bet · G901KU7 · 1985-12-31 00:00:00 — omansvarighet för lokala kabelsändningar förordnats att den som bedriveregensändningar i en upplåten kanal skall upphöra med sändningarna, skalltillståndshavaren genast se till att sändningarna upphör. Han får inte medgeatt sändningarna återupptas som förordnandet gäller." Förslagettill lag om ansvarighet för lokala ku 1985/86:7 Av skälsom utvecklas vid 7 § föreslår lagrådet att den paragrafen görs tillämpligockså på sådana direktsändningar som avses i 2 § andra stycket. Med hänsynhärtill bör hänvisningen i styckets andra mening begränsas till att omfatta 5,6 och 8 §§. Deföreslagna reglerna om programutgivare synes inte helt klara. Avsikten är attdet skall utses en programutgivare med ansvar för hela programutbudet eller enprogramutgivare med sådant ansvar för varje kanal. Härutöver kan utses delsställföreträdare för programutgivaren och dels särskilda programutgivare försändningar på tid som har ställts till förfogande för andra. När enställföreträdare eller särskild programutgivare tjänstgör torde befogenheteratt bestämma över vad som skall få sändas böra tillkomma honom ensam.Beträffande såväl ställföreträdare som särskilda programutgivare gäller som enförutsättning för ansvar att det i sändningen har angetts att han tjänstgör somprogramutgivare. Om denna förutsättning brister skall enligt ett uttalande ipropositionen (s. 13) ansvaret vila på den ordinarie programutgivaren. Däremotsynes det inte vara avsett att denne skall drabbas av ansvar omställföreträdaren eller den särskilde programutgivaren saknar behörighet, intehar blivit anmäld till kabelnämnden eller har frånträtt sitt uppdrag. I sådanasituationer torde det vara meningen att ansvaret skall falla tillbaka på densom har att utse programutgivare. Den ordning som sålunda synes vara åsyftad skulle framståklarare om 3 § endast behandlar ordinarie programutgivare och reglerna omställföreträdare och särskilda programutgivare samordnas närmare. Även iövrigt bör förtydliganden ske på vissa punkter. Mot bakgrund av det anförda föreslår lagrådet att 3-6 §§ges följande lydelse: "3 § Den som avser att bedriva egensändningar skallför programverksamheten utse en programutgivare med uppgift att förebyggayttrandefrihetsbrott. Ett lokalt kabelsändarföretag får utse enprogramutgivare för varje kanal. Mot programutgivarens vilja får ingentingsändas i den verksamhet för vilken han är utsedd. En programutgivare skall vara myndig och ha hemvist iSverige. Han får inte vara i konkurstillstånd. Den som skall bedrivaegensändningar skall anmäla vem som är programutgivare till kabelnämnden. Om den som är utsedd till programutgivare ärbehörig eller om hans uppdrag upphör, skall den som bedriver egensändningarnaomedelbart utse en ny programutgivare. 4 § Den som skall bedriva egensändningar får utse en ellerflera personer att vara ställföreträdare för en programutgivare. Ställs sändningstid till förfogande för annan enligt 15 § första stycket lagen (1985:677) om lokala kabelsändningar, får kabelsändarföretaget utse en särskild programutgivare för de program som sänds . Föreskrifterna i 3 § andra stycket gäller också i fråga omställföreträdare 1985/86:7 och särskilda programutgivare. När en ställföreträdare eller särskild Bil. 2 programutgivare tjänstgörsom programutgivare gäller vad som föreskrivs i 3 § första stycket tredje meningen honom i stället för den enligt 3 §utsedde programutgivaren. 5 § Varjeegensändning av ett radioprogram skall avslutas med uppgift om vem som bedriversändningen. Om en ställföreträdare eller en särskild programutgivare tjänstgörsom programutgivare, skall uppgift också lämnas om detta. 