mot · G8023057 · 1985-04-12 00:00:00 — m. fl. Kemikaliekontroll (prop. 1984/85:118) Av den ödmjukhet i inställningen till människan och miljön som kännetecknat förkämpar som , vilken var en av de tongivande inom radikala delar av arbetarrörelsen , syns inga spår hos nuvarande socialdemokratiska toppskikt. De senare sätter sin lit mera till teknokratiska lösningar anpassade till nu rådande samhällssystem. Regeringens förslag för att minska kemisamhällets risker innehåller därför inte några genomgripande förändringar som kan förväntas minska antalet skador på människor och livsmiljö. Arbetarrörelsen har av tradition anammat en optimistisk, men oreflekterande framtidstro. Tillväxt, industrialisering och ständigt mer materiell produktion har varit temat. Detta var progressivt så länge det bröt ner de gamla samhällssystemen och frigjorde människorna från dem. står arbetarrörelsen inför en helt annan situation. Detta innebär en krävande, men absolut nödvändig uppgift att formulera ett alternativ till den form av tillväxt, som har framkallat ekologisk kris och rovdrift. De som är fångar i kapitalismens ekorrhjul måste bemötas med radikala krav som är avgörande för ett bättre liv. Vpk delar inte socialdemokratins syn på tillväxt. Vi anser att produktion för profit skall ersättas med produktion för behov och social nytta. Ytterst handlar det om fördelningen av landets totala resurser. Den ekonomiska utvecklingen måste då inriktas på människornas hälsa och på sociala, kulturella och ekologiska värden. Denna syn anser vpk måste genomsyra arbetarrörelsens miljöpolitik. I sitt s. k. framtidsprogram, presenterat inför SAP:s senaste kongress, argumenterar partiets framtidsgrupp för ökad ekonomisk tillväxt. Programmet innehåller däremot inga försök till helhetssyn på industrisamhället, människan och miljön och saknar helt socialistiska värderingar. Det innehåller inte ens en diskussion om innehållet i tillväxten eller ansats till ett klassperspektiv. Detta trots att allt fler rapporter visar att klassklyftorna i samhället ökat . Dagens miljöproblem och riskerna med kemisamhället visar tydligare än något annat att ett litet fåtal mäktiga industrigrupper fortfarande har bestämmanderätten över folkflertalets liv och hälsa. 1 1984/85. Mot denna bakgrund och med hänvisning till dagliga larm om livsfarliga arbetsplatser och hoten mot livsmiljön, ter det sig närmast patetiskt när jordbruksministern i likhet med kemikommissionens majoritet uttalar följande: - myndigheternas agerande gentemot näringslivet måste präglas av fasthet men också av kunskaper och insikter i näringslivets förhållanden. har inte ens försökt att åstadkomma en analys av den kemiska industrin och dess maktutövning. Inte heller har kommissionen granskat de förhållanden som just i brist på fasthet från myndigheternas och regeringens sida fortsatt att skörda offer i farliga arbetsmiljöer och som utgör ett allvarligt hot mot marken, luften och vattnen i vårt land. arbete utgår från inställningen att det är bättre att blicka framåt än att kritiskt analysera orsakerna bakom hittillsvarande bristfälliga kemikaliekontroll. Socialdemokraterna mäktar inte med att ha perspektiv på samhällsproblemen. I valrörelsen gick SAP:s ledning ut med nya löften om att man skulle ta ett samlat grepp över kemisamhället. Löftena påminde om dem som avgavs inför pressen av en allt starkare miljöopinion . Det är svårt att utläsa vari detta samlade grepp nu skulle bestå om regeringens proposition om kemikaliekontroll går igenom. i är en symbol för miljöpolitiska misslyckanden, kortsiktiga företagsekonomiska hänsyn och en oerhörd rovdrift med människor och miljö. De hänsynslösa miljöförstörarna slapp undan med dagsböter medan samhället och skattebetalarna tvingats betala mammuträttegångarna kring skandalen. Kostnaderna för saneringen på fabriksområdet har belastat samhället med ca 40 milj. kr. Trots detta drabbas människorna i än en gång när stinkande giftmassor kommer i samband med att nya