mot · G802476 · 1985-01-17 00:00:00 — Samstämmighet mellan grundlagarna och övrig lagstiftning måste anses vara av största vikt i ett rättssamhälle. Det får likaledes anses vara en angelägenhet av hög prioritet för som ensam ansvarig för lagstiftningsarbetet att undanröja motsättningar mellan lag och grundlag. En sådan motsättning föreligger mellan religionsfrihetslagens bestämmelser om medlemskap i och regeringsformens portalparagrafer om grundläggande fri- och rättigheter. Detta är klart dokumenterat av fri- och rättighetsutredningen i bil. 9 till dess betänkande SOU 1975:75; av proposition 1975/76:209 s. 117, där den dåvarande socialdemokratiska regeringen anslöt sig till vad fri- och rättighetsutredningen anfört i denna fråga; av betänkande 1975/76:56 s. 31 samt av riksdagsbeslutet i anslutning till sistnämnda betänkande. Riksdagsbeslutet ledde till att nu gällande regeringsform har följande övergångsbestämmelse: Bestämmelserna om medlemskap i gäller utan hinder av 2 kap. 2§ i dess nya lydelse. Den blotta existensen av denna övergångsbestämmelse och det sätt varpå den tillkommit bekräftar konflikten mellan religionsfrihetslagen och en strikt tolkning av regeringsformens fri- och rättighetsförklaring. Förekomsten av en sådan konflikt har då och då förnekats i den politiska och kyrkopolitiska debatten. En motion till 1975/föreslog att den refererade övergångsbestämmelsen skulle utgå. avstyrkte motionen och beslutade i enlighet med KU:s hemställan. kyrkomöte behandlade en motion om bl. a. medlemsfrågan, undertecknad av 54 av kyrkomötets 96 ledamöter. Motionen refererade och här ovan redovisade behandling av frågan, mästrade KU:s och tolkning av regeringsformen och uttalade att beslut i detta stycke synes således bygga på en missuppfattning. Särskilda utskottet kyrkomöte ägnade frågan stort utrymme i sitt betänkande 1979:1 och gick på samma linje som motionärerna och hävdade att medlemskapsreglerna inte strider mot 2 kap. 2§ regeringsformen. Mot en stark minoritet anslöt sig kyrkomötet till vad utskottet hade anfört och biföll motionärernas yrkande att nuvarande bestämmelser om kyrkotillhörighet skall gälla också i fortsättningen. I sin skrivelse nr 1 till kyrkomöte uttalade regeringen följande i medlemskapsfrågan: Det bör uppmärksammas att religionsfrihetslagens regler om medlemskapet i inte går att förena med stadgandet om religionsfrihet i 2 kap 2§ regeringsformen. Lagreglerna gäller med stöd av en övergångsbestämmelse till lagen (1976:871) om ändring av regeringsformen. För att regeringsformens krav skall vara uppfyllt måste medlemskap förutsätta någon form av viljeyttring av den enskilde. Jag vill erinra om att de nya grundlagsreglerna har tillkommit som ett resultat av arbetet med att förstärka skyddet för medborgerliga fri- och rättigheter. Samtliga partier har deltagit i arbetet med att utforma reglerna och dessa har också antagits av enhälligt. Enligt min mening utgör grundlagsreglerna därför en viktig bakgrund vid ställningstagandet till regler om medlemskap i . Såväl det nu framlagda förslaget som t. ex. motionen till kyrkomöte har också upptagit krav på en viljeyttring för medlemskap. Hur denna viljeyttring sker är emellertid från de här angivna synpunkterna av underordnad betydelse. Staten har visat respekt för den vitala betydelsen av medlemskapsreglerna för trossamfundet genom att i grundlagsbesluten kring kyrkomötesreformen göra ett unikt undantag från författningens huvudprincip om som allena lagstiftande och i regeringsformens övergångsbestämmelser till p. 9 deklarerat att föreskrifter om medlemskap i meddelas genom lag, som stiftas av med samtycke av kyrkomötet. Frågan om medlemskap i är med nuvarande relationer mellan kyrka och stat alltså något som angår såväl statsmakterna som kyrkan själv. Såväl riksdag som kyrkomöte har att behandla frågan. Båda storheterna har ansvar och är medagerande. Den ena av dem, kyrkomötet, är i färd med att genom utreda medlemskapsfrågan, en utredning som enligt uppgift lägger sitt förslag varefter kyrkomötet kan beräknas få frågan för avgörande i vad som ankommer på kyrkan. Därför bör den andra storheten, staten genom , inte passivt avvakta utan ge klart principiellt besked om regeringsformens fri- och rättighetsförklaring kontra de nu gällande medlemskapsreglerna. Med utgångspunkt i att religionsfrihetslagens bestämmelser om medlemskap i är en gemensam lagstiftningsangelägenhet för staten och kyrkan och av vital betydelse för tolkningen av innebörden av de medborgerliga fri- och rättigheterna anser vi det vara av vikt att i ett uttalande klargör sin uppfattning i frågan. Med hänvisning till vad som anförts i det föregående hemställer vi att som sin mening ger regeringen till känna att religionsfrihetslagens bestämmelser om medlemskap i icke står i full harmoni med regeringsformens 2 kap. 2§.