6 § Den som äranmäld som programutgivare är ansvarig för yttrandefrihetsbrott i program somsänds i den verksamhet för vilken han är utsedd. Har en ställföreträdare ellersärskild programutgivare tjänstgjort som programutgivare och har uppgift omdetta lämnats i sändningen, är dock han ansvarig för programmet. Ansvarar ingen enligt första stycket, är den som bedriversändningarna ansvarig för yttrandefrihetsbrott i programmen. Denne svarar ocksåi stället för programutgivare, ställföreträdare eller särskild programutgivare,om den utsedde inte hade anmälts till kabelnämnden eller saknade behörigheteller om hans uppdrag hade upphört. Ansvar för yttrandefrihetsbrott i radioprogram eller för medverkantill ett sådant brott får inte ådömas någon annan än den som är ansvarig enligtförsta eller andra stycket." Den föreslagna lagtexten innehåller inte någonmotsvarighet till 8 kap. 2 § andra stycket tryckfrihetsförordningen, somålägger ägaren till en periodisk skrift ansvar för tryckfrihetsbrott omutgivaren var utsedd för skens skull eller uppenbart saknade befogenhet attbestämma om skriftens innehåll. Behovet av en motsvarighet till denna regeltorde få övervågas i samband med den mera allsidiga prövning avyttrandefrihetsfrågor som lagrådet inledningsvis har hänvisat till. Förslagetinnebär i likhet med men till skillnad från att det särskildaansvarssystemet inte skall gälla för vissa slag av direktsändningar (2 § andrastycket). Ansvaret för yttrandefrihetsbrott vid sådana sändningar skall alltsåbedömas enligt allmänna straffrättsliga regler. Beträffande detskadeståndsrättsliga ansvaret innebär regleringen i att programföretagetåläggs att svara solidariskt med den straffrättsligt ansvarige även då detgäller direktsändningar (6 § ). Kommittéförslaget till kabelansvarighetslaghar samma innebörd (7 §). Det remitterade lagförslaget har emellertidutformats på ett sådant sätt att regeln om skadeståndsansvar för den som harbedrivit egensändningen inte blir tillämplig på direktsändningar. Någonmotivering för denna avvikelse från och kommittéförslaget har inte anförts. Vid tillkomsten av ansågs både hänsyn till deskadeHdande och preventiva synpunkter tala för att låta programföretagets skadeståndsansvar omfatta även direktsändningar. Departementschefen påpekade att företaget kan förebygga och avhjälpa skadeverkningar på ohka sätt, exempelvis genom urvalet av händelser som direktsänds eller genom att låta avbryta ett 39 programnär otillåtna yttranden förekommer eller göra ett tillrättaläggande i KU1985/86:7 anslutningtill programmet (prop. 1966:156 s. 50). Dessa synpunkter torde Bil. göra siggällande också i fråga om kabelsändningar. därför, ienlighet med vad kommittén har föreslagit, att 7 § görs tillämplig även påsådana direktsändningar som avses i 2 § andra stycket och att till paragrafensförsta stycke fogas en andra mening av följande lydelse: "Om ett yttrandefrihetsbrotthar begåtts i ett sådant program eller en sådan del av ett programsom avses i 2 § andra stycket, åligger skadeståndsskyldigheten gärningsmanneneller, om flera har medverkat till brottet, gärningsmannen och övrigamedverkande i förening." Vad som avses med yttrandefrihetsbrott i ett programframgår av 2 § . Denna definition bör kunna tillämpas även på sådanadirektsändningar som avses här, trots att hänvisningen i det remitteradeförslaget till denna paragraf formellt inte gäller dessa sändningar. Hänvisningeni denna paragraf bör - i likhet med motsvarande regler i 7 § andra stycket RALoch 7 § - omfatta endast de straffrättsliga ansvarighetsreglerna i 6 §. 11 och 12 §§ I dessaparagrafer ges de grundläggande bestämmelserna om sändningsförbud ochåterkallelse av tillstånd. En brist som torde bero på förbiseende är attlagförslaget varken här eller annorstädes innehåller några regler om den tidför vilken en åtgärd skall gälla. Lagrådet återkommer härtill under 19 §. Förutsättningarna för ingripande har stramats åt något iförhållande till lagförslaget i propositionen. Framför allt har någonmotsvarighet inte upptagits till bestämmelsen om att ingripande skulle kunnabeslutas när sändning skett av program som innefattat yttrandefrihetsbrott.Lagrådet finner att denna avvikelse bör godtas. De åtgärder som kommer i frågautgör påföljder utöver dem som yttrandefrihetsbrott föranleder och avvikerdärmed från de grundläggande principerna