mot · G8023201 · 1985-05-08 00:00:00 — I det andra alternativet - högalternativet - stiger lönerna och priserna med i genomsnitt . Räntenivån antas uppgå till under slutåret. BNP antas till följd av försvagad export ligga kvar på oförändrad nivå. I detta alternativ försämras budgetsaldot successivt för att slutåret uppgå till . Budgetsaldots utveckling /80-1989/90 Mil|«rd«t kronor 79 80 8081 8182 8283 9384 84-BS 8S86 86 87 87 88 88 89 89 90 \ ^ a, Urtall Nuv ber. Källa: Långtidsbudgeten, prop. 1984/85:150. steg både priser och löner med , dvs. i högre takt än i högalternativet. För att bryta dessa trender är det enligt vår mening nödvändigt att genomföra både kraftfulla minskningar av statens utgifter och budgetunderskottet som skattetrycket sänks. Långtidsbudgeten visar att det inte bara är konjunkturpolitiska skäl som gör det väsentligt att spara i statsutgifterna. Även av strukturella skäl är det nödvändigt att sanera statsfinanserna om vi skall kunna komma in i en god ekonomisk utveckling. En viktig slutsats av långtidsbudgetberäkningarna är att budgetproblemen inte löser sig av sig själva ens i lågalternativet, med dess jämfört med aktuella tendenser mycket positiva ekonomiska utveckling. Vi anser inte att en utveckling av budgetunderskottet i linje med lågalternativet är förenlig med den antagna pris-, löne- och ränteutvecklingen. För att komma in på lågalternativets bana, som leder till samhällsekonomisk balans , är bl. a. omfattande utgiftsminskningar nödvändiga. Lägre budgetunderskott har i sig en dämpande inverkan på såväl pris- och kostnadsutvecklingen som räntenivån. Trots att regeringen tycks väl medve ten om möjligheterna att dämpa pris- och kostnadsutvecklingen genom utgiftsnedskärningar dras inga slutsatser av detta vad gäller inflationsbekämpningen. Detta är en allvarlig brist i den nuvarande uppläggningen av den ekonomiska politiken. 4.2 Svensk ekonomi 1985-1988 Mot bakgrund av den ekonomiska utveckling som tecknats i långtidsutredningen (LU 84) presenteras i kompletteringspropositionen kalkyler över den ekonomiska utvecklingen . Treårskalkylerna, som utarbetats på , syftar till att beskriva olika konjunkturförlopp . Långtidsbudgeten däremot redovisar endast effekterna på budgeten av olika antaganden om framför allt priser och löner. Treårskalkylerna har i likhet med långtidsutredningen och långtidsbudgeten lagts upp kring två huvudalternativ. Balansalternativet bygger på ett antagande om låga pris- och löneökningar, ungefär i linje med lågalternativet i långtidsbudgeten. Dessutom har budgetförstärkningar på lagts in i kalkylerna. Dessa budgetförstärkningar har antagits ske i form av nedskärningar i transfereringarna till kommun-, företags- och hushållssektorerna. Utvecklingen enligt balansalternativet leder mot balans såväl i utrikesbetalningar som på arbetsmarknaden. I beskrivningen av utvecklingen konstateras att konkurrenskraften inte utvecklats så positivt som antogs i långtidsutredningens balansalternativ. Referensalternativet förutsätter en pris- och löneutveckling i linje med historiska samband. Till skillnad mot långtidsutredningens referensalternativ har antagits att finanspolitiken stramas åt ytterligare i syfte att dämpa pris- och lönestegringstakten och undvika en försämring av bytesbalansen och statsbudgeten. Jämfört med balansalternativet läggs därför ytterligare budgetförstärkningar på ca 1986 och ca 1987 in i kalkylen. Det betyder budgetförstärkningar på totalt för att hålla bytesbalansen under kontroll och fortsätta saneringen av statsbudgeten. Innebörden av denna uppläggning är att obalansen tar sig uttryck i framför allt ökande arbetslöshet. En utveckling i linje med referensalternativet innebär att samhällsekonomisk balans knappast kan nås förrän en bra bit in . Balans- och referensalternativet. Källa: Treårskalkylerna, prop. 1984/85:150. Treårskalkylerna visar att det inte går att bekämpa arbetslösheten genom en expansiv politik. Det bytesbalansunderskott som skulle följa rycker undan