mot · G802594 · 1985-01-17 00:00:00 — Däremot är det självklart att nya uppgifter också måste medföra en översyn av de mål som satts upp främst för personalreduktionerna. Sker inte detta, innebär detta ju i praktiken krav på ytterligare neddragningar av verksamheten, och det är då svårt att se hur dessa neddragningar skall kunna undgå att beröra även ubåtsskyddsverksamheten. ÖB föreslår därför, att behovet av personal för ubåtsskyddsverksamheten tillgodoses genom att personalramarna fram till /92 successivt utökas med . Detta förslag är, mot bakgrund av vikten och omfattningen av de nya uppgifter som ålagts marinen, synnerligen modest. Vi finner det därför mycket otillfredsställande att regeringen icke vill bifalla ÖB:s framställning, utan skjuter hela denna för ubåtsskyddsverksamhetens bedrivande centrala fråga in i en oviss framtid. Mot denna bakgrund bör uttala, att ÖB:s förslag om en successiv utökning av marinens personalram bifalles. Tillsammans skulle dessa tre åtgärder ge möjlighet till en snabbare utveckling av försvarets förmåga till ingripande mot de främmande ubåtskränkningarna. I ett längre perspektiv är det med all sannolikhet nödvändigt med mer omfattande åtgärder för att säkerställa en ubåtsskyddsverksamhet på tillfredsställande nivå. De två ubåtsskyddsstyrkor som sätts upp under andra delen av 1980- och är självfallet inte tillräckliga för att i ett spänt läge kunna värna samtliga de viktigare områden av vår kust som måste värnas av militära eller politiska skäl. Det antal områden som i en sådan situation måste kunna ges ett tillfredsställande såväl fast som rörligt ubåtsskydd är väsentligt fler än två. Dessa mer långsiktiga problem berör emellertid även de större avvägningsfrågor inom försvaret som måste avgöras inför det kommande försvarsbeslutet. Sannolikheten för att dessa avvägningsfrågor går att lösa på ett tillfredsställande sätt inom ramen för oförändrade reala ramar måste bedömas som liten. Sedan åtskillig tid tillbaka har luftförsvaret getts en central plats i det svenska försvaret. Utvecklingen av svenska stridsflygplan i kombination med en svensk basfilosofi och en inhemsk framtagning av avancerade luftbevaknings- och stridsledningssystem har gjort svenskt luftförsvar till en respek terad och betydelsefull del av den säkerhetspolitiska bilden i . Luftförsvarets närmare utformning har varit föremål för överväganden vid ett flertal tillfällen . Till grund för beslutet om utveckling och anskaffning av JA 37 låg de mycket omfattande studier som gjordes inom ramen luftförsvarsutredning. Dennas resultat pekade på riktigheten i en utveckling och anskaffning såväl av JA 37-systemet som av RBS 70 för skydd av främst arméförbanden. De omfattande jämförelserna mellan flygplan- och robotalternativ som gjordes av LFU 67 pekade entydigt på betydelsen av ett starkt och allsidigt jaktflyg. Den inriktning som angavs i LFU 67 innebar en anskaffning av tio divisioner JA 37. I förening med de övriga åtgärderna på bl. a. robotsidan som föreslogs ansågs detta vara nödvändigt för att klara de krav som ställdes på luftförsvaret . I senare försvarsbeslut har emellertid anskaffning av JA 37 kommit att reduceras från tio till åtta divisioner som uppsättningen av dessa senarelagts. I syfte att i någon utsträckning kompensera för denna reducering av jaktflyget med en femtedel fattades i samband med försvarsbeslut beslut om att dessutom livstidsförlänga fyra divisioner J 35 Draken intill mitten av . Beslutet om livstidsförlängningen av de fyra J 35-divisionerna skall inte enbart eller ens främst ses som ett försök att kompensera neddragningen av JA 37-anskaffningen, utan som ett direkt resultat av de säkerhetspolitiska studier som entydigt visade på luftförsvarets stora och växande betydelse. har främst stormakternas taktiska luftstridskrafter utvecklats på ett sätt som gör det möjligt för dem att operera med stora vapenlaster också över stora avstånd. Detta innebär inte enbart att kan nås av t. ex. i baserat taktiskt flyg på