i tryckfrihetsförordningen.Restriktivitet är därför motiverad. Lagrådet vill emellertid framhålla somangeläget, att inte bestämmelserna avfattas på ett sådant sätt att ingripandeni realiteten omöjliggörs. Med det framlagda förslaget begränsas otvivelaktigtmöjligheterna att ingripa till sådana verkligt klandervärda fall, där ingetrimligt samhällsintresse talar emot att ingripanden sker. Vad det gäller ärendast att avfatta bestämmelserna så att de inte kan missbrukas till skada förden yttrandefrihet som måste värnas. Enligt lagrådets bedömning kan viss kritik riktas motförslagens avfattning från den nu angivna utgångspunkten. Framför allt kan man ifrågasätta om den föreslagna 12 § andra stycket ger tillräckligt underlag för ingripanden mot sändningar, som innefattar hets mot folkgrupp. Det måste särskilt beaktas att förslaget medför den väsentliga förändringen i förhållande till propositionen, att redan prövningen i första instans förläggs till domstol. Med hänsyn härtill framstår det inte som motiverat att uppställa krav på lagakraftägande domar i brottmål. Huruvida förutsättningar föreligger för 40 ettingripande bör kunna anförtros åt yttrandefrihetsdomstolen att bedöma i KU1985/86:7 målet om justitiekanslerns framställning. En ändring i enlighethärmed leder Bil. 2 också till en bättre relation mellan de fall somregleras i paragrafens första och andra stycken. Godtas detta förslag kanpunkten om interimistiska beslut utgå. En förutsättning för ingripande, vilken förekommer i såväl11 som 12 §, är att den typ av överträdelse som utlöser ingripandet harförekommit i programmen vid upprepade tillfällen. Någon tidsfrist för attenligt dessa bestämmelser väcka talan om åtgärd - på sätt gäller för en talanom ansvar för yttrandefrihetsbrott - uppställs inte i förslaget och följer ejheller av innehållet i förevarande paragrafer i vidare mån än att kravet påupprepning kan sägas förutsätta ett tidsmässigt samband mellan självaöverträdelserna. Viss hänsyn till tidsfaktorn torde i stället kunna tas inomramen för den prövning som skall göras enligt nästföljande paragraf, 13 §. Om det således inte finns någon angiven begränsning itiden för de gärningar som får beaktas enligt lagrummen, uppkommer frågan omdet på annan grund finns skäl att göra en begränsning. Lagrådet vill i dettasammanhang ta upp spörsmålet vilken innebörd förslaget har när till stöd förett ingripande åberopas, utöver en begången överträdelse, sådana somhar begåtts i tidigare sändningar och redan varit föremål för rättsligprövning. Frågan är, närmare besett, i vad mån sådana äldre programinslag fårbeaktas till uppfyllande av paragrafens krav på att överträdelser skall haskett vid upprepade tillfällen. Det står till en början klart att förslagets innebörd äratt program som i en rättegång om ansvar för brott befunnits ej innehålla hets mot folkgrupp inte skall kunna prövas på nytt i en senare rättegång om åtgärd enligt 12 § i förslaget. Det diskuterade problemet uppkommer först när antingen ett program, som lett till fällande dom i en brottmålsprocess, tidigare prövats även i en rättegång om åtgärd enligt 12 § eller en fråga om åtgärd enligt 11 eller 12 § men ej frågan om ansvar för brott har prövats tidigare. Såvitt avser den sist nämnda möjligheten kan framhållas att fråga om förbud såväl enligt 11 § som 12 § första stycket förutsätts kunna prövas oberoende av om någon kunnat fällas till ansvar för brott eller ej. Detsamma blir förhållandet också vid talan om åtgärd enligt 12 § andra stycket, om lagrådets i det föregående framlagda förslag om borttagande av kravet på en lagakraftägande dom i brottmål antas. Enligt lagrådets mening bör dock alltjämt en friande dom i brottmål medföra att den prövade gärningen inte kan läggas till grund för en åtgärd enligt 12 §. Detta synes konsekvent om - vilket följer av vad lagrådet förordar beträffande hets mot folkgrupp - talan om åtgärd enligt 12 § andra stycket kan föras i samma rättegång som talan om ansvar för