mot · G90242 · 1985-10-07 00:00:00 — Motion till 1985/86:42 m. fl. Ändring i smittskyddslagen (1968:231) (prop. 1985/86:13) Propositionen ger uttryck för relativt sansad hållning till den delvis svåra och laddade AIDS-problematiken. Detta står i välgörande kontrast till en del stämningar, som gjort sig hörda i massmedia. Den föreslagna strykningen av 26 § i smittskyddslagen utgör en välbehövlig modernisering och utgör i sig själv ett argument för propositionens genomförande. Propositionen har dock även vissa brister och oklarheter. Den har en slagsida åt det rent medicinska hållet, som kan tolkas som en underskattning av viktiga sociala aspekter, vilka är relevanta i fråga om AIDS-problemet. Den är också i vissa avseenden oklar, då det gäller smittskyddslagens praktik gentemot AIDS-patienter. Vi utvecklar synen på dessa frågor nedan. Smittskyddslagens avsnitt rörande veneriska sjukdomar möjliggör en del mycket kvalificerade ingripanden i medborgares personliga och rättsliga förhållanden. Det gäller t. ex. behandlingstvång, intygsskyldighet rörande läkarundersökning, obligatorisk sjukhusvistelse och polishandräckning. En rad instanser är behöriga att ta befattning med ärenden rörande veneriska sjukdomar och åtgärder mot dem: länsstyrelse, länsrätt, hälsovårdsnämnd, polis. Dessa ingripanden mot medborgaren har, när det är fråga om de klassiska veneriska sjukdomarna, rätt ringa praktisk betydelse. Möjligheter till snabb bot finns normalt, och attityden till dessa sjukdomar utgör numera inget större problem. Helt annorlunda är ju situationen, då det gäller AIDS. Man kan endast fastställa om någon bär på antikroppar mot HTLV-IIIvirus. Bot finns inte. En stark rädsla för sjukdomen finns både bland människor i riskgrupperna och i övrigt. På åtminstone två punkter måste klarhet skapas. Enligt 12 § är en smittad skyldig underkasta sig den behandling som behövs. Det bör klarläggas, att med behandling avses behandling för hävande av själva sjukdomen. Det innebär att en AIDS-sjuk inte får tvingas till annan behandling eller anmanas lägga in sig på sjukhus enbart med motivering att han är att betrakta som smittbärare. Först när effektiv behandling kan erbjudas inträder samma skyldighet för den AIDS-sjuke som för bärare av andra av de sjukdomar I väntan härpå är det endast läkarens föreskrifter som är obligatoriska. Den andra punkten gäller straffbarheten för den som sprider smitta. Straffbarhet kan här inträda enligt skilda bestämmelser i . Det bör här klarläggas att den som självmant uppsöker läkare för undersökning och rådgivning inte behöver befara åtal. Endast om vederbörande sprider smitta genom att efter denna tidpunkt klart åsidosätta föreskrifterna bör straffbarhet kunna inträda. Man kan nämligen befara att den djupa rädsla som är förknippad med tanken eller vetskapen att vara smittad kan leda till att man förtränger insikten om att eventuellt vara smittbärare. Ett klarläggande av nämnda innebörd bör ha en klart positiv verkan på benägenheten att söka kontakt med hälsovården. Riskgruppen missbrukare/prostituerade Åtgärden att föra AIDS under smittskyddslagen är, som det vill synas, väsentligen riktad till riskgruppen av injicerande narkotikamissbrukare och prostituerade. Sociallagstiftningens tvångsbestämmelser bedöms inte som direkt tillämpliga och har instiftats från andra utgångspunkter. Det är för personer ur denna grupp, som anmaningar och ålägganden enligt smittskyddslagen samt åtal enligt i praktiken kan tänkas bli aktuella. Narkotikamissbruk och prostitution är emellertid exempel på typer av beroendetillstånd och livsmönster, som de berörda vanligen inte själva är herrar över. De har behov av stöd för att bryta beteendet. Åtalshotet är en otillräcklig och mindre pålitlig metod och kan fresta till undanhållande. Det är därför av vikt att socialt stöd och behandling kan erbjudas dem i denna riskgrupp som visar sig vara smittbärare. Att bryta