industrier skall byggas på det gamla industriområdet. Kemikaliehanteringen har varit ödesdiger för både dem som arbetat på BT-Kemi och för dem som har sina bostäder och småföretag i samhället. -Man driver inte ett företag av något miljöintresse, säger huvudskyddsombud på en annan skånsk industri, där de hanterar kemikalier. - En företagare vill tjäna så mycket pengar som möjligt - det är grunden för verksamheten. Skyddsombud beskriver hur man ständigt hamnar i konflikt mellan kraven att behålla jobben och att få en renare miljö. Konflikten har ökat med arbetslösheten. Man räknar med att över 250 000 personer i utsätts för lösningsmedel på sina arbetsplatser. I samband med att vissa gränsvärden för lösningsmedel sänktes kommenterade det på följande sätt: - Vår linje är att vi accepterar de medicinska fynden och slutsatserna, men att man också måste ta hänsyn till produktionen, ekonomin och sysselsättningen. är det inte så mycket vunnet med att sänka ett värde med kanske en tredjedel - som man gör det omöjligt att fortsätta produktionen. När man fattar beslut om sänkningar måste man veta vilka följderna blir. Om en sänkning för med sig att viss produktion måste läggas ner och flyttas utomlands, så måste man veta det. Man måste gå in i det med öppna ögon. Närmare åttahundra människor har slagits ut från arbetsmarknaden skadade av lösningsmedel enligt färsk statistik från (). Bakom dessa siffror döljer sig mänskliga tragedier som är en följd av samhällets kemikalisering och företagens cyniska spel i jakten på högre vinster. De ständiga trakasserierna och hoten om arbetslöshet känns igen av de flesta skyddsombud i vårt land. De som förgiftats av lösningsmedlen har drabbats av oförklarlig ångest, djupa depressioner utan yttre anledning enligt ett uttalande av ett socialförsäkringsombud på . De flesta har hjärnskador som aldrig läker, de befinner sig därmed i ett kroniskt utslaget tillstånd. De har mycket svårt att klara sin ångestfyllda vardag, trots förtidspension och andra hjälpinsatser. Ett mycket stort antal arbetare som har hanterat lösningsmedel kämpar fortfarande för att få sina skador godkända. Det anses att av alla förtidspensionärer har fått mentala rubbningar av lösningsmedel. Det finns många exempel på att de som arbetat med lösningsmedel, förutom sina svåra sjukdomssymptom, utsatts för en omänsklig behandling i kontakten med läkare som prövat den eventuella yrkesskadan. Ett av de människoöden som lyfts fram i ljuset handlar om , , som arbetat med lösningsmedel . Ftösten 1984 berättade om sin sjukdom. Det värsta är att inte bli trodd av läkarna - de säger att jag bara är deprimerad. Han tappade tänder, hade svåra yrselanfall, ständig huvudvärk och var mycket trött. Götes fall kommenterades av läkare på en yrkesklinik med orden: - Det finns försäkringsneuroser. Det finns alltid folk som driver saken in absurdum. dog efter ovan citerade cyniska uttalande. Hans öde delas av tusentals svenska arbetare som plågats och avlidit med giftiga kemikalier i sina kroppar, men som aldrig mött förståelse för sin ångest och sina svåra skador. På Svenska Bromsbandsfabriken i kämpar arbetarna för att slippa livsfarlig asbesthantering. Arbetslösheten är ett hot över 1* 1984/85. befolkningen i området. Trots detta har asbestarbetare slutat på bromsbandsfabriken .Den befogade rädslan för asbestos och cancer väger tyngre än arbetslöshetshotet. I flera fall är det barnen och ungdomarna i berörda familjer som vädjat till sina föräldrar att sluta sina livsfarliga jobb. Asbestfaran är ingen ny upptäckt även om massmedia och de senaste larmen kan tyda på det. Det första fallet av skador på människa efter asbesthantering är beskrivet 1906. Uppmärksamheten i massmedia och den på nytt väckta opinionen bland allmänheten är positiv därför att den leder till ökad press på regering och riksdag att stoppa asbesthanteringen i samhället. Regeringens senaste löften om förbättringar skjuts trots detta , vilket står helt i strid med fackliga