yttrandefrihets- ' brottet.Principen bör dock gälla även när ansvarstalan har förts separat. De ingripanden som förevarande paragraf avser attmöjliggöra är inte att jämställa med straffrättsliga påföljder. De företer större likheter med de administrativa ingripanden som kan förekomma på andra områden där verksamheten förutsätter ett av myndighet meddelat tillstånd. För sådana ingripanden uppställs i svensk rätt inte någon allmän, undantagslös princip som motsvarar den inom straffrätten gällande principen att frågan om ansvar för en och samma gärning inte får prövas på nytt. Sålunda har regeringsrät- 41 4 1985/86. tensmajoritet i ett avgörande in pleno funnit ett körkort kunna efter KU1985/86:7 en enstaka ny hastighetsöverträdelse återkallas på grunden"upprepade Bil. 2 förseelser", trots att de tidigarehastighetsöverträdelser som därvid åberopades redan hade föranlett ingripandei form av varning (dom i mål nr 1714-1985). Frågan hurlångt bestämmelser om ingripanden av diskuterat slag sträcker sig får avgörasmed hänsyn tagen bl. a. till syftet med ingripandet och den särskildalagstiftningens uppbyggnad i övrigt. En möjlighet till ingripande enligt paragraferna har,enligt vad som framgår av remissen till lagrådet, givits därför attvåldsskildringar, pornografi och hets mot folkgrupp får sådana skadligaverkningar som kan växa vid en upprepning. Syftet med bestämmelserna är alltsåatt förhindra den skada som kan uppstå om sändningar av samma slags program fårfortsätta. Det synes lagrådet med ingripandets syfte och förslagets innehåll iövrigt bäst förenligt att ge paragraferna den innebörden att ingripande får skemed beaktande även av äldre överträdelser som prövats tidigare i samma slag avförfarande. Vare sig den tidigare rättegången utmynnat i någon åtgärd eller ej,bör vid den senare prövningen hänsyn kunna tas till vad som dittills förekommiti sändningarna. Som lagrådet konstaterade begränsas möjligheten tillingripande till sådana verkligt klandervärda fall, där inget rimligtsamhällsintresse talar emot att ingripande sker. Har väl ett sådant fallkonstaterats förehgga, saknas anledning att av hänsyn till yttrandefriheten gedet formella krav för ett ingripande som diskuterats en restriktiv tolkning.Bestämmelserna i 13 § torde utgöra en tillräcklig garanti för att intresset avyttrandefrihet och informationsfrihet inte kommer att trädas för när. Slutligen skulle 11 och 12 §§ enligt lagrådets meningvinna på att omredigeras så att 11 § kommer att uttömmande behandla förbud motfortsatt vidaresändning av en programkanal från satellit, medan 12 § får påmotsvarande sätt reglera återstående fall av ingripanden. Därmed vinns ocksåatt en ny bestämmelse om åtgärdens giltighet i tiden blir lättare att anknyta.Lagrådet föreslår att paragraferna ges följande avfattning: "11 § Fortsatt vidaresändning av en programkanal frånsatellit får förbjudas om 1. det i kanalenvid upprepade tillfällen har förekommit program som har innehållit rörligabilder med skildringar av sexuellt våld eller tvång eller med närgångna ellerutdragna skildringar av grovt våld mot människor eller djur, samt sändningarnainte har varit försvarliga med hänsyn till syftet och sammanhanget samtomständigheterna i övrigt, 2. kanalen harvarit ensidigt inriktad på sändningar av pornografiska bilder ellervåldsskildringar i bild, eller 3. det i kanalenvid upprepade tillfällen har förekommit program varigenom någon har uttryckthot mot eller missaktning för en folkgrupp eller annan sådan grupp av personermed anspelning på ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung ellertrosbekännelse. 