grunden för sysselsättningsökningen. Vi instämmer i regeringens slutsats på s. 31 i långtidsbudgeten vad beträffar våra möjligheter att lösa problemen med en devalvering: Problemen med alltför stora pris- och löneökningar kan inte heller lösas med ytterligare en devalvering. Förbättringen av konkurrenskraften skulle endast bli kortsiktig och hos olika beslutsfattare skulle skapas starka förväntningar om fortsatta prisstegringar och nya devalveringar. Ett centralt mål för den ekonomiska politiken - prisstabilitet - skulle då överges . Om pris- och löneutvecklingsutvecklingen skulle fortsätta att vara för snabb, finns det alltså i praktiken ingen annan möjlighet än att strama åt den ekonomiska politiken. En utveckling i linje med balansalternativet ställer vissa bestämda krav på ekonomins funktionsförmåga och på den ekonomiska politiken. Dessa krav formuleras i treårskalkylerna i fem punkter: - Pris- och lönestegringstakten måste dämpas betydligt. - Industrins räntabilitet måste ligga kvar på en hög nivå. - De offentliga utgifternas ökningstakt måste begränsas och statens budgetunderskott minskas. - Den inhemska efterfrågeutvecklingen måste anpassas till kravet på balans i de utrikes affärerna och till behovet av ökad sysselsättning. - Arbetsmarknadens förmåga till omställning och anpassning måste förbättras. Även om dessa förslag till inriktning av den ekonomiska politiken inte är heltäckande - behovet av sänkt skattetryck, omstrukturering av den offentliga sektorn, marknadsanpassad lönebildning m. m. finns inte med instämmer vi till fullo i den uppläggning av den ekonomiska politiken som här förordas. Det är i allt väsentligt en politik som moderata samlingspartiet länge har drivit. Grundtanken i treårskalkylerna att det - vid en mycket god ekonomisk utveckling med låga pris- och löneökningar - behövs budgetförstärkningar på strider mot regeringens strategi att inga flera besparingsåtgärder behöver vidtas. Vi finner det anmärkningsvärt att regeringen i den reviderade finansplanen i stort sett bortsett från den inriktning av den ekonomiska politiken som rekommenderas i treårskalkylerna. Uttalandet att den inhemska efterfrågeutvecklingen måste anpassas till kravet på balans i utrikesaffärerna innebär att det behövs en finanspolitisk åtstramning. Regeringen väljer i stället att hålla uppe den inhemska efterfrågeutvecklingen genom en ofinansierad skatterabatt. De budgetförstärkningar på som lagts in i de två huvudalternativen borde enligt vår mening ha föranlett regeringen att diskutera vilka transfereringar resp. vilken offentlig konsumtion som nedskärningarna i första hand skall beröra. Moderata samlingspartiet har tidigare angett vilka budgetförstärkningar som enligt vår mening behöver vidtas den kommande mandatperioden. 5.1 Den ekonomisk-politiska strategin Den strategi som den socialdemokratiska regeringen vid tillträdet valde för att bekämpa problem lanserades som den tredje vägen. Denna väg skulle enligt regeringen varken vara en ren åtstramningslinje med hög arbetslöshet som resultat eller innebära en allmänt expansiv politik med åtföljande snabb inflation. I stället hoppades regeringen att den valda medelvägen skulle göra det möjligt att förena låg inflation med låg arbetslöshet. Resultat av att åtstramningspolitiken avvisades är att inflationen av socialdemokratiskt styre är högre än den var . Den är dessutom den högsta bland 16 jämförbara industriländer. har den totala arbetslösheten fortsatt att växa. Det första steget på den tredje vägen var devalveringen av kronan . Devalveringen följdes enligt regeringen av ett omfattande offentligt investeringsprogram. Talet om ett omfattande investeingsprogram har upprepats i finansplan efter finansplan. I själva verket har de offentliga investeringarna minskat realt efter regeringsskiftet. När inflationen till följd av devalveringen och otillräcklig stramhet i finanspolitiken började stiga, proklamerade regeringen kamp mot inflationen som det s. k. andra steget på den tredje