det destruktiva levnadsmönstret kan ju här vara helt avgörande för smittspridningen. Detta måste beaktas av hälso- och sjukvårdens representanter. Råd och anvisning om sådant socialt stöd bör ingå i rutinen vid kontakt med patienter ur denna grupp. Den allvarligaste bristen i propositionen är att den utelämnar den betydelse homosexuellas samhälleliga situation har för bedömningen av AIDSproblematiken. Homo- och bisexuella män är den numerärt största riskgruppen. I den samhälleliga verkligheten har homosexualitet icke betraktats som en med heterosexualitet likställd företeelse - så som en vetenskaplig hållning ger vid handen att man borde göra. Homosexuella är inte erkända utifrån sina livsförutsättningar och har svårigheter att leva öppet. Fördomar och vanföreställningar har alltjämt grepp om betydande opinioner och finns i hela samhällsstrukturen. Nämnda förhållande komplicerar AIDS-frågan på flera olika sätt. Dels kan det faktum att en stor riskgrupp finns just bland homosexuella förstärka fördomarna. Dels kan rädsla och misstänksamhet störa homosexuellas förtroende för hälso- och sjukvården. Slutligen innebär en konstaterad och/eller befarad smitta en särskilt stark psykisk påfrestning för homosexuella och berör på ett dramatiskt sätt en central del av deras personliga liv. Allt detta påkallar särskilda åtgärder. Vi sammanfattar de mest angelägna i följande punkter: En förutsättning för att kunna begränsa smittspridningen är att de som av någon anledning misstänker att de smittats med HTLV-III-virus självmant kan få ett test utfört. Av förklarliga skäl är det i dessa fall oerhört viktigt att anonymiteten garanteras och att man inte behöver ange på vilka grunder misstanke om smitta föreligger. Den enda möjlighet som finns att få ett HTLV-III-test utan att uppge skäl för sin oro är att anmäla sig som blodgivare. Eftersom vi vet att smitta kan föreligga utan att ge utslag i blodprov, kan på detta sätt risken för smittat blod i blodbankerna öka i stället för att minska om enbart blodgivare får tillgängliga tester. Provtagning och i samband därmed rådgivning bör ordnas på lasarettsorter dit man kan komma anonymt utan uppgivande av skäl och utan remissförfarande. En sökande skall kunna anlita denna provtagning även utanför det egna sjukvårdsområdet. Sjukvårdspersonal, som arbetar på det aktuella området, bör ha eller ges tillräckliga insikter i homosexuellas situation och villkor. Detta är både en förtroendefråga och en fråga om att kunna ge riktiga och förståelsefulla råd om vad patienten bör iakttaga t. ex. rörande sexualteknik. Att leva under hotet av en obotlig sjukdom med hög dödsrisk är en påfrestning som fordrar särskilda stödåtgärder utanför det rent medicinska området. Det gäller att både bemästra en svår livssituation och att motverka rädsla och undvikande gentemot hälsovården. I dessa avseenden har () redan gjort viktiga ideella insatser. Dessa måste förstärkas och ges bättre offentligt ekonomiskt stöd, om de skall kunna i rimlig mån motsvara behoven. I den nuvarande samhälleliga situationen är det av stor vikt att ta till vara det faktum att homosexuella i första hand litar på den egna organisationen och dess information. Mot bakgrund av det här anförda föreslås 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs rörande smittskyddslagens praktiska tillämpning, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs om sociala åtgärder för riskgruppen missbrukare/ prostituerade, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs om homosexuellas samhälleliga situation, 4. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen sägs om särskilt organiserad provtagning m. m., 5. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen sägs om sjukvårdspersonals insikter rörande homosexuellas livsvillkor, 6. att beviljar ett reservationsanslag om . 1985/86:42 verksamhet i samband med AIDS-problemen, vilken drivs av RFSL. (vpk) (vpk)