ett helt annat sätt än tidigare utan det innebär dessutom att svenskt luftterritorium kan bli attraktivt som genomgångsområde icke bara för strategiskt långdistansflyg utan också för taktiskt flyg på väg mot mål i t. ex. nordvästra eller i . I förening med den ökade strategiska betydelse som tillmäts den och innebär detta delvis skärpta krav på det svenska luftförsvaret. har utvecklingen av olika typer av strategiska kryssningsrobotar ägnats stor uppmärksamhet. Markbaserade kryssningsrobotar finns baserade i och och kommer sannolikt att utplaceras i . Flygbaserade kryssningsrobotar finns vid ett antal amerikanska bombflygförband med baser i . har dessutom förberedelserna fortsatt för att placera ut ca 800 kärnvapenladdade strategiska kryssningsrobotar på olika fartyg tillhörande den amerikanska flottan. En motsvarande utveckling förefaller att pågå inom de sovjetiska stridskrafterna. Äldre kryssningsrobotar av mer taktisk art kompletteras nu med moderna strategiska robotar. Enligt ett uttalande av det sovjetiska försvarsministeriet finns nu sådana robotar operativa. Enligt amerikanska uppgifter finns dessa robotar i land, luft- och sjöbaserade versioner. Överflygningar med kryssningsrobotar utgör ett delvis nytt hot för det svenska luftförsvaret. Sådana överflygningar är tänkbara i olika riktningar. Trots att kommande överenskommelser om rustningsbegränsningar mellan och kan komma att innebära vissa begränsningar av dessa vapen går det inte att utgå från att denna nya utmaning mot vårt luftförsvar kommer att försvinna. Svenskt luftförsvar måste därför ha god förmåga att såväl upptäcka som bekämpa kryssningsrobotar som söker flyga över mot mål i andra länder. Något av en renässans för det strategiska bombflyget förefaller dessutom att ske. I utvecklas såväl det avancerade men i sina huvuddrag konventionella bombflygplanet B 1 B som det radarosynliga . I kompletteras produktionen av bombflygplanet M Backfire nu med utprovningen av det nya strategiska bombflygplanet . På det taktiska flygets område finns det anledning att fästa betydande vikt vid den roll som och successivt tilldelats som basområde för betydande allierade flygstridskrafter i händelse av en förstärkning av NATO-styrkorna i . Det finns anledning att tro, att denna utveckling kommer att fortsätta. Såväl i som sker en intensiv utveckling av nya flygsystem med lång räckvidd. Betydelsen av det nordeuropeiska och nordatlantiska området tar sig uttryck i en ökande uppmärksamhet på möjligheterna av luftoperationer i området. Sådana kommer med mycket stor sannolikhet att beröra svenskt luftrum. Till detta skall läggas den ökade vikt som i bägge maktblocken getts olika typer av luftlandsättningsförband. Mest markant är detta i , vars luftlandsättningsdivisioner och luftanfallsbrigader utgör slagkraftiga förband för snabba insatser från luften också på djupet av en motståndares territorium. Det är mot denna bakgrund som beslutet om livstidsförlängning av fyra divisioner J 35 Draken skall ses. Förutom att uppehålla det svenska jaktflygets kvantitet i avvaktan på ersättningen av såväl JA 37 som J 35 med JAS 39 , ger dessa divisioner luftförsvaret en starkt ökad möjlighet till yttäckning och till insatser mot olika typer av lufthot. J 35 kommer knappast att vara kapabel att ta sig an de mest avancerade av de flygplan som kan komma att uppträda mot , men kommer i gengäld att vara ett effektivt hinder mot t. ex. luftlandsättningar eller försök att utnyttja svenska luftrum för mer omfattande överflygningar. beslöt , på förslag av regeringen, att en av dessa fyra divisioner J 35 skulle avvecklas så snabbt som möjligt i besparingssyfte. Beslutet var ett led i socialdemokraternas nedrevidering av kostnaderna för och ambitionerna försvarsbeslut. Samtliga tre borgerliga partier motsatte sig beslutet. Den tolfte jaktdivisionen kommer att avvecklas . Det sker sedan utvecklingen, bl. a. i form av flygkränkningar av olika nordiska länders luftrum, med förnyad kraft visat på betydelsen av