bet · G901SoU11 · 1985-12-31 00:00:00 — Dessa frågor måste tas upp inom ramen för utbildning och fortbildning. Personalen behöver kunskap om vad som är tillåtet och otillåtet liksom om 17 hur man kan avböja en gåvautan att såra. Arbetsledningen bör vid behov SoU 1985/86:11 kunna ge råd.Arbetsledningen bör också ha sådan insyn i vårdarbetet att man märker omgränsen för det otillåtna passeras. Kommunernahar ansvaret för den sociala hemhjälpen. I ansvaret ingår att tillse attpersonalen har nödvändig utbildning och handledning. Enligt utskottetsuppfattning bör HD:s ovan citerade dom samt aviserade råd varatill ledning för kommunerna i denna uppgift. Syftet med motion 202 får därmedanses vara uppfyllt, varför motionen avstyrks. Vissa bidrag från allmänna arvsfonden Imotion So222 av andre vice talman () och () föreslås att bidrag ur allmänna arvsfonden skall kunna utgå även tillförmån för äldre ensamma personer. Motionärerna erinrar om att det finns mångaäldre och ensamma människor som lider brist på gemenskap. Dessa människor har,anför motionärerna, ofta inte råd att kosta på sig resor eller någon veckasvistelse på pensionat eller liknande för att få omväxling och känna gemenskap.Enligt motionärernas mening borde det finnas någon form av "fond" däräldre ensamma personer som inte har råd att själva bekosta en sådan semesterresakan söka bidrag. Motionärerna menar att det borde vara möjligt att skapa ensådan fond av medel från allmänna arvsfonden. Allmännaarvsfonden inrättades 1928. Om någon avlider utan att efterlämna någonarvsberättigad eller testamentstagare tillfaller kvarlåtenskapen allmännaarvsfonden. Fonden skall användas för att främja vård och fostran av barn ochungdom samt till omsorger om handikappade. Utskottetbehandlade ett liknande yrkande i betänkande SoU 1985/86:3. Utskottetkonstaterade då att behovet av utvecklingsarbete på barn- och ungdomsområdetalltjämt är stort och ansåg dét angeläget att inte minska utrymmet för stödtill utvecklingsarbete på detta område. Enligt utskottets mening borde inteheller allmänna arvsfonden splittras på fler ändamål än för närvarande.Utskottet erinrade också om den vidgade skyldighet att ge en god omsorg omäldre som åvilar kommunerna enligt socialtjänstlagen och om att bidrag tillrekreationsresa under vissa förhållanden kan inrymmas under rätten tillbistånd. Utskottetvidhåller den nu redovisade ståndpunkten, varför motion 222 (fp, c) avstyrks. Ibudgetpropositionen (s. 131) föreslås . under anslaget G 2. Bidrag till färdtjänst. Från anslaget betalas statbidrag till landstingskommu ner och kommuner för färdtjänst åt handikappade. Bidraget är av bruttodriftskostnaderna. Bidraget får dock inte öka med mer än ett belopp som står i visst förhållande till antalet personer som är samt utvecklingen av konsumentprisindex (den s. k. begränsningsregeln). Be gränsningsregeln infördes fr. o. m. i syfte att begränsa ökningstakten för bidraget. Begränsningen avsågs i första hand ske hos 18 kommunersom redan hade en väl utbyggd färdtjänstservice. SoU1985/86:11 fick ett mindre antal kommuner reducerat statsbidrag till följd avbegränsningsregeln för statsbidragets utveckling. Flertalet kommuner liggerdock betydligt under begränsningsregelns bidragstak. Utrymme för att bygga utfärdtjänsten med stöd av statsbidrag finns därför på de flesta håll. Färdtjänsttaxorna tas upp i motion So227 av () och () (delvis), vari hemställs om en översyn avstatsbidragsreglerna till färdtjänst så att de blir förknippade med vissavillkor i syfte att utjämna skillnaderna i kommunernas taxesättning och så attavgifterna kommer på en skälig nivå. I statens handikappråds ovan (s. 6) nämnda rapportKartläggning av det ekonomiska stödet till handikappade (Ds S 1985:6) finns en beskrivning av olikheterna mellan kommunerna beträffande färdtjänsten (s. 127 f.). Enligt rapporten är utbyggnaden ojämn, tillgången till specialfordon varierar, och villkoren för antalet medgivna resor, taxornas utformning, tillåten reslängd m. m. skiljer sig väsentligt från kommun till kommun. Variationerna i avgifter har granskats närmare. Enhetlig avgift oavsett resans längd tillämpas i 44 kommuner. 