mot · G802692 · 1985-01-19 00:00:00 — och av sexualbrottslingar m. fl. Vi vet att många kvinnor och barn utsätts för olika sexuella övergrepp och för misshandel. Samhället betraktar samtliga dessa brott som grova brott, men tyvärr är det fortfarande förhållandevis få män som blir dömda för de brott de begått mot kvinnor. En av orsakerna till detta är kvinnors rädsla för att anmäla, men en annan orsak är också att bevisföringen ibland anses svår. Det är mycket få män som döms för dessa brott som sedan får genomgå någon behandling eller terapi, även om viss försöksverksamhet nu igångsatts . Det torde vara ganska uppenbart att män som begår dessa brott är i stort behov av terapi. I har detta redan praktiserats, man kan där ålägga någon att gå i terapi genom domstolsbeslut och där finns också behandlingscenter för sexualkriminella. De män som döms för kvinnomisshandel, våldtäkt eller andra sexuella övergrepp blir knappast bättre av att enbart avtjäna ett fängelsestraff. De psykologiska mekanismer som legat bakom mannens beteende finns då kvar obearbetade. I vissa fall kanske i stället de aggressioner som finns mot en berörd kvinna kan ha tilltagit . Återfallsfrekvensen visar sig vara ganska hög. dömdes 336 till våldtäkt eller våldförande. Av dessa har 43 återfallit till samma brott. Av dem som dömdes till sluten psykiatrisk vård för dessa brott har en fjärdedel återfallit. Enligt lagen om kriminalvård i anstalt (1974:203) skall en intagen som är i behov av medicinsk-psykologisk behandling beredas sådan, om det kan ske med hänsyn till anstalttidens längd och den intagnes förutsättningar. Men behandlingen måste då ske frivilligt. I praktiken är det mycket få män som erbjudits behandling. Det är också mycket sällsynt att någon man frivilligt efterfrågar den här typen av behandling. Den gällande lagstiftningen fungerar därför inte i praktiken. Det är uppenbart att flertalet av dessa män bär på djupt liggande problem och störningar, som resulterat i aggressionshandlingar mot kvinnor. Självfallet måste samhället markera sitt avståndstagande mot själva brottet, eftersom brottet är djupt kränkande och i många fall också bottnar i en förnedrande kvinnosyn. Men ingen, varken männen själva, de kvinnor som blir utsatta för brotten eller samhället i stort, är betjänta av att dessa män efter avtjänat straff släpps ut i samhället utan att ha haft möjlighet att bearbeta de bakomliggande orsakerna till brottet. Psykologer som arbetar med det pågående försöksprojektet menar att de flesta av de här männen är mycket negativa till en början att tala om orsakerna till själva brottet. Det är därför viktigt att de som arbetar med behandlingen inte ger upp, efter männens första avvisande attityd till att genomgå behandling. Lagen om kriminalvård i anstalt 1974:203 måste skärpas, så att de män som blir dömda för dessa brott verkligen aktivt erbjuds vård och behandling, även om de intar en mycket avvisande attityd från början. Det vore också värdefullt att pröva om inte vissa av de här männen skulle kunna dömas till att genomgå ett vårdprogram, som alternativ till fängelsestraff. I vissa familjesituationer kan det vara den bästa lösningen. Självfallet är det inte möjligt att så kan ske i alla fall, men i vissa fall kan det vara ett alternativ. Med hänvisning till ovanstående hemställs 1. att hos regeringen hemställer om en ändring av lagen om kriminalvård i anstalt (1974:203) så att det i praktiken blir möjligt att ge den som blir fälld för sexuella övergrepp eller kvinnomisshandel behandling, 2. att hos regeringen hemställer om en översyn av lagstiftningen så att tvång att genomgå behandling i vissa fall kan bli ett alternativ som straffpåföljd.