrin själv utan beror av en rad faktorer inom den allmänna samhällsutvecklingen: den offentliga sektorn, den nationella efterfrågebasen m. m. är emellertid, att de huvudsakliga riktlinjerna för industrialiseringen är föremål för medvetet tänkande och politiska beslut. Offentliga sektorns avgörande roll Den offentliga sektorn spelar en avgörande roll för kampen mot arbetslöshet och undersysselsättning. Ett typiskt drag i de västliga industriländerna har varit, att nedgången i arbetslöshet motsvaras av en uppgång i antalet offentliganställda plus antalet militärpersonal. Om man bortser från den destruktiva användning som rustningarna representerar är det tydligt att den offentliga sektorns infrastrukturella roll varit helt nödvändig för industrisamhället. I en period av bristande tillväxt har emellertid kapitalintressena vänt sig mot betydande delar av den offentliga sektorn, då de sett möjligheter till skattereducering och privatisering. I den kommande svenska arbetslöshetspolitiken representerar den offentliga sektorn både problem och viktiga möjligheter. Utan en utbyggnad av en rad offentliga verksamheter kan man över huvud knappast föra en meningsfull politik riktad mot arbetslösheten och undersysselsättningen. Den offentliga sektorn består emellertid av sinsemellan olika verksamheter, inom vilka de tekniska och ekonomiska villkoren är starkt varierande. Inom administration och försäkring måste man räkna med en långsiktig minskning av antalet arbetande, allteftersom den nya tekniken slår igenom. Inom andra stora områden är situationen i grund annorlunda. Mekanisering är inte endast av begränsad betydelse, den står över huvud inte i någon relation till utbytet av arbetsinsatsen. Tvärtom är här ökad mänsklig arbetsinsats och höjning av dess kvalitet ett villkor för verksamhetens vidare utveckling och effektivitet. Dessa helt annorlunda tekniska förutsättningar gäller framför allt inom undervisning och forskning, hälsovård, socialtjänst, barntillsyn och kultur. Flera av dessa verksamheter tillhör de mest produktivitetsfrämjande funktionerna i en modern industriell ekonomi. De offentliga verksamheter för vilka särskilda utvecklingsprogram framstår som nödvändiga har i dubbel måtto betydelse för den industriella produktionen. Höjd kvalifikationsgrad för industriellt arbete förutsätter stora investeringar i utbildningssystemet. Omvänt utgör den offentliga sektorns utbyggnad och kvalitativa höjande ett viktigt område för tekniska och industriella arbetsuppgifter. Några områden framträder som utpräglade kommande utbyggnadsområden, där i regel en väsentlig utvidgning av den mänskliga arbetsinsatsen bör ske. Undervisning och forskning. En bred höjning av såväl yrkeskunnande som medborgerlig allmänbildning och kulturnivå är nödvändig. Betydligt mer av kritisk och icke-kommersiell forskning behövs, såväl inom teknik och naturvetenskap som inom socialvetenskap. Transportväsen och trafiksystem. En betydande utbyggnad av lokala kollektivtrafiksystem, liksom en allmän höjning av det nationella transportsystemets kapacitet - främst via järnvägsväsen och vattenvägar - är nödvändig. Denna utbyggnad har stor indirekt betydelse för industriell teknik och industriellt arbete. Demokrati och andlig utveckling står i ett nära samband. Urholkning av demokratin och en antihumanistisk kommersialism står också i ett samband. För en höjning av bildningen och den sociala medvetenheten är - särskilt i krisdrabbade samhällen - en ökad tyngdpunkt på kultursektorn en viktig uppgift. Ehuru den institutionella vården knappast blir en stor utbyggnadssektor (bortsett från personalförstärkningar på vissa områden) , kvarstår stora och delvis nya behov inom den öppna och förebyggande hälsovården, liksom inom den reformerade psykiska vården. Socialtjänst och barntillsyn. Inom dessa områden kvarstår framöver expansionsbehov, inte minst i form av personinsatser. Den offentliga sektorns utveckling och struktur står i nära samband med produktionens och konsumtionens utvecklingsmönster. I den avancerade industriella ekonomin skapar man inte längre något tillskott av förnuftiga arbetsuppgifter genom den enkelriktade typ av ekonomisk tillväxt som betraktats som ett politiskt axiom. Det gäller tvärtom att sänka varuvärdena och minska den meningslösa varucirkulationen. Det är inte längre de stora materiella volymerna i ekonomin som ger arbete - den typen av produktion kommer att kunna vidmakthållas med allt mindre mänskligt arbete. Det är i stället det kvalificerade mänskliga arbete som nedläggs i varans användbarhet och sociala nytta som blir det väsentliga.