1 övriga kommuner är avgiften beroende av resans längd. En differentierad avgift tas vanligen ut genom att resenären betalar en viss procent av resans kostnad. Det vanligaste är . Företrädesvis små kommuner tillämpar ett betalningssystem där resenären betalar . . - , I den ovan (s. 6) nämnda rapporten -problem och möjligheter inom färdtjänst och hemtjänst (Ds Fi 1985:11)diskuteras hur avgifter kan fungera som effektivitetsbefrämjare. Ett av deområden som berörs är färdtjänsten. Man redogör som tidigare nämnts i rapportenför den s. k. voucheridén som en väg att öka kostnadsmedvetandet ochvalfriheten. Något utarbetat förslag framläggs dock inte. Utskottet har tidigare behandlat frågor omtaxorna för färdtjänsten. I betänkande SoU 1984/85:22 s. 16 uttalade utskottetbeträffande olikheterna i taxesättning mellan kommunerna att frågan omavgifternas storlek liksom avgifter för social hemtjänst ligger inom ramen förden kommunala självstyrelsen. Som en följd härav kommer taxorna att variera. Utskottet upplyste i samma betänkande att planerade att ge ut en skrift med vägledning till kommunerna ivad avser taxor för färdtjänsten. Arbetet med skriften pågår fortfarande.Utskottet har erfarit att man övergivit planerna på att komma med direktarekommendationer angående avgifterna. Skriften kommer att innehålla ettunderlag för den framtida utvecklingen av färdtjänsten. a. kommer man attbehandla organisationen av färdtjänsten, vilka som bör vara berättigade tillfärdtjänst och vilka service- och kvalitetskrav som resenärerna skall kunnaställa. Man kommer att redovisa erfarenheter med samåkning, länsfärdtjänst ochlänstrafikbolag. Möjligheten att uppställa samåkningskrav som villkor förkollektivtrafiktaxa skall diskuteras. Som utskottet har framhålht ligger taxorna förfärdtjänsten, liksom för , inom ramen för den kommunala självstyrelsen. Härav följer att taxorna varierar med hänsyn till de lokala förhållandena. Utskottethar ovan redovisat flera projekt som pågår eller avslutats SoU1985/86:11 Resultatet härav kan tjäna till ledning för kommunernaoch leda till en större enhetlighet i avgiftssystemet. Utskottetvill dessutom erinra om att regeringen ännu inte tagit ställning till denfortsatta handläggningen av den ovannämnda rapporten från statens Utskottet avstyrker med hänvisning till det anförda motion227 (s) i här aktuell del. Förhållandet mellan färdtjänst och bilstöd berörs i tvåmotioner. I motion So203 av () och () hemställs om ändring av statsbidragsbestämmelserna så att det blir möjligtför handikappade att leasa bil. Motionärerna anför att det i vissa fall kanvara billigare att utrusta den handikappade med egen bil än att erbjuda honomfärdtjänst. Leasing kan vara ett bra alternativ också på grund av att det kanvara svårt för en handikappad att sköta underhåll m.m. I motion So218 av m.fl. (c) yrkande 8hemställs om förslag till samordning av bilstödet och anslaget till färdtjänst.Motionärerna anser att kostnaderna för färdtjänst och bilstöd bör vägas motvarandra. Inkomstgränserna för när bilstöd utgår bör höjas. Även de som intehar arbete bör kunna få bilstöd. Färdtjänst kan utgå till alla handikappade. Handikappadsom behöver bil för att kunna arbeta eller för sin yrkesutbildning kan fåbidrag till anskaffning av bil enligt 62 § arbetsmarknadskungörelsen(1966:368). Regeringen har tillsatt en utredningsman meduppdrag att bereda frågan om vidgning av den personkrets som är berättigad tillbilstöd. Enligt regeringens beslut skall utredningsmannensårskilt bedöma och redovisa i vad mån ett utvidgat bilstöd skulle minskakostnaderna för färdtjänst samt söka lösningar som ökar handikappades frihet iförflyttningen till lägre kostnader för det allmänna. Den av regeringen tillsatta utredningen tillgodoser enligtutskottets mening motion 218 (c) som därför inte påkallar någon åtgärdi denna del (yrkande 8). Frågan om