bet · G901KrU8 · 1985-12-31 00:00:00 — om kulturminnesvård m. m. KrU 1985/86: 1 detta betänkande behandlar utskottet tre motioner medförslag om utredningar på olika områden inom kulturminnesvården. Det gällerbevarande av gamla landsvägar, underhåll av kulturhistoriskt värdefulla kyrkorsamt inrättande av en nationell stiftelse för kulturhistoriska byggnader ochmiljöer. I en fjärde motion tas upp insatser för att bevara vissa byggnader påVinga fyr- och lotsplats. Utskottet föreslär att skall ge regeringen tillkänna vissa synpunkter pä behovet av en översyn av frågor om bevarande avkulturhistoriskt intressanta byggnader och miljöer. Utskottetavstyrker de övriga motionerna. 1 motion 1984/85:1019 av () och BarbroEvermo (s) yrkas 1. att riksdagenhos regeringen hemställer om att en kartläggning av gamla landsvägar kommertill stånd, för att delar av dessa skall kunna bevaras av kulturhistoriskaskäl, 2. att riksdagenhos regeringen hemställerom en översyn av fornminnes-lagen för att göra detmöjligt att lättare kunna bevara gamla vägar. I motion 1984/85:1298 av m. fi. (m) yrkas 1. att riksdagenhos regeringen begär en utredning angående problemen med underhåll avkulturhistoriskt värdefulla kyrkor, 2. att riksdagenhos regeringen begär att kyrkokommitté får i uppdrag att utredafrågan. 1 motion 1984/85:1796 av () och Jan-ErikWikström (fp) yrkas att begär att regeringen låter utreda frågan omen nationell stiftelse för kulturhistoriska byggnader och miljöer. 1 motion 1984/85:2468 av () yrkas attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts omVinga fyr- och lotsplats. I 1985/86. Motion1984/85:1019 om bevarande av gamla '"U1985/86:8 Motionärerna anser att gamla landsvägar harkulturhistoriska värden och att de därför borde bevaras och underhällas bättreän vad som är fallet. En del gamla landsvägar ligger dock pä sädana ställenatt ingen har ansvar för underhållet när de ersätts av nya vägar. Vissa delarav gamla landsvägar borde bevaras och underhällas av kulturhistoriska skäl.Detta kunde även vara till fördel för turistnäringen dä gamla landsvägar skullekunna bli en turistattraktion. De anför vidare att fornminneslagen inte ger etttillräckligt skydd för gamla färdvägar. Lagstiftningen avser nämligen endastsådana vägar som betecknas som "märkliga färdvägar". Men, sägermotionärerna, gamla landsvägar var sällan "märkliga" utan de vartypiska för den tidens trafik. , statens lantmäteriverk, statensnaturvårdsverk, och har lämnatremissyttranden över motionen. Samtliga remissinstanser ställer sig positivatill förslagen i motionen. , framhåller dock att verket integär in i någon bedömning av behovet av en kartläggning. Verket lämnar en radsynpunkter pä hur kartläggningsarbetet skulle kunna bedrivas. påpekar att inventeringar av det äldre vägnätetredan har skett eller pågår i olika län. anför vidare följande: är huvudman för en sådaninventering, men även länsmuseerna har medverkat. Ett antal publikationerföreligger redan. 1 en del fall har mer direkt varit engagerat vidinventeringen, ex. säsom fallet för och läns del 1981 83. Vid genomförande av väginventeringar i de läns som ännu ejgenomfört sädana, bör respektive vägförvaltning kunna medverka. Vägverketsväghis-toriska samlingar kan medverka som konsult. Vid sidan om de regelrätta väginventeringarna har i mängalän separata broinventeringar genomförts. Vad gäller broinventeringar borde enriksomfattande sammanställning av det befintliga brobeståndet, med indelning iolika typer och åldrar, lätt kunna genomföras med hjälp av verkets brolig-gare.En sådan sammanställning har efterlysts från de län som för närvarandegenomför broinventeringar. I finns ett omfattande material av karta,ritningar och andra handlingar kring vägarnas historia. Det kan nämnas att iFinland kontinuerligt klassificerar olika vägsträckor som kulturhistorisktintressanta och som utan vidare ej fär förändras. fanns det 19 sådanavägsträckor till en sammanlagd längd av samt 32 broar. Om vissa vägsträckor blir föremål för ettbevarande i "ursprungligt" skick, måste, som motionärerna ocksåpåpekar, en ändring av fornminneslagen ske. Att "vårda" en gammal väg rnåste ske efter andraprinciper än för den normala fornminnesvårdens. Hyvling, grusning