ett starkt luftförsvar. Beslutet om nedläggning av den tolfte jaktdivisionen är ett säkerhetspolitiskt misstag. I fyrpartiöverenskommelsen om försvaret lades fast, att handlingsfrihet skulle skapas för att bibehålla de resterande tre J 35divisionerna intill mitten av . Detta sker genom att vissa modifieringsåtgärder successivt vidtas på flygplanen. Slutgiltigt ställningstagande till frågan om deras framtid kommer att tas i samband med försvarsbeslut. Enligt moderata samlingspartiets uppfattning bör frågan om en förstärkning av luftförsvaret tillmätas stor betydelse i arbetet inför försvarsbeslutet . Den nuvarande inriktningen på ett jaktförsvar som endast omfattar åtta divisioner JA 37 är enligt vår mening klart otillfredsställande. JAS tillförs under större delen av huvudsakligen de medeltunga attackdivisionerna, och inte förrän förses JAS-flygplanen med moderna jaktvapen som gör det möjligt för dem att utföra även mer kvalificerade jaktuppdrag. Olika vägar att förstärka luftförsvaret bör därför prövas. Ytterligare modernisering av J 35-divisionerna kan utgöra ett kostnadseffektivt alternativ om ett utnyttjande också efter 1990-talets mitt visar sig möjligt. Förlängd anskaffning av JA 37 är ytterligare ett alternativ vars kostnader och effekter bör prövas. Ändrad planering vad gäller anskaffningen av JAS-flygplanen så att dessa redan från början ges möjlighet att utföra kvalificerade luftförsvarsuppgifter utgör en tredje möjlighet. Även luftbevaknings- och stridsledningssystemets utveckling måste ägnas uppmärksamhet. pågående uppsättning av radarstationerna PS 860 och PS 870 medför en väsentlig förbättring av kvaliteten på luftrumsövervakningen, men fortfarande kvarstår besvärande brister i olika avseenden. Icke minst mot denna bakgrund är utvecklingen av flygburen radar ett projekt som måste ges mycket hög prioritet. Det är vidare av stor vikt att arbetet med införandet av ett modernt stridsledningssystem icke fördröjs och att detta system planeras för ett snabbt införande i landet i dess helhet. För att kunna påverka förberedelserna försvarsbeslut bör ge regeringen till känna att dessa och andra möjliga vägar för att förstärka luftförsvaret utöver gällande planering skall belysas i underlagsmaterial för försvarsbeslutet. En av de avgörande frågorna i det kommande försvarsbeslutet blir i vilken utsträckning som medel kan avsättas för den modernisering av de mest kvalificerade arméförbanden som kommer att bli nödvändig under 1990talet. Arméns brigader måste vara så utrustade, organiserade och övade att de är i stånd inte endast att hindra och fördröja en fiende som försöker att tränga fram genom vårt land, utan så att de också kan anfalla och slå hela eller delar av de stridskrafter med vilka han försöker att tränga fram. Detta är av avgörande säkerhetspolitisk betydelse. Skulle armén utvecklas i en riktning som gör att den successivt förlorar sin anfallsförmåga, kommer försvaret inte längre att kunna slå en makt som i en snabb operation besatt t. ex. en även i ett beredskapsläge svagt försvarad del av det svenska territoriet. Vi riskerar att hamna i en situation då sådana delockupationer av vårt land inte kan förhindras effektivt, och där blotta farhågan för att det ena blocket kan göra en sådan snabb operation mot någon utsatt del av vårt land kan bli ett motiv för det andra blocket att göra en motsvarande operation. Endast ett försvar som kan slå en fiende som på detta sätt söker att vinna kontroll även över begränsade delar av vårt land kan i sådana lägen ge vår säkerhetspolitik tillräcklig trovärdighet. Anfallsuppgiften måste kunna lösas i landets olika delar. Detta ställer krav på olika typer av förband. I Norrlandsmiljön måste Norrlandsbrigader successivt moderniseras för att även kunna fylla de uppgifter de fyller. I stora delar av det övriga måste det ställas krav på infanteribrigaderna att kunna genomföra vissa anfallsoperationer mot t. ex. stormakternas luftlandsatta förband. Detta kommer att kräva en omfattande