mot · G90277 · 1985-10-25 00:00:00 — Förslag till ny plan- och bygglag (prop. 1985/86:1) 1985/86 77-80 En förutsättning för att människor med olika former av funktionsnedsättningar skall kunna fungera i samhället är att bostäder, offentlig miljö, arbetsplatser och utemiljö är tillgängliga. Utan tillgänglighet blir människors funktionsnedsättningar till stora handikapp. Isolering, ensamhet och ett stort beroende av andra människor blir då den oundvikliga följden. För de enskilda människorna får det tragiska följder. Än mer tragiskt blir det när denna isolering och detta hjälpbehov är framkallat av samhällets bristande vilja till anpassning. Men det är också ur samhällets synpunkt ett oerhört slöseri med både mänskliga och ekonomiska resurser. Många exempel har visat hur dyrt för samhällsekonomin det kan bli med institutionsvistelser, något som blir den oundvikliga följden om miljön inte är anpassad. I det nya förslaget till plan- och bygglag finns i de teoretiska avsnitten detta synsätt väl utvecklat. När det gäller den yttre miljön står det t. ex. i den allmänna motiveringen i 11.1.2: Bestämmelser om anpassning av den yttre miljön utanför den egna tomten bör enligt min mening införas. I specialmotiveringen till 2 kap. 4 § i punkt 5 står det att bebyggelsemiljön skall utformas med hänsyn till möjligheterna för personer med nedsatt rörelse- och orienteringsförmåga att använda området. Men sedan följs detta krav inte upp med konkreta bestämmelser. Man säger att varje kommun skall anförtros huvudansvaret för att utformningen av bebyggelsemiljön målmedvetet styrs i denna riktning. Det står: Med denna utgångspunkt bör det inte utfärdas föreskrifter i förordning eller myndighetsförfattning till bestämmelserna i denna paragraf. Med hänsyn till att nästan all handikappanpassning i vårt samhälle i stort sett skett genom föreskrifter och bindande krav, så inger denna övertro på den goda viljan farhågor. Det var när 42 a § skärptes, fick föreskrifter och blev av med i skälig omfattning som det blev fart på handikappanpassningen. Det finns många andra exempel. Det bör sålunda utformas föreskrifter till bestämmelserna i 2 kap. 4 § punkt 5. Allt fler människor får allergiska reaktioner. Det är det moderna samhällets användning av en mängd nya material som utlöser allergiska reaktioner hos många människor. I 3 kap. 5 § behandlas kraven på en god hygien i bostäderna. I motiveringen sägs bl. a. att krav kan ställas på att de i byggnaden ingående byggnadsmaterialen inte skall medföra hygieniska olägenheter därför att de t. ex. avger formaldehyd, strålningsfarliga partiklar eller elak lukt. 1 1985186.3 sami. vid bedömningen ta hänsyn till människor som är något känsligare än normalt. Sedan står det: Om material används som kan väntas medföra besvär för vissa personer, men tekniskt eller ekonomiskt likvärdigt ersättningsmaterial inte finns, bör sådana material anbringas så att de är lätta att byta ut. Det är ett alldeles för lågt ställt krav att säga att bara om det finns ekonomiskt likvärdiga material så skall dessa användas. I stället måste man ställa krav på att använda andra material, om det är tekniskt möjligt, även om dessa material är något dyrare. Denna paragraf måste därför skärpas. I 3 kap. 7 § regleras att byggnader skall vara tillgängliga och kunna användas av personer med nedsatt rörelse- eller orienteringsförmåga. I motiveringen nämns att i 42 a § i byggnadsstadgan finns uppräknat faktorer som kan medföra funktionsnedsättningar. Men man menar nu att det är utan intresse att relatera handikappbegreppet till en definition av orsakerna till funktionsnedsättningarna. Denna uppräkning finns därför inte med i 7 §. Sedan står det: Den innebär t. ex. att personer med hörselskador också omfattas av bestämmelserna. Praxis har också utvecklats i denna riktning, men då viss tveksamhet alltjämt tycks föreligga anser jag det vara på sin plats att detta kommer till tydligare uttryck i PBL. Men när det gäller personer med allergi så har tveksamheten varit minst lika utbredd om 42 a § skulle kunna tillämpas. Hörselskada har med viss tvekan passat in i paragrafens beskrivning av nedsatt orienteringsförmåga. När det gäller allergiska personer kan man inte lika enkelt säga att de har nedsatt rörelse- eller orienteringsförmåga. Men deras förmåga att vistas i lokaler som är olämpliga ur allergisynpunkt kan vara lika obefintlig som för en rörelsehindrad att gå utför en trappa. Ett förtydligande måste därför göras i tolkningen av nedsatt rörelse- eller orienteringsförmåga så att det också gäller allergiker. I 3 kap. 9 § föreslås att fritidshus skall få uppföras med undantag av de tillgänglighetskrav som annars ställs. Det är endast på anläggningar av fritidshus som hyrs ut på sådant sätt att tillstånd för hotellrörelse erfordras som tillgänglighetskraven ställs. Men det finns många fritidshus som hyrs ut på andra sätt, genom olika former av stugförmedling, företagsfritidshus m. m. Det är också synnerligen tveksamt om fritidshus som byggs i grupp till försäljning skall bli undantagna från tillgänglighetskraven. Paragrafen bör därför skärpas något, så att det blir fler hus än de som omfattas av hotellrörelse som skall göras tillgängliga. I detta sammanhang bör också uppmärksammas att många fritidshus görs om till permanentbostäder; ofta är det äldre människor som bosätter sig i fritidshuset. Alla fritidshus bör uppfylla vissa minimikrav på tillgänglighet, t. ex. minidörrbredd . Det stora problemet ur tillgänglighetssynpunkt uppstår vid ombyggnad. 