etc. måste förmodligen kontinuerligt ske. Underhällsansvaret för dessa vägar måste noggrant fast- 2 ställas.Normalt är det som ansvarar för vården av KrU1985/86: rikets fasta fornlämningar. Vägsträckor som ev. kan bliföremål för klassificering som fornminne och som ej längre är allmän väg,faller självklart under RAÄ:s värd. Problem kan uppstå för vägsträckor som fortfarandeär allmän väg. är positivt till de förslag som framförs imotionen och är berett att även i fortsättningen hjälpa de för fornminnesvärdansvariga att kartlägga och bevara gamla vägar. () konstaterarsammanfattningsvis: att det ärangeläget att insatserna för bevarandet av äldre vägar ökas att enkartläggning av det äldre vägnätet enligt motionens förslag bäst genomförs päregional nivå i samverkan mellan länsstyrelser, länsmuseer ochvägförvaltningar att vissajusteringar av fornminneslagen kan vara motiverade för att förstärka skyddet aväldre viktiga vägar som tagits ur allmänt eller enskilt underhäll att bevarandetav de kulturhistoriska värdena i landets vägnät dock först och främst beror påhur de äldre vägarna hanteras i den allmänna väghållningen och ivägförvaltningarnas löpande drift. Här föreslär ämbetet att 4 § väglagenändras sä att den tydligare ma;;kerar skyldigheten att ta hänsyn tillkulturhistoriska värden vid väghållning. En sådan lagändring kan följas uppmed tillämpningsföreskrifter och allmänna råd som konkretiserar hänsynensinnebörd och ger praktiskt vägledning för dess tillämpning. Ämbetet berör i sitt yttrande äldre vägars kulturvärde ochunderstryker att de äldre delarna av vägnät rymmer mycket storakulturhistoriska värden. 1 detta sammanhang anför ämbetet följande: Betydande delar av vägnätet har också ett mycket gammaltursprung. Det gäller särskilt där vägsträckningarna genom anknytningen tillrullstensäsar eller genom andra förhållanden i landskapet är topografisktbestämda pä "förhand". kan indikationer finnas på attfärdleden brukats fiera tusen är. Det finns vidare mänga exempel, bl. a. frånMälardalen, pä runstensvägar som av allt att döma i hög grad ännu bevararsträckningar frän . Frän och med kan det allmänna vägnätetsutveckling följas förhållandevis detaljerat. Det gäller i synnerhet från1800-talets mitt genom tillkomsten av de allmänna kartverken av"modern" standard. Vi vet att trots den successiva omdaning avvägnätet som inleddes med bilismens genombrott pä finns ettvägsystem bevarat som speglar utvecklingen av det äldre samhälletskommunikationsstruktur pä ett utomordentligt sätt. Många äldre vägar erbjuder därför betydandekulturhistoriska upplevelsevärden. Det gäller kanske främst de äldre allmännavägar som inte ingår i nätet av riksvägar och primära länsvägar. Där sådanavägar ännu inte givits högre trafikstandard kan de bevara väsentliga drag i detäldre vägnätets karaktär. Ur kulturhistorisk synvinkel är dessa vägarvärdefulla både som självständiga historiska dokument och som delar ikulturlandskapet och kulturhistoriskt värdefulla miljöer. pågår en successiv omdaning av vägnätet. Detsker genom vägomläggningar och inte minst genom underhållsåtgärder såsom slänt- ningar,kurvrätningar och beläggningsarbeten vilka ofta kan sudda ut den KrU 1985/86:äldre vägens värdefulla egenskaper. Motionen 1019 tar således upp ett mycket angeläget områdeför kulturminnesvården. Ämbetet anser liksom motionärerna attkartläggning/inventering av de äldre vägarna är en förutsättning för attbevarandeintentionerna skall kunna förverkligas. I fräga om landsvägarna ärdock enligt ämbetet kunskaperna förhållandevis goda, tack vare de äldrekartverken. Dessas informationsinnehåll kan med tämligen blygsamma insatsertransformeras till moderna kartor, varvid jämförelsen med det nuvarandevägnätet ger grundläggande aspekter pä hur vägen hanterats detsenaste seklet. Vidare anför följande: 1 kulturminnesvärdens organisation åvilar det snarastlänsstyrelser och länsmuseer att svara för att denna typ av underlag för bevarandeplanering tas fram. Mänga länsmuseer har även ett utvecklat samarbete med turistor ganisationerna och har deltagit i arbetet med utstakning av cykelleder för turismen, baserade pä äldre vägsträckningar. Som exempel kan nämnas sträckningar av genom eller cykelleden runt . i har t. ex. med stöd av beredskapsar beten inom den s. k. tjänstesektorn genomfört en fältinventering av länets allmänna vägar ur kulturhistorisk synpunkt. Ett motsvarande arbete har utförts i i samarbete mellan , museer na i regionen och . 