förbättring av dessa brigader, främst när det gäller skydd och rörlighet. En mekanisering av infanteribrigaderna måste ske . I sydligaste , och i andra öppna områden som t. ex. , kan anfallsuppgifterna endast utföras av pansrade förband med hög rörlighet och hög eldkraft. Dagens fyra pansarbrigader samt den svagare mekaniserade brigad som organiserats är, tillsammans med för speciellt avsedda förband samt vissa fristående pansarbataljoner, avsedda för dessa uppgifter. måste ställning tas till frågan om pansarbrigadernas framtid. Ett omfattande studiearbete pågår, främst inom ramen för perspektivplaneringen, för att klarlägga olika sätt på vilket detta kan ske. Alternativ med direkt eld från stridsvagnar vägs bl. a. mot alternativ som i ökad grad satsar på indirekt eld från olika typer av artillerisystem. Den tekniska utvecklingen kan mycket väl komma att göra andra lösningar än dagens aktuella när denna fråga skall avgöras. Det viktiga är emellertid, enligt vår mening, att inte den alldeles grundläggande förmågan att kunna genomföra anfallsoperationer ges upp. En armé som inte disponerar förband, som med utsikt till framgång kan anfalla en fiende som i en snabb operation besatt delar av landet, kommer inte att kunna ge vår säkerhetspolitik erforderligt stöd. har, mot bakgrund av det säkerhets- och militärpolitiska läget, det svenska försvarets beredskap i det väsentliga varit långsiktsinriktad. Resurserna har satsats på utbildning och anskaffning av utrustning på lång sikt och har därigenom möjliggjort en till numerär och kvalitet relativt stark krigsorganisation. Stående förband beredda till omedelbar krigsinsats har inte bedömts nödvändiga. Förändringar i det säkerhets- och militärpolitiska läget innebärande mer närliggande och omedelbara hot mot oss har bedömts komma att föregås av så tydliga signaler, att vår krigsorganisation hinner mobilisera och utgångsgrupperas. Både den säkerhets- och militärpolitiska utvecklingen innebär emellertid att dessa svenska doktriner riskerar att i olika hänseenden undermineras. De mycket stora stående förband hos stormakterna som finns i vår omedelbara närhet, deras sammansättning och övningsverksamhet inger från svensk beredskapssynpunkt betydande oro. Större manövrar hos omgivande stater har tett sig direkt hotfulla. En manöver kan lätt övergå till verklighet. Bakom detta ligger i sin tur en teknisk utveckling som innebär att spanings-, lednings- och sambandssystem, precisionsstyrda vapen med stor eldkraft, elektronisk krigföring, transportsystem m. m. har gjort det möjligt för en angripare att påbörja ett anfall direkt från fredstida manövergrupperingar på sådant sätt att förvarningstiden för den anfallne blir mycket kort. Tiden kan bli så kort att den anfallande, i vart fall om hans syfte med anfallet är geografiskt eller politiskt begränsat, snabbt kan lyckas med att skapa en fait accompli-situation. Utöver högre beredskap för våra flyg- och stridskrafter och olika basförband, gör sig kravet på snabbt insatsberedda styrkor i känsliga områden i olika situationer gällande också för svenska arméförband. Beredskapsplutonssystemet är sannolikt för svagt. Förbanden rekryteras ur inneliggande åldersklass och är inte förrän i slutet av grundutbildningen kapabla till någon verkningsfull insats. Den väg som nu tvingas pröva är, förutom beredskapsplutonerna, en kombination av på ÖB:s eget initiativ snabbinkallade repetitionsutbildningsförband och större flexibilitet och spridning av repetitionsövningarna. Syftet bör vara att åstadkomma en i tiden mer heltäckande repetitionsövningsverksamhet med koncentration till de operativt utsatta delarna av landet samt en hög beredskap att med transportflyg kunna lyfta förband till vilken del av landet som helst . Det bör ankomma på regeringen att snabbt föranstalta om en prövning av olika möjligheter att öka vår beredskap mot snabbt uppkommande hot. Detta bör ge regeringen till känna. De frivilliga försvarsorganisationerna, som har en bred folklig förankring, har