12 § Etttillstånd till egensändningar får återkallas 1. under deförutsättningar som anges i 11 § 1, 2. om det ikanalen vid upprepade tillfällen annars har förekommit sändningar avpornografiska bilder, eller 3. under deförutsättningar som anges i 11 § 3. KU 1985/86:7 Påsamma grunder som anges i första stycket får förordnas att den som Bil. 2bedriver egensändningar i en upplåten kanal skall upphöra med sändningarna." Från handläggningssynpunktär det en väsentlig skillnad mellan å ena sidan mål om förbud motvidaresändning av en satelUtkanal samt å andra sidan mål om återkallelse av etttillstånd till egensändningar och om förordnande att sändningar i en upplåtenkanal skall upphöra. I sistnämnda båda typer av mål avser justitiekanslernsframställning en bestämd motpart. Det föreligger alltså ett klart tvåpartsförhållande,och målet kan - med de modifikationer som följer av lagens bestämmelser -handläggas enligt vanliga processuella regler. Beträffandemål om förbud mot vidaresändning av en satellitkanal är situationen en annan.Framställningen berör här alla dem som har tillstånd till satellitsändningar,vare sig de faktiskt vidaresänder den kanal det är fråga om eller inte. Mellandem kommer att råda s. k. nödvändig processgemenskap (jfr 14 kap. 8 § andrastycket ). Kretsen av motparter bHr alltså vidsträckt, vilketär ägnat att medföra komplikationer. Redan kravet att framställningen skalldelges alla tillståndshavare kan vara svårt att uppfylla. Det kan dock knappastkomma i fråga att ge avkall på detta. Däremot bör det vara möjligt att förenklamålets handläggning genom att i fortsättningen bara behandla dem som partervilka har visat intresse för saken genom att avge förklaring eller på annatsätt. Kallelse till huvudförhandlingen och andra meddelanden från rättenskulle därmed inte behöva sändas till samtliga tillståndshavare. Sådanunderrättelse om utgången i målet som enligt 17 kap. 9 § sista stycketrättegångsbalken skall lämnas parterna bör dock tillställas varjetillståndshavare. Ett särskilt motiv för detta är att ett förbud mot vidaresändningkommer att gälla alla tillståndshavare och att den som bryter mot förbudet kanstraffas enhgt 10 § första stycket 4 radiolagen. Lagrådetföreslår att det till 20 § - vilken om lagrådets förslag under 19 § godtas fårbeteckningen 21 § - fogas ett nytt tredje stycke, som ger uttryck åt det nusagda. Detta bör föranleda att i 16 § tredje stycket tas in en andra mening avföljande lydelse: "Avser framställningen förbud mot vidaresändning av enprogramkanal från en satellit skall upplysning också lämnas om innehållet i 21§ tredje stycket." Lagrådet ifrågasätter ominte kravet på skyndsamhet har fått ett alltför starkt uttryck i regeln i andrameningen. Särskilt i mål med ett stort antal svarandeparter kan det vara svårtatt hinna få alla kallelser delgivna inför en huvudförhandling som skallhållas . Med en så snäv tidsfrist kan det också bli omöjligt attta rimlig hänsyn till parternas önskemål om tidpunkt för huvudförhandlingen.Lagrådet föreslår därför att regeln mjukas upp något, exempelvis så, att detanges att huvudförhandlingen skall hållas inom 14dagar från det att den förberedande behandlingen avslutades, om KU1985/86:7 inte särskilda skäl talar för ett längre uppskov. Införandeav jurysystem är en kärnpunkt i förslaget. Mot dettas huvudlinjer har lagrådetingen erinran. Som nämnts i det föregående saknas emellertid bestämmelser omför vilken tid de ingripanden skall gälla som avses med justitiekanslernsframställning och omfattas av yttrandefrihetsdomstolens dom. Lagförslaget måstekompletteras på denna punkt. Det torde stå klart att om högst skall gällavid varje typ av ingripande som kommer i fråga. Något annat har inteifrågasatts i ärendet. Ettårsregeln kommer till uttryck i 23 § lagen om lokalakabelsändningar såvitt gäller återkallelse av tillstånd genom kabelnämnden. framhöll i anslutning till den punkten i förslaget, bör tidsbestämningeni återkallelsefallen avse den tid som skall förflyta innan nytt tillstånd fårges. I övriga fall gäller det i stället att fastställa den tid under vilkeningripandet som sådant - ett sändningsförbud - skall gälla. Det erfordrasalltså två bestämmelser. Eftersom det förutsätts, att skall vara enmaximitid för ett ingripande, uppkommer frågan hur tiden skall fastställas idet enskilda fallet. Det kan i och för sig anföras skäl för att se måletsavgörande som en helhet, ett