mot · G8022675 · 1985-01-25 00:00:00 — m. fl. Samhällets egna basinvesteringar- den s. k. infrastrukturen - får allt större betydelse både för den ekonomiska utvecklingen, för miljön och människornas välbefinnande. Några exempel är kommunikationernas stora roll för näringslivet och åtkomligheten när det gäller service, fritidsaktiviteter m. m. Inte minst den infrastruktur som direkt påverkar verksamheten i hemmen har en avgörande betydelse ur välfärdssynpunkt och för att möjliggöra en klok hushållning med resurserna. Ett kännetecknande drag i de senaste årtiondenas samhällsbyggande har varit den starka inriktningen på nyanläggning och nybyggnation. Det har gällt både bostadsbyggandet, komplementbebyggelsen i form av skolor, affärer, samlingslokaler m. m. och kommunikationerna. Denna basinvesteringarnas motsvarighet till slit- och slängmetoden i fråga om varor håller dock inte i längden. Rivningarna av äldre bebyggelse innebär ofta en kraftig kapitalförstöring. Ett stort behov av tomtmark för nya bostadsområden, vägbyggen m. m. tär fort på den bästa åkermarken och på andra naturresurser. blir underhållet av kvarvarande äldre bebyggelse lätt eftersatt. har även tämligen nya bostadsområden slitits ned. Detta bristande underhåll av befintliga anläggningar har under långa perioder i lika hög grad gällt t. ex. järnvägsnätet och delar av vägnätet. senare del fick också samhällsbyggandet starkare inriktning på underhåll och förnyelse . Det visade sig att det ofta ställde sig billigare att bygga om äldre hus än att riva och bygga nytt. Vägnätet visade allt fler tecken på förslitning. Det innebär ökade kostnader för näringslivet, och fler olyckor. Inte heller telenätet höll för tidens krav. Därtill kom att en successiv stadsförnyelse och ett bättre underhåll av äldre bostadsmiljöer behövdes för att återskapa något av den trivsel och kultur, som helt saknats kring 1960-talets rivningsgropar och saneringar i bl. a. de stora städernas citykärnor. Denna förändrade inriktning när det gäller förnyelsen av samhällskapitalet har delvis kopplats samman med speciella insatser för att bereda fler sysselsättningstillfällen. Det har mindre uppmärksammats, att det verkligen behövs ökade ansträngningar för att underhålla och förnya olika delar av infrastrukturen. Det är nödvändigt för att möjliggöra den ekonomiska utveckling som siktet är inställt på och . Men det behövs också för att åstadkomma bostads- och arbetsmiljöer, som ger trivsel och social samhörighet. Exempel på insatser som redan gjorts är den upprustning av järnvägarna som drogs i gång av , ökningen av väganslagen från ungefär samma tidpunkt, satsningar på snabbare utbyggnad av sina nät för telefon, data och radio-TV, den intensifierade kommunala energiplaneringen, upprustningsbidragen till äldre samlingslokaler och det s. k. ROT-programmet för reparationer och ombyggnad i det äldre bostadsbeståndet. På nästan alla dessa områden behövs det ytterligare satsningar under 1980och 1990-talen för att vidmakthålla äldre investeringar och öka standarden till att motsvara tidens krav. har i olika motioner lagt fram förslag beträffande sådana åtgärder som kan bidra till att förbättra olika delar av infrastrukturen. Ett mindre uppmärksammat område är det direkta förfall som hotar vatten- och avloppssystemen i många städer och tätorter. Denna utveckling är heller inte unik för . Något av en kris på detta område tycks förestå på många håll i . I finns vatten- och avloppssystem av mycket varierande ålder. I vissa städer är delar av VA-nätet , men den största utbyggnaden skedde . - då avloppsnätet i våra tätorter i princip är färdigbyggt - är drygt hälften av avloppsnätet eller . Av alla kommunala försörjningssystem är VAsystemet det största och mest kostnadskrävande. Det totala VA-nätet omfattar , varav drygt hälften avloppsledningar. Den sårbaraste delen är avloppsledningarna som till består av betongrör, och till sin huvuddel är mer än . Betongrören har en begränsad livslängd. börjar problem uppträda, ledande till snabbt ökande kostnader för underhåll och reparationer. Den maximala livslängden har antagits till . efter det att nät har anlagts måste således ett växande antal reparationer företas, för att till slut bli så omfattande och kostsamma att renovering eller utbyte framstår som det enda möjliga. Nästan alla äldre rör av betong har läckor i fogarna. Dessutom förekommer i stor omfattning lägesförskjutningar som medför läckage. I dessa rörsystem finns det dessutom ofta sprickor. En ogynnsammare sammansättning av avloppsvattnet (syrlighet och högre temperaturer) har också medfört korrosionsskador på framför allt äldre betongrör. Även rör som har installerats under har läckor. Beträffande de plaströr (PVC- och PEH-rör) som utgör ca en tredjedel av de senaste installationerna saknar vi ännu uppgifter om livslängd. Läckage från och till avloppssystemen medför också erosion i omgivande markskikt och till följd därav sättningar i mark, vägar och gator. Ett växande problem är att framkomligheten i rörsystemet