vägen. Prisstegringarna skulle ned till samma nivå som i de viktigaste konkurrentländerna, dvs. Men i stället för att strama åt politiken valde regeringen att bekämpa inflationen med prisstopp, löntagarfonder, likviditetsindragningar, Rosenbadsöverläggningar m. m. Detta försök att reglera och prata bort inflationen har misslyckats. Den svenska lönekostnadstrenden pekade 1984 uppåt i stället för nedåt. Löneökningarna i industrin blev högre än 1983.1 år tror inte någon på allvar att 5-procentsmålet för löneutvecklingen kommer att kunna förverkligas. Trots detta bygger regeringen hela sin strategi på att löneökningarna skall begränsas till . Prisutvecklingen visar att inflationsmålet inte går att klara ens om lönekostnadsökningarna skulle komma i närheten av de önskvärda . I stället står det klart att den inhemska efterfrågan är för hög även utan några lönehöjningar alls. Detta visas av att inflationen ligger på årsbasis och att bytesbalansen uppvisar ett underskott på ca . Utvecklingen av prisstegringen, bytesbalansen, valutaflödet, kronkursen m. m. är klara tecken på att den finanspolitiska åtstramningen varit otillräcklig och att vädjanden till arbetsmarknadens parter om återhållsamhet inte räcker. Att bekämpa inflationen enbart genom mer eller mindre uttalad inkomstpolitik som regeringen tar på sig hela ansvaret för sysselsättningen är enligt vår mening felaktigt. I stället borde regeringen genom finans- och penningpolitik ansvara för prisstabiliteten som arbetsmarknadens parter själva tar sin del av ansvaret för sysselsättningen. Att regeringen under loppet av 1985 skulle komma ned i närheten av inflationsmålet på saknar all trovärdighet efter den höga inflationstakt som uppmätts . De flesta oberoende bedömare tror att inflationen återigen blir minst dubbelt så hög som målsättningen. Regeringen har fastnat på det andra steget. Den s. k. tredje vägens politik befinner sig i en återvändsgränd som är omöjlig att ta sig ut ur utan omläggning av politiken. Regeringen hade behövt genomföra kraftiga utgiftsnedskärningar, skattesänkningar, avregleringar och en fast och konsekvent politik gentemot arbetsmarknadens parter för att klara inflationsbekämpningen. Ingenting av detta har gjorts. Avtalsröran på arbetsmarknaden består därför. Lönerörelsens senaste utveckling visar att en regering aldrig kan överlåta inflationsbekämpningen åt andra. En rad misslyckade ingripanden i avtalsrörelsen gör att regeringen bär ansvaret för den nuvarande situationen. Den har inte klarat att föra en konsekvent politik i egenskap av arbetsgivare på den statliga sidan. Beskrivningen av den ekonomisk-politiska strategin och det ekonomiska läget i den reviderade finansplanen har i det närmaste fått karaktären av en valhandbok. Ingenting sägs om att vi har börjat tappa marknadsandelar, att konjunkturen troligtvis blir mattare och att bytesbalansunderskottet växer snabbt vilket kan medföra mycket stora problem för svensk ekonomi . Det är svårt att frigöra sig från intrycket att regeringen medvetet förfalskar verkligheten för att i valrörelsen kunna säga att vi är på rätt väg. Den mer problemorienterade, långsiktiga inriktning av den ekonomiska politiken som regeringen så sent som angav i en proposition har helt försvunnit i den reviderade finansplanen. Borta är de kärva analyserna, krismedvetandet och varningarna. Regeringens försök att marknadsföra budskapet är på rätt väg när så många tecken visar på motsatsen är fel av flera skäl. En finansplan skall inge förtroende hos allmänheten, kreditbedömare och företag inom och utom landet. Ett sådant förtroende skapas genom en korrekt verklighetsbeskrivning i kombination med ekonomisk-politiska åtgärder för att hålla ned inflationen och åstadkomma jämvikt i bytesbalansen etc. Den glättade verklighetsbeskrivningen ger medborgarna och framför allt avtalsparterna fel intryck av vad kan kosta på sig när det gäller löneökningar m. m. Det undergräver också krismedvetandet och hindrar därmed regeringen från att sätta in den