mot · G90220 · 1985-10-07 00:00:00 — Motion till 1985/86:20 Den statliga personalpolitiken (prop. 1984/85:219) har många problem som orsakas av att villkoren inom den statliga sektorn på många avgörande punkter skiljer sig från förhållandena på den privata delen av arbetsmarknaden. Det är därför nödvändigt att inleda ett målmedvetet arbete för att undanröja orsakerna till dessa problem. I proposition 1984/85:219 redovisar regeringen att ett antal frågor utreds eller kommer att utredas. Frågorna som berör meritvärdering vid tillsättning av lärartjänster behandlas i en separat motion, 1985/86:21. Löneutjämningen har drivits betydligt längre inom den offentliga sektorn än inom den privata. Resultatet har blivit att staten erbjuder attraktiva löner främst för unga personer med förhållandevis kort utbildning. är lönerna för personer i chefspositioner och för individer med kvalificerad utbildning avsevärt lägre än vad som är gängse på den privata arbetsmarknaden. har detta förhållande accentuerats, och därför har statliga myndigheter fått det allt svårare att rekrytera och behålla personer med kvalificerad utbildning. Universitet och högskolor håller på att förlora många duktiga forskare och lärare på grund av konkurrens från privata företag eller utländska universitet. Skattemyndigheter, polis och andra statliga myndigheter har svårt att rekrytera och behålla personer med kvalificerade kunskaper. Inom hela statsförvaltningen är det mycket svårt att rekrytera civilingenjörer. Inom det statliga området har man i alltför stor utsträckning bortsett från att arbetsmarknaden är en marknad. Eftersom lönerna på denna del av arbetsmarknaden är låga söker sig personer med valmöjligheter till andra delar av arbetsmarknaden. Detta är en långsam process som vi nu kan se följderna av eftersom lönesättningen inte återspeglar efterfrågeläget. Utvecklingen leder också fram till en situation med rekryteringsproblem inom områden där den offentliga sektorn är den enda egentliga arbetsgivaren. Därför är det mycket väsentligt att marknadsanpassa lönesättningen och övriga rekryteringsvillkor. Arbetstagarparterna måste ta sin del av ansvaret för att komma till rätta Olika typer av följsamhetsavtal med s. k. överhäng, Mot. 1985/86:20 garantier m. m. har förvärrat problemen som arbetsmarknaden blivit allt stelare. Arbetsmarknadens parter måste tillsammans undvika avtal som låser fast existerande lönerelationer. Också i ett annat avseende måste lönesättningen marknadsanpassas genom att man tar större hänsyn till de individuella skillnaderna i kunskaper och färdigheter. finns det möjligheter till individuell lönesättning. Det är nödvändigt att dessa metoder utvecklas och utnyttjas i högre utsträckning inte minst med tanke på den framtida chefsförsörjningen. Den ökade utvecklingen mot prestationsrelaterad lönesättning inom den offentliga sektorn är därför positiv. Dock måste man vara medveten om de speciella svårigheter som tillämpning av prestationslöneformer har inom den offentliga sektorn. Prestationskraven får inte leda till att rättssäkerheten hotas. Ett oväldigt myndighetsutövande är ett absolut krav i en demokrati. Enskilda medborgare får inte utsättas för godtycke eller felaktig myndighetsutövning. Man måste vidare vara medveten om skillnaden i förutsättningar mellan konkurrensutsatt privat servicesektor och de offentliga servicemonopolen. Inom privat verksamhet tvingas man på grund av konkurrensen alltid upprätthålla kvalitet och konkurrenskraftiga priser. I de offentliga servicemonopolen finns det risk att kvalitetsaspekterna ej beaktas tillräckligt. Frånvaron av frihet för konsumenten att välja alternativ hindrar en effektiv kontroll. Verkligt konsumentinflytande och därmed hög kvalitet och effektivitet kräver därför att de offentliga servicemonopolen på många områden avvecklas och att verksamheten utsätts för konkurrens. Detta innebär en fördel för de anställda i den offentliga sektorn som därigenom får möjlighet att välja mellan olika arbetsgivare. Statliga tjänster har av hävd tillsatts med utgångspunkt från förtjänst och skicklighet. Det är tillfredsställande att man vid rekrytering till de flesta arbetsuppgifter inom den statliga sektorn nu i större utsträckning kommer att betona personlig skicklighet. Inte minst i chefspositioner är det viktigt att kunna attrahera dugliga personer. Därför är det positivt att förtjänstreglerna förändras så att en sökande även skall kunna tillgodoräkna sig tjänstgöring hos annan arbetsgivare än staten. Som vi tidigare framhållit är de regler om tidigare anställning hos samma arbetsgivare som tillämpats av staten och kommunerna något som medverkat till en bristande rörlighet på arbetsmarknaden. I och med att skicklighetskriterierna ges större tyngd ställs också större krav på att myndigheterna specificerar vilka arbetsuppgifter som tjänsterna omfattar och därmed kraven på tjänstens innehavare. Det är enligt vår mening lämpligt att myndigheterna i detta sammanhang prövar för vilka tjänster doktorsexamen skall vara behörighetsvillkor. Antalet tjänster med detta behörighetsvillkor har blivit allt färre. Det är, hävdar vi, negativt att inte staten själv på ett bättre sätt drar nytta av den specialistkompetens men även generella kompetens som en doktorsexamen ger. förekomsten av en arbetsmarknad utanför högskolan en förutsättning för en god rekrytering till forskarutbildningen. Vi föreslår att regeringen uppdrar åt berörda myndigheter att göra en inventering av för vilka tjänster doktorsexamen bör