en väsentlig roll i vårt lands säkerhetspolitik. De tillför i stor omfattning olika delar av totalförsvar kompetent personal och har också en viktig opinionsbildande uppgift. De bidrar till försvarets trovärdighet och till dess fredsbevarande förmåga. Intresset för den frivilliga försvarsverksamheten fortsätter att stiga och flera organisationer noterar ökat medlemstal. Det är enligt vår mening viktigt att verksamheten understöds och uppmuntras. De frivilliga försvarsorganisationernas verksamhet och främst den del som syftar till att tillföra totalförsvaret avtalsbunden personal samt avser befordrings- och kompletteringsutbildning av värnpliktigt befäl vill överbefälhavaren prioritera. Verksamheten inom de frivilliga försvarsorganisationerna styr av totalförsvarets personal- och utbildningsbehov. F. n. råder brist på bl. a. sambandspersonal och sjukvårdspersonal samt lottor och bilkårister. Starkt behov finns också för vidareutbildning av värnpliktigt befäl. Överbefälhavaren har inom medelramen avsatt (prisläge febr. 84) till frivilligorganisationerna. Utan motivering i propositionen har försvarsministern minskat anslaget till . Vi anser att den av ÖB inom ramen gjorda prioriteringen bör antas av . Det skulle väl överensstämma med försvarsutskottets - av bifallna - positiva skrivningar om de frivilliga försvarsorganisationernas stora betydelse för totalförsvaret. Genom det statliga fredslotteriet finns också betydande medel till regeringens förfogande för att stödja det frivilliga opinions- och folkbildningsarbetet i fredsfrågor. Frivilligförsvaret vars många hundratusentals medlemmar på fritid aktivt och nyanserat verkar för fred med bevarad frihet utgör en viktig del av fredsrörelsen. För oss är det självklart att även totalförsvarets frivilligrörelser skall kunna få anslag från fredslotteripengama till sitt upplysningsarbete syftande till fred och frihet. Vår försörjningsförmåga beror i allt väsentligt på individernas, näringslivets och samhällets egen förmåga till anpassning och omställning i olika krissituationer. De fredstida normala resurserna i samhället är alltså den bas man har att utgå från. För att vår försörjningsberedskap skall få erforderlig styrka krävs medverkan av individer, företag och organisationer samt myndigheter på olika nivåer. Det intresse som finns på olika håll för beredskapsfrågor bör tas till vara bättre och utnyttjas för frivilliga beredskapsåtgärder. Genom aktiverande åtgärder kan dock beredskapsmedvetandet ökas ytterligare. De myndigheter och företag som berörs av olika beslut i en kris utbildas och övas för att få en god handlingsberedskap. Vid behov skall beredskapsmyndigheter sörja för att vissa kompletterande åtgärder vidtas. Hit hör t. ex. förberedelser för omställning, anskaffning av reservmateriel och beredskapslagring. För inriktning och samordning av de olika delarna inom försörjningsberedskapen krävs en funktionsövergripande kriskunskap hos en speciell myndighet med beredskapsfrågor som huvuduppgift. För att inte behovet av kompletterande åtgärder skall bli för stort är det angeläget att större hänsyn tas till säkerhets- och försvarspolitiska intressen vid samhällsplaneringen. Den inriktning av beredskapsåtgärderna som lades fast försvarsbeslut bör alltjämt gälla, men utvecklas ytterligare. Det innebär att ännu större kraft sättes in på att aktivera och öva de försörjningsviktiga fredsfunktionerna så att beredskapshänsyn tas i samhällsplaneringen och så att handlingsberedskap inför olika krissituationer uppövas. Det är först när dessa åtgärder ej är till fyllest som beredskapsansvariga myndigheter skall gå in med kompletterande åtgärder, som t. ex. omställningsförberedelser, industriella åtgärder m. m. Endast i sista hand bör beredskapslagring tillgripas. Civilförsvaret har till uppgift att skydda och rädda liv och egendom. Möjligheterna att genomföra dessa räddningsuppgifter är starkt beroende av den stridsmiljö i vilken uppgifterna skall genomföras. Det betyder att civilförsvaret