leasing, som tas upp i motion 203 (fp)berörs inte uttryckligen i utredningens uppdrag. Utskottet förutsätteremellertid att utredningen även kommer att behandla detta alternativ. Utskottetavstyrker därför även det nu nämnda motionsyrkandet. Utvecklingen av färdtjänsten.tas upp i två motioner. I motion So221 av () och ()yrkas att ger regeringen till känna vad i motionen anförs om behovetav att avhjälpa bristerna i service för äldre i glesbygd. Motionärerna pekar påatt en väl fungerande kollektivtrafik och färdtjänst är viktiga för att intemånga äldre skall bli isolerade. Detta är särskilt viktigt i glesbygdsområden. I motion So234 av m.fl. (fp) yrkas attriksdagen ger regeringen till känna vad i motionen anförs om färdtjänsten(yrkande 4). Motionärerna anför bl. a. att det nu krävs snara förbättringar avfärdtjänsten så attintentionerna bakom socialtjänstlagen uppfylls. Enligt motionärerna SoU1985/86:11 bör genom rekommendationer verka för attfärdtjänsten görs länsomfattande och med samma service som kollektivtrafiken. Utskottet delar motionärernas uppfattning om betydelsen aven utbyggd och väl fungerande färdtjänst när det gäller äldres ochhandikappades möjligheter att delta i samhällslivet och ha kontakt med andra.Socialtjänstlagen ålägger kommunerna att verka för en sådan utveckling. Dennärmare utformningen av färdtjänsten, liksom avvägningen mot andra uppgiftersom kommunen har, ankommer emellertid på resp. kommun. Som tidigare nämnts harsocialberedningen i uppdrag att följa upp socialtjänstreformen. Beredningenkommer i ett delbetänkande att behandla bl. a. olika frågor om handikappomsorgen.Som ovan nämnts arbetar man vidare inom med en skriftsom skall innehålla underlag för den framtida utvecklingen av färdtjänsten. Denfortsatta handläggningen av statens handikappråds ovannämnda rapport övervägsinom . Enligt utskottets mening bör resultatet av detpågående arbetet avvaktas. Utskottet avstyrker med hänvisning till det anfördamotion 221 (s). Även den i motion 234 (fp) aktualiserade frågan omlänsomfattande färdtjänst kommer enligt uppgift att behandlas iKommunförbundets kommande skrift om den framtida färdtjänsten. Utskottet vill vidare erinra om möjligheten att anföraförvaltningsbesvär över vägrat bistånd i form av färdtjänst. Besvärsmöjlighetenär ägnad att leda till en mera likformig och utbyggd färdtjänstservice.Kommuner har sålunda i flera rättsfall, bl. a. från regeringsrätten, ålagts atttillhandahålla färdtjänst om den enskilde haft tillräckligt behov av det (se RÄ83 2:821 och IIsamt RÄ 84 2:39). Ifallet RÄ 85 2; 14 avslogs den enskildes begäran med hänvisning till de andramöjligheter som stod till buds. Den sökande hade inga svårigheter att utnyttjaallmänna transportmedel och hade även ekonomisk förmåga att bekostatillkommande resor med taxi. Utskottet, som i övrigt vill hänvisa till vad som ovananförts om pågående arbete rörande färdtjänsten, avstyrker med det anförda ävenmotion 234 (fp), såvitt avser yrkande 4. I motion So238 av m.fl. (vpk) begärsförändringar av nuvarande statsbidragsregler för färdtjänst så att staten kanställa grundläggande kvalitetskrav på färdtjänsten som villkor för bidrag(yrkande 1 delvis). Utskottet har ovan (s. 12) avstyrkt samma motionsförslagsåvitt gäller statsbidraget till social hemhjälp. Utskottet är inte hellerbeträffande statsbidraget till färdtjänsten berett att ställa sig bakom förslagom detaljerade villkor avsedda att styra kommunernas beslut. Utskottetavstyrker alltså yrkande 1 i motion 238 (vpk) även i nu aktuell del. Utskottet har ingen erinran mot den i budgetpropositionenföreslagna medelsanvisningen under G 2. Bidrag till färdtjänst. I motion So234 av m.fl. (fp) yrkas attriksdagen ger regeringen till känna vad i motionen anförs om en allmänöversyn av 2i handikappolitiken(yrkande 1). Motionärerna tar upp de tidigare nämnda SoU 1985/86:11 rapporternafrån resp. från HCK (se ovan s. 6) och menar attrapporterna visar att det finns ett behov av en allmän översyn avhandikappolitiken. Bland