vara behörighetsvillkor. I samband med budgetproposition bör regeringen redovisa vilka förändringar som på grundval av denna genomgång har gjorts. Jämställdhet inom statlig tjänst Bristen på jämställdhet bland de statligt anställda avspeglas bl. a. i bristen på kvinnor i chefspositioner. Det är därför viktigt att stödja och stimulera kvinnor att söka chefsbefattningar på s.k. mellannivå. Det skulle vara ett mycket viktigt framsteg i jämställdhetsarbetet om allt fler män inser att det är naturligt med kvinnor i beslutspositioner. Staten som arbetsgivare måste stimulera rekryteringen av kvinnor till arbetsledande positioner. Regeringen meddelar att man ämnar tillsätta en särskild partsgemensam ledningsgrupp med representanter från arbetsmarknadens huvudorganisationer och de centrala stabsorganen. Jämställdhetsarbetet måste bedrivas ute på de enskilda myndigheterna. I bästa fall kommer den partssammansatta ledningsgruppen att stimulera insatser på lägre plan. finns det emellertid en betydande risk att den centrala ledningsgruppen blir ett alibi för att myndigheterna inte tar egna initiativ för att befrämja jämställdheten. Tiden för det partssammansatta ledningsorganets verksamhet bör därför begränsas redan från början. Regeringen presenterar ändrade regler för anslagen till arbetshandikappade i statlig tjänst och hur de skall fördelas. Det är enligt vår mening mycket angeläget att handikappade bereds möjlighet att arbeta på vanliga arbetsplatser - såväl i privat som offentlig sektor. Det vilar ett moraliskt ansvar på staten som arbetsgivare att bereda möjlighet för arbetshandikappade att arbeta inom detta område. Därför finns det inte någon anledning att vidmakthålla ett särskilt system för lönebidrag till de handikappade som arbetar inom den statliga sektorn. Som vi har föreslagit i bl. a. motion 1984/85:900 så bör man införa ett flexibelt lönebidrag. Dess storlek bör i princip avgöras av den handikappades arbetsnedsättning - inte av vilken arbetsgivare hon eller han har. Det bör omprövas med vissa intervaller för att ta hänsyn till förändringar i den handikappades förmåga att klara arbetet. På detta sätt kommer myndigheten att belastas med en lönekostnad som motsvarar ungefär lönekostnaden för en normal arbetstagare som arbetar mindre än full tid. Den kostnad som anställningen av den handikappade därutöver medför bör belasta staten inte i egenskap av arbetsgivare utan på samma sätt som gäller för lönebidrag till övriga arbetsgivare. En sådan förändring måste ske på ett sådant sätt att myndigheter med många arbetshandikappade inte drabbas. Tvärtom bör man uppmuntra myndigheterna att öka antalet handikappade som erbjuds arbete. Förutom lönebidragsanställning av arbetshandikappade förekommer det inom den statliga sektorn liksom hos alla andra stora arbetsgivare ett behov att omplacera viss personal som inte klarar av de arbetsuppgifter som tidigare ålagts dem. I dessa fall är det naturligt att staten såsom arbetsgivare står för kostnaderna. Regeringen begär nu att den själv skall få bestämma efter vilka regler som dessa medel fördelas. Det är viktigt att understryka att dessa medel verkligen endast skall nyttjas när det föreligger ett klart behov av omplacering eller omskolning om detta inte kan finansieras på annat sätt. Man måste vara uppmärksam på att det inte på detta sätt växer upp en extra personalstyrka vid sidan om den personal som myndigheten tilldelas medel för. Medbestämmandelagens tillämpning i politiska frågor Såsom uttalat är den nuvarande formen för medbestämmande inom inte tillfredsställande. Som vi framhöll i motion 1984/85:542 är det orimligt att en regering skall behöva MBL-förhandla om det politiska innehållet i dess förslag. Regeringen vill lösa frågan genom att vädja till löntagarorganisationernas goda vilja och hoppas att man i kollektivavtal skall kunna komma överens om att ej föra MBL-förhandlingar om innehållet i regeringens propositioner. Därför bör MBL inom i princip avskaffas. I flera sammanhang i propositionen hänvisar regeringen till SIPU:s uppgifter. Vi vill framhålla att många av de utbildnings- och upplysningsinsatser som SIPU bedriver inte alls måste organiseras och planeras av ett statligt organ. Den typen av verksamhet, som även innefattar de i propositionen nämnda utbildningsinsatserna, bör öppnas för konkurrens från privata utbildningsorganisatörer. Detta skulle leda både till möjligheten att sänka kostnaderna och till ett inflöde av nya idéer. SIPU:s uppgift bör vara att koncentrera sig på utbildningsinsatser som är relaterade till de speciella krav och rutiner som måste gälla inom statlig myndighetsutövning. Det är positivt att regeringen nu avser utvärdera erfarenheterna från löntagarkonsulter inom det statliga avtalsområdet. Även på resten av arbetsmarknaden bör en utvärdering av erfarenheterna av löntagarkonsulter komma till stånd. Med stöd av ovanstående hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om behovet av ändrad statlig lönepolitik, 2. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna Mot. 1985/86:20 vad som i motionen anförts om doktorsexamen som behörighetsvillkor för vissa tjänster, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om jämställdhetsarbetet inom statsförvaltningen, 4. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om anställning av arbetshandikappade, 5. att beslutar att MBL i princip inte skall gälla vid behandling av regeringsärenden, 6. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om SIPU. . Högmark (m) () ()