åtstramning som behövs. Alla tecken talar nu för att det behövs en finanspolitisk åtstramning genom besparingar. Regeringen blundar emellertid för kraven på en skärpning av den ekonomiska politiken. Finanspolitiken skall t. o. m. tillåtas bli ännu mer expansiv genom skatterabatten . Med regeringens uppläggning av politiken läggs hela åtstramningsbördan på penningpolitiken. Detta har bl. a. resulterat i nya regleringar på kreditmarknaden i form av likviditetsindragande åtgärder gentemot företag och kommuner. Denna uppläggning av den ekonomiska politiken är enligt vår mening oacceptabel i det nuvarande ekonomiska läget. Minskningen av budgetunderskottet efter den socialdemokratiska regeringens första år är ett resultat av konjunkturförbättringens effekter på inkomst- och utgiftssidan, höjda skatter på hushåll och företag, en rad bokföringsmässiga åtgärder samt en del lågt uppskattade utgiftsposter för nästa budgetår. Därtill skall läggas att regeringen dels varit framgångsrik vad gäller undvikande av nya utgifter, dels omprövat en del mindre utgiftsposter vid den traditionella budgetbehandlingen. För /86 redovisar regeringen nu ett något lägre budgetunderskott än - 60,8 miljarder jämfört med 63,5 miljarder. Innevarande budgetår beräknas budgetsaldot stanna på minus 69,1 miljarder. ett intryck av att budgetunderskottet skulle minska med till nästa budgetår. En närmare granskning av prognosen visar emellertid att minskningen är kosmetisk. Genom utflyttningen av bostadslån från och förändringar av krediterna till de statliga verken minskar underskottet bokföringstekniskt med ca 10 miljarder. Hade dessa poster inte lyfts ut ur budgeten, skulle prognosen för underskottet ha legat över 70 miljarder, givet alla andra antaganden. I den reviderade finansplanen bekräftas denna bild genom att det underliggande budgetsaldot ökar med mellan 1984/85 och 1985/86. Regeringen räknar dessutom orealistiskt lågt på vissa utgiftsposter. Statsskuldräntorna beräknas minska från 75,5 miljarder detta budgetår till 73,8 miljarder /86. Mellan 1983/84 och 1984/85 ökade dessa ränteutgifter med drygt 15 miljarder. Att räkna med att statsskuldräntorna nu faller trots att statsskulden ökar med är inte trovärdigt ens om kursförlusterna minskar kraftigt. Vidare är anslag mycket lågt beräknade med tanke på att vi nu går in i en sämre konjunktursituation. Att en socialdemokratisk arbetsmarknadspolitik skulle innebära sänkta utgifter för beredskapsarbeten, rekryteringsstöd och arbetsmarknadsutbildning under en konjunkturavmattning förefaller inte troligt. Att underskottet i själva verket ökar något, även vid den orealistiska beräkningen av statsskuldräntor etc., framgår även av den totala offentliga sektorns underskott, som beräknas växa från 23,3 miljarder till 24,7 miljarder . 1984 minskade de totala offentliga utgifterna under . Denna minskning förklaras bl. a. av sänkta pensioner och en önskvärd neddragning av industrisubventionerna. Därtill skall läggas att regeringen dels varit framgångsrik vad gäller undvikandet av nya utgifter, dels omprövat en del mindre utgiftsposter vid den traditionella budgetbehandlingen. Problemet är att de flesta av dessa utgiftsminskningar inte kan upprepas särskilt . Neddragningen av industrisubventionerna med ca kan inte göras någon mer gång. En fortsatt hård budgetmangling kan ge ytterligare någon eller några miljarder kronor . Detta är inte tillräckligt för att förhindra en ökning av underskottet , eftersom statsskuldräntorna och de stora transfereringssytemen kan förväntas fortsätta att öka. Den socialdemokratiska regeringen har inte förmått göra något åt orsakerna till de stora utgiftsökningarna. Det visar sig också , då de totala offentliga utgifterna i den reviderade nationalbudgeten beräknas öka jämfört med en minskning på 1984. Om ingenting görs för att strama åt utgiftsökningarna i kommuner och statsbudget, kommer sannolikt utgiftsexpansionen ytterligare att tillta något 1986. Den regering som har ansvaret för nästa