frågor som bör omfattas av en sådan översyn nämnermotionärerna en uppföljning av det fastlagda handlingsprogrammet ihandikappfrågor, övervägandet av en handikappombudsman samt det ekonomiskastödet för olika merkostnader som sammanhänger med handikappet. I motion So245 av m.fl. (vpk) yrkas attriksdagen skall hemställa om en tidsplan för genomförandet av det gemensammahandlingsprogrammet (yrkande 2). Motionärerna är kritiska mot handläggningen avdet handikappolitiska handlingsprogrammet och ifrågasätter viljan att genomföradetta. Regeringen bör enligt motionärerna utarbeta ett tidsplaneratåtgärdsprogram som bygger på det gemensamma handlingsprogrammet. 1 det gemensamma handlingsprogrammet i handikappfrågoranfördes under avsnittet Allmänna utgångspunkter bl. a. följande (SOU 1982:46s. Landstingskommunerna och kommunerna bedriver verksamhetoch ansvarar för service som på ett direkt sätt påverkar handikappadeslevnadsförhållanden. Särskilt bör betonas kommunernas yttersta ansvar för allamänniskors välfärd. De senare årens utveckling med lagstiftning avramslagskarak-tär, minskad statlig tillsyn och reglering och större frihet förlandstingskommuner och kommuner att själva utforma olika verksamheter gerdessa möjligheter att satsa där de upplever behoven som störst men kan ocksåmotverka målinriktningen för handikappolitiken. Konkurrensen om knappa resurserökar. Vid prioriteringen mellan olika, angelägna ändamål kanhandikappolitiska intressen komma i skymundan av krav från andra grupper somhar lättare att hävda sina intressen. Det kan vara svårt att åstadkommalikvärdiga insatser och servicenivån kan komma att variera starkt mellan olikalandstingskommuner och från kommun till kommun. Handikappades problem ochbehov skall vara avgörande för utformningen av den service landstingskommunernaoch kommunerna skall tillhandahålla. I förordet till handlingsprogrammet anfördes bl. a. attprogrammet inte gjorde anspråk på att vara fullständigt. Det var inte vare sigpraktiskt eller ekonomiskt möjligt att undanröja alla dehinder på skilda samhällssektorer som försvårar för människor medfunktionsnedsättning att nå full delaktighet och jämlikhet i samhället. Vissaav de åtgärder som föreslogs var dessutom av så genomgripande art att de krävdelång tid för sitt genomförande och därför endast kunde hinna påbörjas underprogramperioden. 1 regeringens skrivelse 1982/83:131, vari redovisadesregeringens övervä ganden med anledning av förslaget till handlingsprogram i handikappfrågor, anfördes bl. a. att programmet borde ingå i regeringens bedömningsunderlag för kommande ställningstaganden. Enligt skrivelsen borde programmet få betydelse åven för landstingskommuner och primärkommuner, statliga myndigheter samt även för vissa beslut inom den privata sektorn. Utskottet anförde för sin del (SoU 1982/83:27) att programmet borde utgöra en viktig -- utgångspunktför det fortsatta arbetet på handikappområdet. SoU 1985/86:11 Det problem som ligger i att kan få enolikformig utveckling mellan olika kommuner uppmärksammades av redani samband med beslutet om socialtjänstreformen. Utskottet uttalade då - efteratt ha konstaterat fördelarna med en målinriktad ramlagstiftning påsocialtjänstområdet - att man inte kunde bortse från att lagen också kunde geutrymme för vissa standardskillnader som inte var acceptabla (SoU 1979/80:44 s.20). Det kunde t. ex. inte godtas att den enskildes möjligheter att få adekvatbistånd från socialnämnden blev beroende av vilken kommun han vistades i.Rätten att överklaga beslut om bistånd och statens tillsyn utgjorde emellertid,anförde utskottet, garantier för att den föreslagna ordningen blev betryggandefrån rättsäkerhetssynpunkt. De två aktuella rapporter som publicerats avstatens handikappråd resp. av HCK (se ovan s. 6) visar emellertid båda påväsentliga skillnader i utbyggnad och utformning av kommunernas service tillhandikappade. Vissa skillnader mellan kommuner måste självfallet alltid finnassom följd av kommunernas olika förutsättningar och