mot · G8021581 · 1985-01-25 00:00:00 — m. fl. Ekonomisk utjämning mellan kommunerna kommunisterna har rest kraven om ekonomisk utjämning mellan kommunerna. Vi har framför allt påvisat nödvändigheten av införandet av en statskommunal enhetsskatt. Endast med ett sådant skattesystem kan en reell utjämning komma till stånd. Den nuvarande systemet för utjämning mellan kommunerna, skattutjämningsbidraget, fungerar inte tillfredsställande. Stora brister är förknippade med beräkningsgrunder m. m. Stora åtskillnader finns mellan rika och fattiga kommuner, skatteutjämningsbidrag och inomregional skatteutjämning till trots. Utgångsläget för kommunerna är vitt skilt. Från liten glesbygds- till stor tätortskommun, från kommuner med stora nödvändiga sociala åtaganden, till kommuner med mycket lågt utnyttjad social service, från kommuner med låg till hög skattekraft. Att skillnaderna är stora, alltför stora, återspeglas även i de stora skillnaderna i utdebiterad skatt. Skillnaden mellan högsta och lägsta utdebiterade kommunalskatten är . Lägst ligger kommun i med 25:00 inkl. landstingsskatten och högst kommun i med 33:28. Tas hänsyn endast till skatten till kommunen blir skillnaderna större. För utgör då skatten . och för 19:60, dvs en skillnad om nästan . Det är skillnader som är helt oacceptabla och som måste jämnas ut. Inom finns en inomregional skatteutjämning, dvs rika kommuner får hjälpa fattiga kommuner till viss del. Om inte hade legat i , och således inte drabbats av denna utdebitering hade skillnaden varit ytterligare ett par kronor i utdebitering. Orsakerna till dessa skillnader är framför allt sammansättningen av invånarna i kommunerna. är en typisk höginkomsttagarkommun medan dras med alla de problem som är förknippade med glesbygdskommuner i norra inlandet. Trots de statliga skatteutjämningsbidragen är alltså skillnaderna mellan högst och lägst så stora i utdebitering. Det visar på vilka enorma brister detta utjämningssystem är behäftat med. Men skillnaderna finns inte enbart i den kommunala skatten utan även i den kommunala sociala servicen. Som regel är den kommunala servicen lägre i fattiga kommuner än i rika. Detta därför att de fattiga kommunerna har helt andra åtaganden som är nödvändiga för invånarna än vad de rika har. Det är mer vanligt att de fattiga kommunerna har högre sociala kostna der än vad som förekommer i de rika. Arbetslösheten är oftast större i högskattekommuner än i lågskattekommunerna. De typiskt rika kommunerna, eller lågskattekommunerna, undandrar sig ofta ett solidariskt socialt ansvar. De undviker flerfamiljsbyggnation och satsar helst enbart på villa- och liknande bebyggelse medan de typiska högskattekommunerna tagit på sig att bygga bostäder i flerfamiljshus för att lösa medborgarnas behov av bostad. Under en rad av år har dessutom de fattiga kommunerna tvingats till i många fall stora upplåningar för att klara sina åtaganden. Detta medför att dessa kommuner inte enbart har en relativt högre utdebitering utan även får dras med effekterna av denna upplåning. Ofta uppgår dessa nödtvungna upplåningar till så stora belopp att det enbart för att återbetala lånen skulle behövas mer än en fördubbling av kommunalskatten för att dessa kommuner skulle bli skuldfria. De stora skillnaderna som förekommer mellan kommunerna i fråga om social service kommer att kvarstå så länge statsmakten inte tar på sig ett större ansvar för att jämna ut dem. Det räcker alltså inte att enbart arbeta för en utjämning av utdebiteringen. De starka kommunerna måste i högre grad ta ett större ansvar för att stödja de ekonomiskt svagare. Detta låter sig lämpligen göras genom att staten tar ett ansvar för större delen av kommunernas utgifter. kommunisterna har föreslagit en övergång till ett system med en enhetlig inkomstbeskattning för både kommun och stat. Denna skulle vara direkt utjämnande och dessutom skapa förutsättningen att göra progressionen i beskattningen mer verkningsfull. Den nuvarande utvecklingen där kommunalskatterna ligger på av inkomsten och där denna är proportionell lämnar inte särskilt mycket kvar att göra en verklig utjämning på. Så länge inkomstbeskattningen kvarstår i ungefär nuvarande former och nivåer är den progressiva delen i beskattningen starkt urholkad bl. a. genom "de s. k. marginalskattesänkningarna. Samhällets inkomster av den statliga inkomstskatten är inte mer än ungefär hälften så stora som inkomsterna av kommunalskatten. I samband med den ökade kapitalistiska utslagningen av människor har kommunerna tvingats till att öka servicen och den sociala omvårdnaden. Dessutom har staten ålagt kommunerna en större del av den offentliga servicen, vilken måste betalas av skatteinkomsterna. Tillräckliga ekonomiska resurser har inte ställts till kommunernas förfogande från statsmakten för dessa åtaganden, utan tvärtom har staten, särskilt under de borgerliga regeringarnas tid, brandskattat kommunernas ekonomi. Denna väg har sedan den socialdemokratiska regeringen fortsatt. En allt större del av samhällsutgifterna finansieras härigenom av den proportionella kommunala skatten i stället för via den utjämnande statliga skatten. En radikal skattepolitik måste lösa dessa ojämlikhetsproblem. Den nu eftersatta sjuk- och hälsovården måste förbättras, barnomsorgen byggas ut, äldreomsorg, miljö, bostadsförhållanden och kollektivtrafik förbättras. En statskommunal progressiv enhetsskatt skulle kunna medverka till att lösa dessa problem. Det bör inte vara dyrare att bo i än i vad gäller beskattningen. Servicen bör kunna vara likvärdig oavsett i vilken kommun man bor. Denna typ av skatt skulle även fungera bra i kombination med en produktionsbeskattning, vilket vpk förordar i annan motion. Med anledning av det anförda föreslås att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförs om införandet av en progressiv statskommunal enhetsskatt. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)