bifall till en framställning av justitiekanslernsamt en fastställelse av . Mot en lösning i enlighet härmed talaremellertid att juryn skulle få en uppgift av annan karaktär än som ligger i detnuvarande systemet. Enligt 8 § lagen (1949:164) med vissa bestämmelser om rättegångeni tryckfrihetsmål, som förutsätts bli tillämplig även i de nu avsedda fallen,skall juryn endast svara ja eller nej på frågan om brott föreligger. Målet iövrigt skall prövas och avgöras av rätten, som alltså bl. a. ensam beslutar ompåföljd. Den ordningen gäller även i mål om endast konfiskation eller enskiltanspråk (12 kap. 14 § tryckfrihetsförordningen). Den bör enligt lagrådetsmening inte frångås i detta lagstiftningsärende. Trots att det ingalundaföreligger en fullständig parallell mellan påföljdsbestämningen i mål omyttrandefrihetsbrott och fastställelsen av tid i nu förevarande mål, synes detdärför nödvändigt att genomföra en ansvarsfördelning mellan juryn och rätten. Juryn bör alltså endast pröva frågan om bifall elleravslag på justitiekanslerns framställning. Detta överensstämmer med lydelsenav det remitterade lagförslaget. Detta behöver således inte ändras men välkompletteras med bestämmelser som ålägger rätten att i händelse av bifall framställning fastställa den tid som det härar fråga om. Detta tillägg kan ioch för sig göras i den föreslagna 19 §. Enligt lagrådets mening är detemellertid bättre att införa de erforderliga bestämmelserna i en ny 20 §. Redanämnets vikt motiverar detta. Det kan anmärkas att lagrådet har övervägt möjligheten attlåta ettårsregeln komma till uttryck redan i 11 och 12 §§. Det skulleemellertid komplicera lagtexten. Dessutom klargörs skillnaden mellan juryns ochrättens uppgifter bättre om regeln tas in i en särskild paragraf efter den somintroducerar jurysystemet i lagen. I enlighetmed det anförda förordar lagrådet att en ny 20 § av följande 44 lydelseförs in i förslaget till ansvarighetslag: KU 1985/86:7 "20 §När ett förbud enligt 11 § eller ett förordnande enligt 12 § andra Bil. stycketmeddelas, skall rätten bestämma om högst under vilken förbudet eller förordnandet skallgälla. När ett tillstånd återkallas enligt 12 § första stycket, skall rättenbestämma en tid omhögst inom vilken nytt tillstånd inte får ges." Av skälsom har redovisats vid 16 § föreslår lagrådet att till denna paragraf, vilkenom lagrådets förslag under 19 § godtas får beteckningen 21 §, fogas ett tredjestycke av följande lydelse: "Kallelser och andra meddelanden i mål om förbudenligt 11 § behöver inte tillställas andra tillståndshavare än dem som haravgett förklaring eller som på annat sätt särskilt har begärt detta.Underrättelse om utgången i målet skall dock lämnas alla tillståndshavare." Ett avdomstol meddelat förbud mot vidaresändning av en satellitkanal synes böra gällaäven mot dem som har fått tillstånd till satellitsändningar under måletshandläggning eller efter det att domen meddelades. En föreskrift härom kan tasin som ett andra stycke i denna paragraf - 23 § om lagrådets förslag under 19 §godtas - och ges följande lydelse: "Ett förbud enligt 11 § gäller även mot den som harfått tillstånd till .satellitsändningar efter det att framställningen om förbudgjordes." Med hänsyn till sakens beskaffenhet får det ansesförsvarligt att på detta sätt låta rättskraften omfatta även den som inte harvarit part, under förutsättning att man sörjer för att denne får erforderliginformation. Det bör sålunda åligga kabelnämnden att när den meddelar etttillstånd till satellitsändningar underrätta tillståndshavaren om att ettförbud har meddelats eller att en framställning om förbud är anhängig.Föreskrifter om detta och om skyldighet för domstolen att tillställakabelnämnden underrättelser i mål enligt lagen kan meddelas av regeringen. Rättelse: S. 51, 12 § 2. rad 2Står: pornografiska bilder. Rättat till: pornografiska bilder eller rad 3Utgår: eller Lag om ändringi lagen (1985:677) om lokala Härigenomföreskrivs i fråga om lagen (1985:677) om lokala kabelsändningar