13 kap. 10 § talas det om en områdessyn som utgår från att bebyggelsen som helhet skall få långsiktigt godtagbar standard och att det kan vara möjligt att i vissa avseenden ställa lägre krav på byggnaderna än om de prövas var för sig. Kommunerna får med den här bestämmelsen en stor frihet att avgöra vilken standardnivå man vill uppnå för bebyggelsen som helhet inom ett område. 1985/86:77 Om kommunen antagit områdesbestämmelser eller detaljplan för förnyelsen inom ett visst område skall de antagna bestämmelserna gälla i stället för ombyggnadsföreskrifter i motsvarande delar. Ändå ställer ju ombyggnadsföreskrifterna krav på t. ex. installation av hiss bara där det är skäligt. Men skall kommunerna få en möjlighet att befria även dessa hus - där det egentligen är skäligt - från krav på hiss. Erfarenheterna från visar ju att antalet dispenser vad avser hissinstallation i tre- och fyravåningshus blivit det normala. Det känns därför mycket oroande att kommunerna nu ytterligare skall få göra avsteg från ombyggnadsföreskrifter om det finns en detaljplan. Avsnittet som handlar om dessa frågor är oklart skrivet och det finns stora risker att tillgänglighetsaspekterna inte kommer att tillgodoses. I förslaget sägs att människor skall kunna bo kvar inom sitt bostadsområde eller sin stadsdel även efter sjukdom och olyckor. Men hur stor bedömer man då att stadsdelen får vara? När områdesplaner upprättas som innebär att inte alla hus blir tillgängliga, så måste dessa planer brytas ned kvartersvis. Det skall vara möjligt att bo kvar i det egna kvarteret, även om man måste flytta några portar. Det finns också andra formuleringar som inger oro i motiveringen. Man säger: Även i detaljplan eller områdesbestämmelser antaget lägre krav kan jämkas ytterligare av byggnadsnämnderna. I klartext betyder det att först finns det möjlighet att inte uppfylla de tillgänglighetskrav som egentligen ställs i ombyggnadsföreskrifterna, om det inte bedöms skäligt. Sedan kan kommunen i sin områdesplan ytterligare sänka kraven på tillgänglighet. I sista instans kan så sänka kraven på tillgänglighet. Då måste man fråga sig: Kommer verkligen de allmänt ställda målen om tillgänglighet vid ombyggnad att genomföras i praktiken? Blir inte undantagen det som kommer att bli det normala? 10 § måste skärpas i kraven på tillgänglighet. I vissa fall måste också fastighetsägare av kommunen kunna åläggas att utföra åtgärder för en förbättrad tillgänglighet, även om detta kan te sig oskäligt dyrt för den enskilda fastigheten. Kommunen måste ibland kunna ställa krav på att t. ex. hiss installeras, för att uppnå nödvändig tillgänglighet totalt sett i ett område. I sådana fall skall kommunen kunna ersätta fastighetsägaren. I 3 kap. 14 § sägs att åskådarplatser i lämplig omfattning görs tillgängliga för handikappade. Detta är alltför vagt formulerat. Åskådarplatser, omklädningsrum, duschar och liknande utrymmen på idrottsplatser och campingplatser skall vara tillgängliga. Ett sådant absolut krav betyder därför inte att varje åskådarplats skall vara tillgänglig. Men den nuvarande formuleringen i motiveringen är alltför vag och kan innebära en mycket snäv tillämpning. När det gäller rätten att anföra besvär behövs en precisering av vad som avses. Under punkt 17.5.2 anförs i propositionen att det är fullt tillräckligt från rättssäkerhetssynpunkt med den utvidgade krets som har rätt att angripa besluten med förvaltningsbesvär - däribland alla boende i området och hyresgästorganisationer. under punkt 17.3 sägs: Jag anser t. ex. inte att det är nödvändigt att i lagtexten exakt ange vilka som är besvärsberät- 3 1 * 1985186. tigade i olika situationer. I vissa situationer måste det vara möjligt för en Mot. 1985/86:77 handikapporganisation på orten att överklaga ett ärende ur allmän tillgänglighetssynpunkt, t. ex. till allmänna byggnader. En precisering av att så kan vara möjligt är nödvändig. Med hänvisning till ovanstående hemställs 1. att beslutar att föreskrifter utfärdas till 2 kap. 4 § punkt 5 för handikappanpassning av den yttre miljön, 2. att beslutar att 3 kap. 5 § skärps vad avser att likvärdiga material som är bättre ur allergisynpunkt skall användas, 3. att beslutar att tolkningen av 3 kap. 7 § också skall gälla personer med allergi, 4. att beslutar att 3 kap. 9 § skärps, så att fler hus än enbart de som är avsedda för hotellrörelse blir tillgängliga ur handikappsynpunkt samt att vissa minimikrav på tillgänglighet skall gälla alla fritidshus, 5. att beslutar att 3 kap. 10 § ändras så att tillgänglighetsaspekterna beaktas i högre utsträckning, 6. att beslutar att vid upprättande av områdesplan denna bryts ned kvartersvis, för att inte avsteg från tillgänglighet skall kunna göras i för stora områden, 7. att beslutar att fastighetsägare skall kunna ersättas av kommunen om det blir uppenbart oskäliga kostnader vid krav på handikappanpassning, 8. att beslutar att en precisering görs av 3 kap. 14 § vad avser tillgänglighet av idrottsplatser och liknande, 9. att beslutar att handikapporganisationerna på orten i vissa fall skall ha möjlighet att anföra besvär. () ()