krav och det program som vpk presenterat mot asbesten. Arbetarskyddsstyrelsens brist på kurage i asbestfrågan har gagnat bilindustrins jättar, men lett till ett ökat antal asbestskador på arbetare inom en rad olika branscher. Asbestproblemet visar att risker i kemisamhället sällan är begränsade till hanteringen på olika arbetsplatser. Asbesten finns spridd i hela omgivningsmiljön där människor vistas . Saneringen kommer att ta att genomföra. Försurning och förgiftning av den allmänna miljön Även luftföroreningarna har ett klart samband med den omfattande kemikaliseringen. Efter åratals varningar från miljöengagerade och insiktsfulla experter har försurningen nu utnämnts till en hela samhällets ödesfråga. Såväl skogsbolagens företrädare som miljöbyråkrater och regeringstalesmän är plötsligt tillräckligt oroade för att inse att det krävs förbättringar som kan stoppa skogsdöden. Men detta sker först när den svenska rikedomen skogsråvaran - står på spel, dvs. först när stora ekonomiska intressen hotas. Samma skogsindustrier som förpestat mark, luft och vatten vill dela ekologernas och folkets oro . När regeringen och miljömyndigheterna gör ansatser för att angripa miljöhoten möts detta alltid av hårt motstånd från industrins sida, när man befarar att dess vinster skall komma att naggas i kanten. Detta gäller de största miljöförstörande industrierna och det gäller bilindustrin, vilka ständigt i praktiken motarbetar en miljöförbättrande utveckling. Arbetslöshetsspöket plockas fram för att ställa människor inför det omöjliga valet mellan arbetstillfällen och en god arbets- och livsmiljö. I sådana lägen faller regeringen alltför lätt undan. Ett exempel är att man skjuter upp åtgärder som skulle leda till minskade farliga utsläpp från bilismen. När åtgärder för blyfri bensin och effektivare avgasrening på bilar förhalas innebär detta ännu fler blyskadade barn och ett ökat antal cancer, hjärtinfarkter och hjärnblödningar hos vuxna. När rejäla satsningar på SJ för att överflytta tung trafik från landsväg till järnväg uteblir, missar samhället också en möjlighet att radikalt angripa försurning och skogsdöd. Också () visar undfallenhet för ekonomiska maktgruppers krav på ostörd produktion. Frånvaron av ingrepp mot BT-Kemi är belysande för hur kortsiktigt SNV agerat och vilken kostnad detta inneburit för samhället på . Lagen om hälso- och miljöfarliga varor liksom miljöskyddslagen borde ha använts fullt ut för att förhindra BT-Kemis skandalösa hantering. För att kunna angripa miljöproblemen fordras en långsiktig planering där politikerna bl. a. tar fasta på samhällsnyttan. saknas samhällsekonomiska beräkningar som visar kostnaderna för uteblivna satsningar på miljöpolitikens område. Om regeringen nu avser att avvakta med samhälleligt nödvändiga miljöåtgärder innebär detta att man också är beredd att belasta samhällsekonomin med mångmiljardbelopp i ökade sjukvårdskostnader, kostnader för att åstadkomma livsnödvändiga restaureringsförsök som kan återställa förgiftad jordbruksmark, skadad natur, byggnader osv. Om de ansvariga inte ens är beredda att ta fasta på denna typ av ekonomiska argument är det föga troligt att man någonsin menat allvar med högtidligt avgivna löften om ekologiska hänsyn som rör vår överlevnad på . Det räcker inte längre med högtidliga löften och vackert formulerade miljöpolitiska fraser. De faror som hotar oss har en annan och djupare dimension än tidigare, vilket måste leda till snabba och konkreta åtgärder även sådana som begränsar de miljöförstörande företagens makt. Vi står alla inför ett vägval där passivitet leder till katastrof. Ekologisk kunskap och miljöengagemang måste nu kombineras med en strävan att förändra samhället till ett välplanerat, resursbevarande samhälle, där omsorgen om människan, djuren och naturen får styra produktionens inriktning och organisation. Regeringens proposition om kemikaliekontrollen behandlar inte frågan om industristrukturen i samhället. I huvudsak innebär förslaget