mot · G802508 · 1985-01-17 00:00:00 — Motion 1984/85:508 Inrättande av en medicinsk språknämnd Språket i sjukvården - ett försummat instrument Så har , klinisk lärare för medicinsk psykologi vid , i , uttryckt sig i fråga om det medicinska fackspråket. Docent har i . a. följande: En mycket viktig del av mötet mellan patient och läkare är deras samtal. Patienten presenterar sina besvär, läkaren i sin tur ger patienten en förklaring till dessa och föreslår ofta någon form av behandling. I alla dessa sammanhang är det viktigt att patienten och läkaren förstår varandra. Blivande läkare får inte mycket träning i konsten att tala med sin patient. För bara något decennium sedan fick de ingen sådan undervisning alls, åtminstone inte i systematisk form. har emellertid inneburit ett ökande intresse. Det handlar både om att lära sig lyssna förutsättningslöst och om att lära sig ställa frågor som ger patienten möjligheter att utveckla sin syn på sin situation. Läkaren måste dessutom kunna anpassa sig till patientens ordval. Särskilt viktigt är naturligtvis språket för de läkare, som arbetar inom psykiatrisk vård. För dessa läkare är samtalet avgörande både när det gäller undersökning och behandling. Men man får för den skull inte glömma bort hur viktigt språket är för diagnostik och vård av kroppsliga sjukdomar. Trots allt mer förfinade tekniska undersökningsmetoder är samtalet med patienten ett av läkarens viktigaste hjälpmedel, både när det gäller att ställa en riktig diagnos och när det gäller att genomföra en behandling. Men beroende på medicinens naturvetenskapliga inriktning har man haft en tendens att glömma bort detta. Forskarna sysselsätter sig endast i ytterst begränsad omfattning med kommunikationen mellan läkaren och patienten. Av de som utbildningen till läkare omfattar, ägnas endast 5 åt medicinsk psykologi, ett ämne som förutom samtalskonst, även skall omfatta andra psykologiska aspekter på sjukvård. Professor , en annan mångårig förkämpe för ett enklare medicinskt språk, skrev i en artikel i att det i den stora mängden fall är enkelt och entydigt att använda svenska ord och uttryck i stället för latin och gav följande exempel: Lunginflammation i stället för pneumoni eller bronkopneumoni, benbrott i stället för fraktur. Detta var några exempel som angavs i artikeln. Som lekman och med erfarenheter som begränsas till ledamotskap av ett landsting , har jag med intresse följt debatten om vårt medicinska fackspråk. Samtalen med läkare är ett mycket viktigt instrument för att patienten skall kunna förstå sin situation. Därför ställs det krav på alla som arbetar med sjukvård, att man måste lära sig att tala till patienten på dennes eget språk. Det är lika viktigt att exempelvis en läkare lär sig att konversera med patienten som att lära sig kroppens funktioner. Jag tror att detta i större utsträckning måste genomsyra utbildningen än vad som skett. Det är väldigt viktigt vad som sker vid sjuksängen och att inte läkaren i samtal med den sjuke gömmer sig bakom en högtidlig språkdräkt. Många hävdar, och det anser jag med all rätt, att t. ex. förkortningsraseriet borde kunna begränsas. Åtskilligt har naturligtvis gjorts, bl. a. försök med rollspel där läkaren spelar patient och tvärtom. Det finns bl. a. en språkvårdsgrupp som arbetat och som hade sin sjunde konferens i . Jag tror att det är väldigt viktigt att landstingen gör eleverna uppmärksamma på situationen och framhåller vikten av ett enkelt språk mellan vårdgivare och vårdtagare. Hälso- och sjukvården är allas vår angelägenhet. Vi är alla med och betalar den. Vi måste få vara med och säga till - direkt i egenskap av patienter och indirekt genom våra förtroendevalda. Vår sjukvård är en jätteorganisation. Den har mer än 300 000 anställda. Var femtonde yrkesverksam arbetar inom hälso- och sjukvården. Fr. o. m. fick vi en ny hälso- och sjukvårdslag. Enligt denna lag bör den vårdsökande erhålla sakkunnig information om sitt hälsotillstånd och om vilka åtgärder som erfordras. Patientens rätt till information är tydligt markerad i den nya hälso- och sjukvårdslagen. Det säger sig självt att denna information, om den skall bli meningsfull, måste utformas så att den kan bli förstådd av patienten. 1982 kom en förordning från om språket inom sjukvården. I denna förordning föreskriver i klartext att sjukvårdspersonal skall sträva efter ett klart och enkelt språk i kontakterna med patienter och deras anhöriga, något som även understrukits inom ramen för den utbildning i nya hälso- och sjukvårdslagen som landstingen ordnat. Vid den konferens som hölls i gavs ett bland många andra följande exempel: Vid en rond meddelade tjänstgörande läkare en kvinnlig patient att provet som tidigare tagits var positivt. Den kvinnliga patienten sken upp och blev så glad, varpå läkaren antydde att det fanns risk för cancer. Det som av läkaren rubricerades som positivt, var för patienten negativt. överlämnade regeringen en rapport kallad Medicinsk språkvård till . Nämnden saknar enligt uppgift medicinsk expertis och har inte resurser att vidta några åtgärder i anledning av rapporten. Detta är att beklaga, därför att det är, precis som docent framhållit, på det sättet, att otaliga missförstånd skulle kunna undvikas om läkarna hade bättre förmåga att tala med sina patienter. Missförstånden är inte bara plågsamma för båda inblandade parter. De är också kostsamma för samhället. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om behovet av inrättandet av en medicinsk språknämnd. minab/gotab 1985 79636