mandatperiod måste därför börja angripa de offentliga utgiftsökningarna och underskottet med struktu rella besparingar i bostadssubventioner, sjukförsäkring, statsbidrag till kommunerna m. m. Neddragningar i de stora utgiftssystemen måste också göras för att skatter skall kunna sänkas. Den socialdemokratiska regeringen har i handling visat att man inte vill sänka marginaleffekterna eller det totala skatteuttaget. Den svenska kreditpolitiken har genomgått en viss förändring genom att en del nya upplåningsinstrument såsom statsskuldväxlar och riksobligationer har introducerats på marknaden. Räntestyrningen sker numera delvis via öppna marknadsoperationer och anbudsförfarande vid nyemission av statspapper. Kreditpolitiken har därigenom i en del avseenden fått en mer marknadsorienterad inriktning. Förändringarna har skapat förutsättningar för en vitalisering och effektivisering av penningmarknaden. har emellertid en rad åtgärder genomförts i motsatt riktning. Dit hör bl. a. likviditetsindragningarna från näringslivet och kommunerna. Därtill kan läggas att den stora skillnaden mellan den genom placeringsplikten reglerade räntan på prioriterade obligationer och den långa marknadsräntan medfört att några riksobligationer inte emitterats . Med likviditetsindragningarna vill regeringen dels begränsa penningmängdens tillväxt, dels styra kreditströmmarna till statsskulden genom en ny typ av regleringsinstrument. Instrumentet har dock den svagheten att det endast verkar . blir medlen fria och skall återbetalas till sina rätta ägare. Detta återflöde kan skapa stora problem för penningpolitiken och framkalla förslag om fortsatt frysning av medlen hos . Vi har tidigare motsatt oss alla genomförda tvångsindragningar av likviditet genom exportdepositioner, förnyelsefonder, likviditetskonton etc. Att finansiera budgetunderskottet genom reglering är felaktigt. Enbart beräknas likviditetsindragningarna uppgå till . blir indragningarna genom förnyelsefonder m. m. troligtvis ännu större. Företagen behöver behålla sina vinstmedel för investeringar, och kommunernas verksamhet bör begränsas på annat sätt. Därför avvisar vi även de nu aktuella förslagen. Regeringen försöker dölja bristen på åtgärder mot strukturella problem med hänvisningar till konjunkturbetingade förbättringar vad gäller export, industriproduktion och bytesbalans. Konjunkturuppgången kan emellertid inte dölja att de långsiktiga trenderna är fortsatt negativa. Pris- och lönekostnadsökningarna fortsätter att ligga på dubbla omvärldens. Ekonomins förmåga att skapa nya varaktiga arbetstillfällen förefaller ha minskat. Den totala arbetslösheten har stigit med 50 000 . Den samlade offentliga sektorns underskott och de offentliga utgifterna ökar återigen. Skattetrycket för hushållen skärps, och ingenting görs för att släppa in konkurrens i den offentliga sektorn. Lika ivrig som regeringen har varit att höja skatterna för hushåll och företag, lika ovillig är den att ingripa mot regleringar och monopol. De försök till privatisering och ökad konkurrens som skett vad gäller produktion av daghemstjänster har stoppats. På läkarområdet har genom Dagmar-överenskommelsen konkurrensen ytterligare minskat. Det privata näringslivets förmåga att använda devalveringen och den internationella konjunkturuppgången till ökad produktion står i skarp kontrast till regeringens brist på nytänkande vad gäller den ekonomiska politiken. Eftersom ingen omläggning av den ekonomiska kursen har skett står vi nu illa rustade att möta den konjunkturförsvagning som av allt att döma ligger framför oss. Regeringens passivitet innebär att de grundläggande balansbristerna förblivit olösta och att krismedvetandet minskat. är det land i västvärlden som gått längst vad gäller den offentliga sektorns monopol på en stor del av serviceproduktionen. Detta måste ändras som flexibiliteten på arbetsmarknaden ökas med sänkta marginalskatter, större lönespridning och allmän avreglering av ekonomin. I den reviderade finansplanen finns ingen som