att dels en ny lag skall ersätta lagen om hälso- och miljöfarliga varor, dels att en ny myndighet för kemikaliekontroll, kemikalieinspektionen, inrättas. Vpk anser att en ny lag är befogad endast om den innebär förstärkningar i form av klart uttalade syften och befogenheter för samhället och myndigheterna att minska tillverkning, import och användningen av hälso- och miljöfarliga varor. Vi har svårt att finna sådana förbättringar i föreliggande lagförslag. Lagen om hälso- och miljöfarliga varor (LFIMV) har gällt . Den mottogs med stora förväntningar av en mycket stark miljöopinion och av många offensivt arbetande skyddsombud. De största förhoppningarna knöts till principen om den omvända bevisbördan, vilken antogs skulle leda till att en rad kemiska produkter, inte minst bekämpningsmedel, skulle sorteras bort ur hanteringen. Principen skrevs dock aldrig in i lagtexten utan hör till lagens s. k. förarbeten. Den omvända bevisbördan har därför knappast använts i praktiken, trots att den ansågs ge unika möjligheter för miljömyndigheterna och regeringen. Ett av skälen anses också vara att vissa tjänstemän bland handläggarna på redan från början motarbetade den tolkning som uttalats av . En av dem som var handläggare i BT-Kemi-kontakterna ansåg helt enkelt att den omvända bevisbördan endast gällde nytillkommande hälso- och miljöfarliga varor. Med hjälp av denna medvetet tillämpade felaktiga tolkning av lagen fördröjdes bl. a. ett ingripande mot dioxinförorenade fenoxisyrapreparat. Parallellt med denna förhalningstaktik löpte SNV:s missvisande information till allmänheten om preparaten. Ett exempel är SNV:s broschyr , där alla farhågor om vetenskapligt grundade misstankar mot fenoxisyran 2,4,5-T avfärdades. Efter Sevesokatastrofen tvingades regeringen att ingripa i myndighetens ställe och därmed totalförbjöds vissa fenoxisyror i med hänvisning till dioxinet. Kritiken mot kemikaliekontrollen efter 1973 har varit omfattande och påminner om den kraftiga opinion som riktades mot giftnämndens verksamhet och dess brist på ingripande mot farlig kemikaliehantering. Kritiken efter 1973 har dock ej gällt lagen om hälso- och miljöfarliga varor, tvärtom ansågs denna ha en progressiv inriktning, utan har inriktat sig på att handläggarna vid SNV inte använt sig av lagens möjligheter. Det är dessutom ett välkänt faktum att SNV haft för små resurser till sin produktkontrollerande verksamhet. Tendensen att falla undan för kemikoncernernas påtryckningar har märkts under både de socialdemokratiska och borgerliga regeringarna efter LHMV:s tillkomst. De svenska och utländska kemibolagens lobbyverksamhet är omvittnad och användes som ett argument i olika socialdemokratiska utspel inför valet , bl. a. i en pamflett om bristerna i arbetsmiljön. Kritiken riktades mot de borgerliga regeringarnas agerande 1976-1982. Det löfte som socialdemokraterna gav till väljarna var att man om man vann valet skulle ta verkliga krafttag mot kemisamhällets avigsidor. tillsättande skulle ses som ett steg i denna riktning. har ingen instans hävdat att eventuella luckor i lagen om hälso- och miljöfarliga varor skulle utgöra en förklaring till den fortsatta farliga hanteringen av lösningsmedel, asbest eller förgiftande utsläpp från bilar och industrier. Tvärtom understryker kemikommissionen att redan nu gällande lagstiftning fastslagit och ålagt tillverkarna ett ansvar för att kemiska produkter skall vara tillräckligt utredda från hälso- och miljöskyddssynpunkt innan de förs ut i användning. Vad är det då i regeringens lagförslag i propositionen om kemikaliekontrollen som skall uppfattas som förbättringar? Propositionen utgår från att en effektiv lagstiftning bör gälla hela det kemiska produktområdet, dvs. även sådana varor som inte konstaterats vara hälso- och miljöfarliga. Med föreliggande textförslag och utformning av lagens olika paragrafer riskerar man att försämra lagen jämfört med LHMV. Flera remissinstanser har också påpekat detta. Genom att omskriva