prioriteringar. Det får dockinte uppstå så stora skillnader att systemet upplevs som orättvist. Vad somframkommit i rapporterna måste därför betecknas som oroande. Utskottet anser bl. a. mot denna bakgrund att det ärangeläget att nu följa upp det gemensamma handlingsprogrammet ihandikappfrågor. bör under nästkommande få en redovisningför hur handlingsprogrammet förverkligats på olika områden och för de åtgärdersom vidtagits från regeringens sida för att påskynda utvecklingen. nu anfört bör med anledning av motionerna 234 (fp) yrkande 1 och 245(vpk) yrkande 2 ges regeringen till känna. I motion So218 av m.fl. (c) yrkas attriksdagen skall ge regeringen till känna vikten av att särskilt uppmärksammaförändrade förutsättningar för handikapporganiserades vård- ochbehandlingsinsatser vid utvärderingen av det s. k. Dagmarförslaget (yrkande10). I motionen anförs bl. a. att landstingen måste fullfölja hälso- ochsjukvårdslagens intentioner och samarbeta med olika handikapporganisationer ochframför allt med de behandlingsenheter som drivs av dessa. Motionärerna anseratt sjukvårdshuvudmännen bör ge sådana enheter möjligheter att fortsätta arbetainom ramen för ersättningssystemet. I proposition 1983/84:190 om ändrade regler förersättningen från sjukförsäkringen till sjukvårdshuvudmännen - det s. k.Dagmarförslaget - förutsattes att en uppföljning av reformen skulle ske.Socialstyrelsen har fått i uppdrag att i samverkan med ochSpri redovisa sjukvårdshuvudmännens vidtagna och planerade åtgärder. I oktober1985 överlämnades till regeringen en rapport med redovisning rörande landstingensförebyggande insater, utveckling av samhällsmedicinsk verksamhet m. m., vilkenför närvarande bearbetas. Regeringen har vidare aviserat en proposition tillriksdagen rörande ett nytt avtal om ersättningar tillsjukvårdshuvudmännen. Överläggningar härom pågår. I proposition 1984/85:181 om utvecklingslinjer för hälso-och sjukvården m.m. uttalades (s. 83) att det i den fortsatta utvecklingen av hälso- och jt. sjukvårdenär angeläget att ta till vara handikappades egna kunskaper och SoU1985/86:11 erfarenheter. Handikapporganisationerna kompletterar enligtpropositionen i många avseenden den kunskap sjukvårdshuvudmännen behöver föratt utveckla hälso- och sjukvården på bästa möjliga sätt. Vad utskottet ovan anfört om en uppföljning avhandlingsprogrammet i handikappfrågor tillgodoser enligt utskottets meningsyftet med motion 218 (c) yrkande 10, som därför avstyrks. I samma motion (c) yrkas också att gerregeringen till känna vad i motionen anförs om införande av en ombudsman förhandikappade (yrkande 13). Motionärerna anför bl. a. att regeringen i andrasammanhang uttalat sig positivt för införande av en diskrimineringsombudsman.Motionärerna säger sig utgå från att en sådan ombudsmannafunktion skall omfattaalla diskriminerade och därmed i vissa fall även människor medfunktionshinder. I motionen föreslås en utredning för att pröva formerna för ensådan ombudsmannaverksamhet. I regeringens proposition 1985/86:98 om invandrarpolitikenföreslås bl. a. en ny lag mot etnisk diskriminering samt inrättande av ensärskild ombudsman mot etnisk diskriminering. Ombudsmannen skall genom olikaåtgärder motverka etnisk diskriminering i arbetslivet och på andra områden avsamhällslivet. Utskottet konstaterar att det nu nämnda förslaget avseretnisk diskriminering och knappast tillgodoser önskemålen om en ombudsman påhandikappområdet. Med hänsyn till den skyldighet att bevakahandikappsynpunkter som redan åvilar främst och statenshandikappråd anser utskottet emellertid inte att det finns skäl för riksdagenatt nu ta något sådant initiativ som begärs i motionen. Denna avstyrks såledesi aktuell del (yrkande 13). Några motionärer tar upp det närmare innehållet isocialtjänstlagens bestämmelser på handikappområdet och ifrågasätter dentillämpning dessa fått i kommunerna. I motion So213 av () och MargaretaPalmqvist (s) yrkas att skall begära en översyn av socialtjänstlagenoch dess tillämpning avseende förbättrad