helst insikt om att dessa avgörande strukturgrepp behövs för fortsatt välståndsökning. Regeringen tycks vara så upptagen av att skönmåla det ekonomiska läget att man inte ens har börjat fundera på grundläggande förändringar i den offentliga sektorn. Den offentliga sektorns samlade storlek utgör ett problem som måste angripas med samma kraft som dess underskott saneras. Oavsett vilket mått som används är den offentliga sektorn i större än i något annat västland. Statens och kommunernas kraftiga expansion i är en väsentlig förklaring till att vi har svårt att få en ekonomisk tillväxt som kan klara sysselsättningsutvecklingen . Det höga skattetrycket har medverkat till att driva upp inflationstakten och till att minska drivkrafterna för de enskilda människorna och för företagen. Det är den enskilde arbetarens eller företagarens arbete och sparande som skapar välstånd. Fungerar inte ekonomin för vanliga människor kan den i längden inte heller fungera för landet. Regeringens politik godtar inte detta faktum. Det är ett dåligt sätt att möta framtiden. Utbyggnaden av den offentliga sektorn har medverkat till en lönestruktur som motverkar en utbyggnad av det privata näringslivet. Det stora budgetunderskottet och det växande bytesbalansunderskottet har framtvingat en internationellt sett mycket hög räntenivå. På stora områden har dessutom det privata näringslivets tillväxtförmåga hämmats genom ett växande antal regleringar och den byråkrati som sammanhänger med den offentliga sektorns expansion. För att vi skall få bukt med våra strukturella problem är det viktigt att den offentliga sektorns inflytande på ekonomin minskar på alla nivåer. Att minska den offentliga sektorn innebär att politikernas inflytande avtar som de enskilda människornas inflytande i ekonomin ökar. Under de socialdemokratiska regeringsåren har ingenting hänt vad gäller lönebildningen. En förutsättning för återställd balans är att lönekostnadsökningarna bringas ned till den ökningstakt som råder i omvärlden. Till följd av bl. a. den stela lönestrukturen och de höga marginaleffekterna har arbetsmarknaden kommit att fungera allt sämre. Ett problem som sammanhänger med detta är den svenska lönestrukturen. För att flexibiliteten på arbetsmarknaden skall förbättras är det nödvändigt att lönestrukturen blir mer marknadsanpassad. Den s. k. solidariska lönepolitiken har av allt att döma lett till att löneskillnaderna blivit alltför små. En expansion i näringslivet och en ökad flexibilitet i ekonomin förutsätter att den konkurrensutsatta delen av näringslivet återfår sin löneledande roll och att rörligheten underlättas genom större lönespridning. På kort sikt har problemen i den svenska ekonomin kraftigt förvärrats . Viktiga faktorer pekar åt fel håll. Den höga svenska inflationstakten gör att vi förlorar marknadsandelar, vilket dämpar exporten. Den snabbt stigande hemmamarknadsefterfrågan har slagit igenom i en kraftig importökning. Denna utveckling har gett ett betydande underskott i bytesbalansen . Det starka och ihållande valutautflödet på ca är direkt orsakat av bytesbalansunderskottet. Försämringen av utrikeshandeln har också lett till att kronan har försvagats. Den svenska kronkursen ligger i förhållande till valutakursindex på den lägsta nivån . Trots att den svenska räntemarginalen gentemot de internationella räntorna successivt har ökat har valutautflödet inte kunnat bromsas. Att valutareserven inte minskat nämnvärt beror på att staten nettolånade i utlandet, trots regeringens uttalade målsättning att inte låna mer utomlands. För att förhindra en fortsatt negativ utveckling borde regeringen strama åt ekonomin genom att skära ned de offentliga utgifterna. En kreditpolitisk åtstramning är ej tillräcklig, vilket bl. a. visats av att räntehöjningen inte kunde bromsa valutautflödet. Att möta situationen med någon sorts överbryggningspolitik genom statlig upplåning i utlandet är oacceptabelt. En finanspolitisk åtstramning är därför nödvändig . 6.1 Den moderata strategin