LHMV 1 § och därmed utesluta anknytningar till ett ämnes eller berednings kemiska eller kemiskfysiska egenskaper kan tolkningssvårigheter uppstå. En annan brist är att regeringen i sitt förslag frånhänder sig möjligheten att direkt i lagtexten göra skyldighetsprinciperna tillämpliga även på vissa föremål, som innehåller, har behandlats med eller utvecklar/avger ämne som kan befaras medföra skada på människa/miljö. Följden av detta kan bli att antingen allvarliga risker kan förbises eller att ett omfattande byråkratiskt krångel uppstår genom att man tvingas göra föreskrifter som kompletterar lagen på en mängd varugrupper, vilka måste räknas upp vara för vara för att alla risker skall täckas in. Vpk menar med hänvisning till ovanstående synpunkter att lagförslaget bör återremitteras för omarbetning av regeringen innan tar ställning. I andra hand föreslår vi att lagtexten utformas i enlighet med miljöjuristen och SNV:sm. Om regeringen inte beaktar ovanstående invändningar mot föreliggande lagförslag kan följden bli att en rad farliga föremål, vilka ej kan betecknas som kemiska produkter, hamnar utanför samhällets kontroll. Lagförslaget omfattar i nuvarande skick bl. a. inte följande föremål: - kadmium- och kvicksilverhaltiga batterier - kvicksilvertermometrar, kvicksilverlampor - olika golvbeläggningar av plast - golvspackel, klister - leksaker som kan leda till metallförgiftning (t. ex. blyfärg) - impregnerat virke och trädgårdsmöbler Ovanstående utgör endast exempel på föremål som direkt bör innefattas i en omskrivning av lagförslaget. För att utesluta möjligheten att principen om den omvända bevisbördan glöms bort av dem som senare skall tolka och använda lagen bör den skrivas in i portalparagrafen, alternativt 6 §. Enligt vpk måste lagens portalparagraf innehålla ett klart uttalat syfte att målmedvetet begränsa tillverkning, import och användning av hälso- och miljöfarliga varor. Liksom i reservationen till SOU 1984:77 föreslår vpk en behovsprövning av kemiska ämnen och produkter. En förstärkning av lagen skall också innebära att 6 § tillförs ett uttalat åläggande för en tillverkare att redan vid produktutvecklingen ta hänsyn till hur avfallet skall omhändertas på ett säkert sätt. Den s. k. substitutionsprincipen, vilken innebär att farliga ämnen och produkter skall ersättas med mindre skadliga, bör skrivas in i lagens 5 §. Det är enligt vår mening också nödvändigt att utvidga produktinformationen till att omfatta alla kemiska ämnen och beredningar. Vi anser också att lagen bör betecknas lag om hälso- och miljöfarliga varor. Vpk ställer sig frågande till huruvida en ny myndighet, som den föreslagna kemikalieinspektionen, kommer att leda till en märkbar förstärkning av samhällets kemikaliekontroll. Med endast 15 nya årsarbeten kommer det aviserade arbetet på fältet med inspektion av företagens tillverkning och hantering knappast att åstadkomma några kraftfullare åtgärder. Om arbetet nu skall breddas, vilket propositionens förslag antyder, förutsätter vpk att minst en fördubbling mot nu föreslagna resurser kommer att vara nödvändig. Till organisationsfrågan vill vpk dessutom anföra följande: I en ny organisation är det en fördel om den föreslagna kemikalieinspektionen blir en självständig myndighet, så som propositionen föreslår. Regeringsförslaget tyder emellertid på att banden till SNV kommer att bestå och fungera som förhållandet mellan nuvarande produktkontrollbyrå, produktkontrollnämnd och SNV, även om den nya myndigheten förlänas en egen generaldirektör. Överflyttningen av personalstyrkan från produktkontrollen till kemikalieinspektionen påminner alltför mycket, för att inge förhoppningar om radikala förändringar, om överflyttningen av dåvarande giftnämndens kansli till produktkontrollbyrån. En annan viktig invändning mot regeringens förslag, som framförts även av andra organisationer, är att den myndighet som är tillståndsgivande inte bör vara ansvarig för att upprätthålla kontrollen av den verksamhet