och jämlik handikappomsorg i landetskommuner. Motionärerna anför bl. a. att existerande stora skillnader mellankommuner i servicen till handikappade inte kan accepteras. Många kommuner följerfaktiskt inte socialtjänstlagen. Inte heller har besvärsrätten blivit denmöjlighet man kunde tro för handikappade att hävda sina rättigheter. Enligtmotionärerna behöver därför undersökas varför lagens syfte att ge jämlikalevnadsvillkor inte har kunnat uppfyllas. I motion So238 av m. fl. (vpk) yrkas attriksdagen skall ge regeringen till känna att den enskildes rätt och möjlighet att anföra besvär i biståndsärenden enligt socialtjänstlagen bör förstärkas (yrkande 2). Motio närerna anför bl. a. att de känner stor oro över de angrepp och krav om ändringar av lagstiftningen som förekommit i fråga om rätten att anföra -, < förvaltningsbesvär.Motionärerna anser det snarare nödvändigt att åtgärder SoU 1985/86:11 vidtas somstärker den enskildes möjligheter att få kommunernas beslut Beträffande den allmänna frågan om en översyn avsocialtjänstlagens bestämmelser på området vill utskottet erinra omsocialberedningens uppdrag att följa upp och utvärdera socialtjänstlagen ochdess tillämpning. Som tidigare nämnts kommer beredningen att behandla såvälfrågor om handikappomsorgen som frågor om utformningen av den enskildes besvärsrättm. Enligt utskottets mening bör resultatet av socialberedningens arbeteavvaktas innan har anledning att gå in på frågan om ytterligareöversyn av socialtjänstlagen. Utskottet avstyrker sålunda motion 213 (s). När det gäller socialtjänstlagens regler om rätt attanföra besvär i biståndsärenden vill utskottet lämna följande upplysningar ominnehållet i gällande regler. Enligt 6 § socialtjänstlagen har den enskilde rätt tillbistånd av socialnämnden om hans behov inte kan tillgodoses på annat sätt. Denenskilde skall genom biståndet tillförsäkras en skälig levnadsnivå. Om denenskilde är missnöjd med socialnämndens beslut om bistånd kan han överklagabeslutet hos länsrätten genom förvaltningsbesvär (73 § socialtjänstlagen). Motvissa andra beslut kan endast kommunalbesvär anföras. Det har förekommit rättsfalldär det rått tvekan om rättsmedlet är förvaltningsbesvär eller kommunalbesvär. Regeringsrätten berörde frågan bl. a. i två rättsfall från1983 rörande färdtjänst (RÄ 83 2:82). Regeringsrätten uttalade då attfärdtjänst enligt 10 § socialtjänstlagen är en form av social service. Kommunenställer upp vissa regler för beviljande av denna förmån. Spörsmålet huruvidanågon är berättigad till färdtjänst enligt dessa regler är en kommunalrättsligfråga, som inte kan prövas annat än i den för kommunalbesvär stadgadeordningen. I de aktuella fallen ansåg regeringsrätten dock att den enskildesframställning till socialnämnd om färdtjänst också fick anses avse rätt tillbistånd för resor enligt 6 § socialtjänstlagen. Regeringsrätten prövadedärefter besvären enligt 6 § socialtjänsflagen såsom förvaltningsbesvär. Regeringsrätten prövade 1984 frågan om rätt till bistånd iform av daghemsplats (RÄ 84 2:29 II). Ävendär prövade regeringsrätten den enskildes framställning enligt reglerna förförvaltningsbesvär. Ett av regeringsråden, som var enig med de andra, anfördetill utveckling av sin mening bl. a. följande. Tanken bakom besvärsregeln i 73 § socialtjänstlagen,enligt vilken socialnämnds beslut i fråga om bistånd enligt 6 § samma lagöverklagas genom förvaltningsbesvär till länsrätten, är att, när den enskildehar en verklig rätt till bistånd, han skall ha möjlighet att få denna sin rättprövad av en opartisk domstol (förvaltningsdomstol). Däremot är meningen att iandra fall, då en förmån utgår inom ramen för men en rätt tilldenna ej tillkommer den enskilde, beslutet härom skall kunna angripas endastgenom kommunalbesvär. I 7-32 § § socialtjänstlagen ges regler försocialtjänstens inriktning med avseende på olika grupper av socialtjänstensklientel. Vid en genomgång av reglerna ide nämnda paragraferna finner man dessa vara uppbyggda på SoU 1985/86:11skilda sätt.