1 takt med att samarbetet kring bevarandefrågorna mellankulturminnesvården och vägmyndigheterna kan utvecklas är det naturligt attunderlaget för bevarandeplaneringen utvecklas. Knappa resurser hämmar dock ettsnabbt genomförande av detta arbete. Beträffande motionärernas förslag om översyn avfornminneslagen påpekar ämbetet att en allmän översyn av fornminneslagen förnärvarande utförs inom ämbetet och att frågan lämpligen kan tas upp i dettasammanhang. Ämbetet anför vidare följande: 2 § i fornminneslagen anger att bl. "märkligafärdvägar, vägmärken och broar och likartade anläggningar från forna tider" är fasta fornlämningar. Det är sålunda ett urval av de äldre vägarna som omfattas av lagen och den har tillämpats pä vägar till vilka särskilda historiska minnen kan knytas t. ex. förmodade sträckningar av , vissa pilgrimsvägar och mot svarande. Lagen är också tillämplig pä de vägsträckningar där vissa typer av anläggningar hittas; märkliga vägmärken och broar etc. Däremot har regeringsrätten slagit fast att en hög ålder (t. ex. i fräga om en1600-talsväg) inte ensamt är tillräckligt för att märklighetskriteriet skall gälla. Tvärtom har ju många vägar en mycket hög ålder varför detta är typiskt för vägar, snarare än märkligt. Det kan dock ifrågasättas om inte kategorin övergivnavägar, i större utsträckning borde omfattas av fornminneslagens bestämmelser.Det skulle i så fall i första hand gälla de äldre landsvägar och eventuelltäven häradsvägar, som är tagna ur allmänt eller enskilt underhäll. Ämbetet framhåller att den absoluta huvuddelen av landetskulturhistoriskt intressanta och värdefulla vägar ryms inom det nu fungerandevägnätet. Det är enligt ämbetet inte lämpligt att skötseln av dessavägar, i högre grad än vad som är fallet, regleras genom fornminneslagen.Väghåll- ningen måstesjälvfallet i första hand utgä frän trafiksäkerhets- och stan- KrU1985/86: dardkrav. Jämsides härmed är det emellertid viktigt att utrymme finnsför andra allmänna intressen säsom de kulturminnesvårdande. Väglagens 4§stadgar också att tillbörlig hänsyn skall tas till bl. a. miljöskydd, naturvårdoch fornminnesvärd vid väghållning. Beträffandeväglagens hänsynsregel anför ämbetet följande: Hänvisningen till fornminnesvården utgår dock frän ettalltför snävt betraktelsesätt, dvs. den markerar att väghållningen inte fårutföras så att den skadar de typer av lämningar, skyddade enligtfornminneslagen, som ofta finns i anslutning till väg t. ex. gravfält ellermilstolpar m. m. Med ett modernare betraktelsesätt bör den hänsyn som skalliakttas vid väghållning inte bara relateras till fornlämningar i anslutningtill en väg-sträckning. Den måste också gälla andra kulturhistoriskaförhållanden såsom vägens inverkan pä en kulturhistoriskt värdefull miljöeller ett värdefullt landskapsavsnitt. Väglagen borde också uttrycka atthänsynen även skall innebära en väghållning som låter bevara själva denålderdomliga vägen eller vissa av dess karakteristika. Enligt ämbetets mening motiverar detta en ändring avväglagen där begreppet fornminnesvärd i 4 § byttes mot kulturminnesvärd. På såsätt skulle den vidare omfattningen av hänsynen till kulturminnesvärdenunderstrykas och markeras. I skogsvårdslagen (§ 1, 1979) och i lagen om skötsel avjordbruksmark (§ 6a, 1984) har förts in motsvarande regler om hänsyntill natur-(och kulturminnes-) vårdens intressen. Ämbetet har tillsammans mednaturvärdsverket haft regeringens uppdrag att biträda resp.lantbruksstyrelsen i arbetet med föreskrifter och allmänna råd till lagändringarna.1 sädana föreskrifter och råd kan innebörden av hänsynsreglerna konkretiserasoch vägledning ges till bl. a. de regionala myndigheterna rörandetillämpningen i olika beslutssituationer. Sådant material rörande tillämpningenav väglagen saknas men borde kunna vara av synnerligt värde för samarbetetmellan väg- och kulturminnesvärdande myndigheter. Det är sålunda en generell erfarenhet fränsamrädssituationer mellan myndigheter som kan ha delvis