för sina uppgifter i stor utsträckning är beroende av det militära försvarets möjligheter till såväl luftförsvar som invasionsförsvar. Ett otillräckligt luftförsvar minskar t. ex. allmänhetens skyddssökningstider och försvårar civilförsvarets undsättande verksamhet. Är invasionsförsvaret svagt påverkas civilförsvarets möjligheter att genomföra omflyttningar och utrymningar från hotade områden. Det är därför inte möjligt att, som hävdas från olika håll, genom s. k. omrustning överföra resurser från militärt försvar till civilförsvar för att därigenom stärka befolkningsskyddet. Civilförsvaret måste kunna träda i verksamhet redan innan den militära mobiliseringen är genomförd och måste därför ha en hög mobiliseringsberedskap. Redan i motion 1982/83:726 påtalade vi de brister som fanns i civilförsvarets krigsorganisation såväl avseende personalrekrytering som utbildning och materielförsörjning. Mycket av bristerna torde ha orsakats av de återkommande organisationsförändringarna inom civilförsvaret. En del av bristerna har tillrättats, men fortfarande kvarstår allvarliga brister i krigsorganisationen, främst vad avser materielförsörjningen. I samband med att krigsorganisationen nu anpassas till den beslutande kommunala ledningen och den till 150 000 personer minskade personalramen måste högsta prioritet ges till att se till att civilförsvarets enheter är direkt användbara efter mobilisering. Detta innebär också att enheterna måste vara väl övade. I likhet med vad som föreslås från bör därför de s. k. A-enheterna övas . Denna utbildningsrytm bör införas fr. o. m. . Detta bör ges regeringen till känna. En allvarlig brist i befolkningsskyddet är avsaknaden av tillräckligt med skyddsutrustning för allmänheten, s. k. andningsskydd. Endast av den vuxna befolkningen har tillgång till andningsskydd. För barn mellan två och finns endast en mycket begränsad tillgång till skyddsjackor med andningsskydd. De allra minsta barnen saknar helt skyddsutrustning. Serietillverkning av dessa barnskydd beräknas kunna påbörjas först . Målsättningen försvarsbeslut vad gäller skyddsmasker m. m. var att bristerna skulle vara avhjälpta . I budgetpropositionen 1984 föreslog regeringen en förskjutning av denna anskaffning . Över detta förslag uttalade ett enigt försvarsutskott: I det rådande planeringsläget bör enligt utskottets mening inte nu godkänna att behoven av skyddsmasker täcks senare än som förutsattes försvarsbeslut. Det är därför otillfredsställande att regeringen nu återkommer med ett anskaffningsprogram som inte tillgodoser kravet på att bristtäckningen skall vara genomförd vid utgången av /93. bör nu besluta att försvarsbeslut för bristtäckningen skall fullföljas. Ett sådant program innebär att ytterligare 32 milj. kr ställs till förfogande för programplaneperioden /90. provplanläggningskommitté överlämnade betänkandet (SOU 1984:57) Kommunerna i totalförvaret. Mot bakgrund av en i och genomförd provplanläggning föreslår kommittén att ökad uppmärksamhet ägnas åt reservanordningar inom den komunaltekniska försörjningen. Den kommunala försörjningen med el, vatten, värme, avlopp m. m. kan vid krig komma att utsättas för mycket allvarliga störningar. Åtgärder för att förbättra tillgången på reservanordningar bör därför vidtas. Detta bör ges regeringen till känna. Ett annat område, där brister i den kommunala krigsplanläggningen påvisats är barnomsorgen vid beredskap och krig. I en sådan situation bedöms behovet av barnomsorg öka betydligt. Många föräldrar kommer att ianspråktas för krigsuppgifter som innebär att de ej kan ta hand om sina barn. Kommunernas fredstida barnomsorg måste därför kompletteras på olika sätt. Släktingar liksom grannar och andra personer som frivilligt engageras, enskilt eller ur organisationer, kan behöva ianspråktas. Barnomsorgen måste vidare fungera dygnet om. Kravet att kunna ge skydd i skyddsrum måste också beaktas. Alla dessa problem visar att planläggningsanvisningar måste utarbetas så att planläggning kan genomföras.