mot · G8022919 · 1985-03-20 00:00:00 — Regional utveckling och utjämning (prop. 1984/85:115) Som framhålls i proposition 1984/85:115 är förutsättningen för en aktiv regionalpolitik ekonomisk tillväxt. I tanken om regionalpolitik ligger en utjämning av levnadsvillkoren för befolkningen i skilda delar av landet. Utan tillväxt finns inga arbetstillfällen eller andra resurser att fördela. En orsak till att de borgerliga regeringarna misslyckades i sina regionalpolitiska strävanden är sannolikt främst att finna i brister i den ekonomiska politik som då fördes. Vinster, investeringar och sysselsättning sjönk dramatiskt inom den svenska industrin. Däremot har den framgångsrika ekonomiska politik som den socialdemokratiska regeringen genomfört nu skapat förutsättningar för en mer framgångsrik regionalpolitik. Under den innevarande regeringsperioden har regeringen genomfört en råd åtgärder i syfte att utjämna regionala obalanser. Hit hör bl. a. för Bergslagens del överenskommelsen med specialstålföretagen, Bruksinvest, Bergslagsdelegationen och för näringslivsutveckling. Alla dessa åtgärder är särskilda åtaganden vid sidan av den reguljära regionalpolitiken för att stärka sysselsättningen i Bergslagen. Prognosen för den spontana sysselsättningsutvecklingen i Bergslagen är ändå dyster. Som helhet kommer storföretagen med säkerhet att minska antalet anställda . Åtskilliga utredningar indikerar detta. Som motvikt fordras att befintliga företag får en starkt positiv utveckling och att nya verksamheter etableras och utvecklas. Alla som deltar i detta arbete har en stor uppgift och ett stort ansvar. Aktörerna i detta arbete är många. I grunden är det de enskilda människorna och deras skaparförmåga som skall ge resultat i nya jobb. Ramarna och utrymmet för att skapa ett starkt och växande näringsliv kan samhället påverka genom tillgång på utbildning inom regionen, tillgång på finansiella medel, rådgivning och goda transportmöjligheter för person- och godstrafik. Tillgången på samhälleliga medel för sådana uppgifter är som på många andra områden knapp och konkurrerar med andra angelägna områden. Mot denna bakgrund är det väsentligt att de belopp som ställs till förfogande används på effektivast möjliga sätt. Därför kan det finnas skäl att ta upp några effektivitetsaspekter. De regionalpolitiska styrmedlen är främst inriktade mot industrin och i huvudsak utformade som finansiella stöd med subventionsmoment. Vid sidan av de regionalpolitisk! betingade styrmedlen förekommer ett stort antal industripolitiskt betingade finansiella stöd. Enligt vissa uppskattningar lär antalet stöd vara ca 130 stycken. Med ett uppskattat genomsnittligt antal paragrafer på ca 50 för varje stöd blir det omkring 6 500 paragrafer som den enskilde företagaren skall vara kunnig om. Detta är således förutsättningen för att det enskilda företagets beslut och strategival skall påverkas av stöden. I direktiven till den utredning som utgör grunden för nu avlämnad proposition angavs att utredningen borde söka former för en samordning av de regionala och industripolitiska stöden. En sådan samordning skulle vara en grund för en förenkling, samordning och lägre administrativa kostnader för den selektiva politiken. Som flera remissinstanser påpekar har utredningen inte lyckats utforma förslag i denna riktning, vilket medfört att regeringen inte haft tillgång till konkret underlag för att genomföra en sådan reform. Vad det gäller frågan att handha de selektiva industri- och regionalpolitiska stöden innebar överflyttningen av ansvaret för regionalpolitik från AMS till SIND en organisatorisk samordning på verksnivå. En ytterligare samordning på såväl central som regional nivå skulle vara effektivitetsfrämjande. Ett genomgående tema i utredningens förslag och tillika förslagen i propositionen är samverkan och samordning. Exempelvis föreslås att länsstyrelserna skall kunna bevilja utvecklingsfonderna medel för utvecklingskapital efter särskild överläggning om hur medlen skall användas som SIND anvisar medel av samma typ under programmet Strategisk företagsutveckling. När det gäller nyföretagande föreslås att länsstyrelserna bör samverka med och anlita de regionala utvecklingsfonderna som utvecklingsfonderna erhåller medel för samma ändamål från statens industriverk och landstingen genom både administrationsbidrag och särskilda medel. Även på detta område är rollfördelningen således oklar och risk finns för att denna ordning innebär merarbete och extra administrativt arbete. Andra områden är data- och elektronikområdet där länsstyrelserna föreslås ta fram särskilda program. har utvecklingsfonderna genom näringspolitiska medel inlett arbete inom detta område. Enligt min bedömning ligger i det nu existerande förhållandet med oklara ansvarsområden fara för effektivitetsförluster. Förslagen