som tillstånden gäller. Erfarenheter från nuvarande organisation visar, liksom stora brister i övrigt beträffande produktkontrollbyråns handläggning i olika ärenden, att det är olämpligt med denna form av dubbelbottnat ansvar hos en och samma myndighet. Vpk har i en omfattande reservation till kemikommissionens huvudbetänkande SOU 1984:77 skissat ett förslag till hur en ny organisation skulle kunna byggas upp. Vpk upprepar förslaget om att ett miljödepartement inrättas. Förslaget tar i motsats till betänkandets förslag även upp frågan om hur myndigheter på regional och nivå skall kunna få nytta av resursförstärkningar och omorganisation. Detta måste ske bl. a. genom att kontrollerande organ befrias från företagsekonomiska hänsyn där arbetsmarknadsläget oftast betraktats som överordnat omsorgen om människors hälsa och miljöskyddet. Vpk föreslår ytterligare utredning med ovan nämnda inriktning. Om samhället skall ges förutsättningar att utöva nödvändig kontroll över kemisamhället krävs att riskerna går att överblicka. För detta fordras en klart uttalad målsättning att dels minska kemikaliehanteringen i alla produktionsledens delar, dels att ett fullständigt produktregister byggs upp skyndsamt. En väl uppbyggd organisation för kemikaliekontroll på alla nivåer kräver att myndigheterna får full insyn i företagens hantering av kemiska ämnen och produkter. Regeringens proposition skjuter denna fråga trots att den utretts . har den kemiska industrin satt käppar i hjulet för att stoppa samhällets fullständiga insyn i verksamheten. Kemibolagen har under alla år hävdat att hemlighetsmakeriet är till för att skydda företagens konkurrensförmåga. Ansvariga myndigheter har liksom borgerliga och socialdemokratiska regeringar gett upp inför dessa argument. faller också LO:s ledning undan för den kemiska industrins krav på sekretess. Ett stort problem inom nuvarande kemikaliekontroll är att samhället saknar uppgifter om det stora flertalet ämnen och produkter som är i bruk. För att komma till rätta med detta problem måste tillverkande företag och importörer åläggas en skyldighet att rapportera in alla uppgifter som samhället behöver för att utöva kontrollen. Rapportskyldigheten skall utnyttjas för att bygga upp ett fullständigt produktregister, som skall göras tillgängligt för alla som så önskar att få insyn i företagens och myndigheternas verksamhet. Toxikologisk informationsservice/Tox-info Vpk:s representant i kemikommissionen har haft en avvikande mening gentemot övriga ledamöter i kommissionen om Tox-infos resurser. I vpk-reservationen till SOU 1984:77 yrkar vpk på att denna statliga serviceresurs får fortsätta sin verksamhet i anslutning till med en nära kontakt med forskning och undervisning Tox-infos verksamhet har under den korta tid, , som den funnits till redan hunnit bygga upp en omfattande serviceverksamhet som mött stort gensvar. Verksamheten har en i förhållande till myndigheterna oberoende ställning, vilket skapar förutsättning för att en opartisk bedömning kan lämnas rörande kemiska hälsorisker. Många fall är kända där skyddsombud förgäves sökt information på och dess produktregister. Samma skyddsombud har vid hänvändelse till Tox-info fått snabb och gratis service som kunnat användas i det lokala skyddsarbetet. Denna verksamhet bör byggas ut ytterligare, framför allt för att trygga det stora informationsbehovet hos företagshälsovård och skyddsombuden. Regeringen har av allt att döma inga andra skäl än kortsiktigt ekonomiska för att bryta sönder och förflytta Tox-infos verksamhet till den föreslagna kemikalieinspektionen. Vpk instämmer med de remissinstanser som anser att toxikologisk informationsservice får fortsätta sin verksamhet i anslutning till . Vpk har i flera andra partimotioner framställt förslag som även de berör kemisamhället och som syftar till förbättringar samt till en demokratiskt uppbyggd miljöorganisation. Med anledning av proposition 1984/85:118 och med hänvisning till det anförda föreslås