hindras med stopp och översvämningar som följd. Vattenledningsnätet består till två tredjedelar av gjutjärns- och stålrör med begränsad livslängd. Utbyte och nyinstallation sker huvudsakligen med plaströr. Även på detta område ökar behovet av åtgärder på grund av rörbrott, rost och förhöjt pH-värde i mark och vatten. Situationen torde dock inte vara lika kritisk som beträffande avloppsnätet. Förnyelsen av de äldre systemen är arbets- och kostnadskrävande. Sedan ny utrustning installerats sjunker emellertid underhållskostnaden permanent på grund av de nya materialens större hållbarhet. En målmedveten rehabilitering förutsätter en god överblick över existerande system. En sådan finns inte i många tätorter. En viktig uppgift är därför att kartlägga avloppssystemens utbredning och tillstånd och identifiera de system som måste ges förtur. Det är viktigt att inte åtgärda endast begränsade ledningssträckor utan hela system. Erfarenheten visar att partiella åtgärder lätt leder till högre belastning och starkt ökande skador i de icke åtgärdade delarna av ett föråldrat system. Skall inte avlopps- och färskvattennäten snabbt försämras, krävs att underhåll och renovering håller jämna steg med slitage och förstörelse. Med nuvarande förnyelsetakt ersätts avloppsrör med en fysisk livslängd av i en takt som förutsätter hållbarhet. Det behövs alltså en mycket kraftig förstärkning av underhållet av VA-näten på många håll i landet. I är t. ex. förnyelsetakten 1: . Tillämpat bakåt i tiden, i stället för framåt, skulle detta medföra att avloppsrör från Vasatiden fortfarande skulle vara i bruk! Den misshushållning som följer med bristande underhåll av VA-nätet visar sig dels i slöseri med våra vattenresurser och negativa miljöeffekter till följd av översvämning i reningsverk och läckage av grundvatten, dels i högre kostnader sett . Vattenledningssystem läcker i genomsnitt ut av vad som lämnar vattenverket på väg till konsument. I vissa kommuner når så litet som användarna, men kunderna debiteras för den totalt utpumpade mängden enligt självkostnadsprincipen. Vattenmängden i avloppssystemen vid reningsverken kan i gengäld vara två till större än den som tillförs systemet från konsumenterna genom inläckage och infiltration i läckande fogar och sprickor. Läckagen skadar grundvattnet och medför i allvarliga fall risk för överströmning i dricksvattensystemet. De alltför stora vattenmängderna i reningsverken leder till överbelastningar och försämrar reningseffekten. Man räknar med 21 000 driftstörningar bara i avloppsnäten till en kostnad av . per gång, dvs. drygt 1/2 miljard . Det går inte att bortse från risken för direkta katastrofer med sammanbrott av ledningsnät i tätorter med gamla ledningssystem. Av avloppsledningsnätet är 30 000-35 000 km , och alltså under de närmaste decennierna aktuella för utbyte. Beträffande den allra äldsta delen av nätet är förnyelsebehovet särskilt stort. branschen (jfr Väg- och Vattenbyggaren 1984:1-2) pekar på att minst 1,5 miljarder i förnyelseinsatser (renovering, ombyggnad, nybyggnad) skulle behövas för att komma upp till en acceptabel nivå. Vill man dessutom ta igen gamla försummelser krävs belopp omkring det dubbla. Värdet på det svenska ledningsnätet i funktion är sannolikt . Det är alltså ett stort samhällskapital att försvara mot nedbrytning. Nuvarande renoveringstakt om 150 milj. kr. är under alla förhållanden orimligt låg. Ett målmedvetet åtgärdsprogram för att undanröja det hot som ligger i ett framtida sammanbrott av de svenska VA-systemen och att systematiskt ta igen eftersläpningen skulle t. ex. kunna rikta in sig på att fram i första hand förnya den del av avloppsledningssystemet som är anlagd . Ett sådant program skulle ha betydande sysselsättningseffekter. Baserat på branschens beräkningar skulle årseffekten av insatser på ge uppåt 10 000 arbetstillfällen inom anläggningsområdet med den därtill knutna tillverkningsindustrin, en sektor som har särskilt stor arbetslöshet. Valet av renoveringsmetod kan också anpassas till sysselsättningsbehovet och kvalifikationerna hos dem som skall sysselsättas. Det behövs en inventering i kommunerna för att klarlägga behovet av underhåll när det gäller VA-näten. Det måste också klarläggas hur kommunerna skall kunna få ekonomiskt utrymme för insatserna. Därvid bör påpekas att kommunallagen bör ge kommunen möjlighet att ta ut avgifter som gör det möjligt att långsiktigt försvara investeringar på detta område. Eventuella statliga kostnader i sammanhanget kan inte blir större än att de motsvaras av ökade skatteintäkter och bortfallande arbetsmarknadskostnader. Härtill kommer stimulanseffekterna på den industri, som levererar material och där många enheter i dagens djupa byggkris är på väg att helt slås ut. Med hänvisning till det anförda hemställer vi att hos regeringen begär förslag till ett långsiktigt program i syfte att säkerställa underhåll och förnyelse av kommunernas VA-nät i enlighet med vad som har anförts i motionen. . ÅSLING (c) . () () minab/gotab 1985 79927