om samverkan och samordning mellan myndigheterna är sannolikt nödvändiga men kan vara ett utslag av bristande organisation. Samordningssammanträden i ökad omfattning skapar i sig inga nya arbetstillfällen. Sådan tid kan användas på ett bättre sätt genom arbete tillsammans med och direkt i de enskilda företagen. Mot den här bakgrunden finns det således starka skäl som talar för att de medel som ställs till länsstyrelsernas förfogande replierar på fackmyndigheterna vad gäller program, åtgärder och genomförande. Länsstyrelsernas samordning bör således var av ramkaraktär och begränsa sig till angivande av riktlinjer för verksamheten. När det gäller de län som omfattas av frikommunförsöken, dvs. län, Göteborgs- och län samt , bör möjligheter skapas till försök med integrerad industri- och regionalpolitik. Försöksverksamheten kan bedrivas inom nuvarande kostnadsram men medge försök både vad gäller organisatoriska former och utformning av medlen. En sådan försöksverksamhet bör kunna vara ett led i att vidareutveckla industri- och regionalpolitik och skulle kunna bli ett underlag för framtida reformer på området. En stor del av förslagen i propositionen syftar till att förbättra möjligheterna till inomregional utjämning. I likhet med vad statens industriverk framfört vill jag betona vikten av att också tillgodose behoven av mellanregional utjämning, dvs. utjämning mellan olika regioner. Behovet kan belysas med exempel på företagsstrukturer inom län. De 26 största företagen svarar för ungefär halva industrisysselsättningen. Endast ett av dessa företag har huvudkontor i länet. Möjligheterna att från länet påverka strategiska beslut som exempelvis lokalisering av nya produkter, förläggning av utvecklingsenheter etc. är i dessa fall ytterst begränsade. Att påverka dessa företag blir i första hand en uppgift för den nationella nivån. För detta fordras en medveten strävan att avlänka arbetstillfällen från expanderande områden till förmån för områden som t. ex. Bergslagen. I propositionen konstateras att intentionerna i det avtal som slöts mellan staten och de 170 största industrikoncernerna i landet inte helt uppfyllts. I stället för att genomföra samråd om lokalisering av skilda verksamheter har samrådet mer kommit att röra sig om branschfrågor och enskilda företagskriser. I en kommande översyn av samrådet bör de ursprungliga intentionerna med samrådet kvarstå. Således bör samråd fortsättningsvis avse hur de största industriföretagen i landet skall bevara och medverka till att skapa nya arbetstillfällen i de områden där det är mest angeläget. Även de statliga företagen bör kunna utgöra en viktig del av en politik för mellanregional utjämning. Staten bör som ägare uppdra till sina styrelserepresentanter att tillgodose sådana intressen. Den regionalpolitiska utredningen föreslog att de statliga affärsdrivande verken bör kunna få tillgång till lokaliseringsstöd. Det finns all anledning för att pröva frågan om inte detta vore en bra form för att mer aktivt påverka lokaliseringen av dessa företags verksamhet eller delar av deras verksamhet. För att utveckla befintliga företag och skapa förutsättningar för nya konkurrenskraftiga företag är tillgången på kunskap om nya tekniker och nya teknologier av avgörande betydelse. Teknikspridning sker via många vägar. Dock är det allmänt omvittnat att teknisk högskoleutbildning är en motor i detta sammanhang. Tillgången på sådan utbildning är mycket begränsad i Bergslagslänen. Ett medelstillskott till de regionala högskolorna i för sådan utbildning är av största betydelse. Betydelsen av en sådan utbildning kan t.o. m. vara större än de Teknikcentra som föreslås bli inrättade enligt förslagen i propositionen. Risken med de senare är att varje enhet blir så liten att förmågan att erbjuda kvalificerad teknisk kunskapsöverföring blir mycket begränsad. En friare användning av länsstyrelseanslagen även på detta område skulle kunna vara en väg för att öka den tekniska utbildningen vid exempelvis högskolan i . Med hänvisning till vad som anförts hemställs 1. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad i motionen anförts om att länsstyrelseanslagen ges inriktning av ramanslag till fackmyndigheter, 2. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad i motionen anförts om försök med integrerad industri- och regionalpolitik inom frikommunförsökens ram, 3. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av ett utökat lokaliseringssamråd med de större industrikoncernerna, 4. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad i motionen anförts om åtgärder för att påverka statliga företags och affärsdrivande verks utlokalisering av olika verksamheter, 5. att beslutar att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om den tekniska utbildningen i Bergslagslänen.