motstående intressen,att utfallet av samverkan blir mer konstruktivt ju bättre resp. parter ärorienterade om varandras utgångspunkter och intentioner. För pålänsstyrelsen är det givetvis svårare att påverka väghållningen med krav päförändringar i planeringen, än om redan frän början har hänsynstagandettill kulturminnesvärden som en konkret utgångspunkt-. Det kan också vara svårtför att förutse vilka ingrepp i det äldre vägnätet som kommeratt följa t. ex. av långtidsplaner för underhäll och standardförbättringar. Andra frågor där samarbetet kan behöva utvecklas kan gällabidragsgivningen till enskild väghållning. Driftbidrag kan utgå t. ex. tillborttagande av stenmurar längs väg eller andra förändringar av vägens närmiljö.Samtidigt kan dessa förändringar vara direkt oönskade av kulturminnesvården. tillstyrker att en kartläggning avgamla landsvägar kommer fill ständ. Verket anser att möjligheterna att nyttjagamla landsvägar som rastplatser och cykelleder bör beaktas. Iövrigt anför följande: Gamla vägar har stor betydelse i det äldrekulturlandskapet. Utmed sädana vägar är det tänkbart att utrotningshotadeväxtarter kan ha dröjt sig kvar. I* 1985/86. Vägkantsmiljönsbevarande kan dä vara viktig frän botanisk synpunkt. KrU 1985/86: Vidare kan delar av gamla vägar vara lämpliga förrastplatser och/eller som övernattningsplatser för och campingbilar.Det kan dessutom vara lämpligt att använda dem för cykelleder eller cykelvägar. Som en upplysning kan dessutom nämnas att naturvärdsverketoch , pä uppdrag av den dåvarande miljöskyddsutredningen, gemensamtutarbetat ett förslag till miljökonsekvensbeskrivning vid vägplanering benämnt"Miljökonsekvensbeskrivning av vägar. Slutrapport till miljöskyddsutredningen,." Ett arbete med att revidera denna kommer att påbörjas underhösten 1985. Miljökonsekvensbeskrivningen omfattar dock endast nybyggnad ochväsentlig ombyggnad av allmänna vägar. Kontakt kommer i detta arbete att tasmed vad gäller de avsnitt som behandlar kulturhistorisktintressanta områden. Revideringsarbetet beräknas vara färdigt under våren1987. tar inte ställning i fråga ombehovet av en sådan kartläggning som förordas i motionen. () lämnar dock en skiss över hur en inventering av kulturhistorisktvärdefulla vägar skulle kunna ske. Verket framhåller sammanfattningsvis att ettbeslut i motionens anda, trots att betydande delar av inventeringsarbetetskulle ske på ideell basis, medför avsevärda kostnader för samhället. Verket förklarar sig även villigt att i ett senare skedeav denna frågas behandling pä anmodan mera i detalj beskriva hur arbetet skullekunna bedrivas och kostnaderna för detta. I sittyttrande anför lantmäteriverket följande: Motionärernas önskemål skulle i huvudsak kunna tillgodosesgenom följande åtgärder. Skissartat skulle arbetet kunna ske pä följande sätt: Lantmäterietskartor och fiygbilder utgör ett bra underlag för inventeringsarbetet. De kananvändas pä följande sätt vid denöversiktliga inventeringen används de ekonomiska och/eller topografiskakartorna som underlag. De äldsta "heltäckande" kartorna är fränslutet av vid fördjupandestudier kan förrättningskartorna och tillhörande handlingar samt fiygbilderanvändas. Det egentliga inventeringsarbetet bör ske i fält där degamla landsvägarnas tillstånd m. m. noteras. Utifrånvad som framkommit vid inventeringen görs en prioritering där vägarnas värde urkulturhistorisk synpunkt m. m. utgör grund. Allmännavägar är vanligen upplåtna med s. k. vågrätt. Då en väg läggs ner återgårförfoganderätten till vägmärken till ägaren av den fastighet som belastats medvågrätten (vågrätten dras in). Fastighetsägaren kan dä återföra marken tillsitt ursprungliga användningssätt, t. ex. åker eller skogsmark. Dä det gäller enskilda vägar är det vägens ägare som avgörhur marken KrU 1985/86: skall nyttjas om den inte längre behövs förvägändamäl. Ägaren kan antingen vara en enskild fastighetsägare eller ensammanslutning av fastighetsägare, vanligtvis i form av en vägsamfällighet,anläggningssamfällighet eller vägförening. Motionärerna har pekat pä en möjlighet att säkerställatillgången till skyddsvärda vägdelar, nämligen genom ändring av fornminneslagensä att den blir tillämplig även pä denna typ av vägar. Om den nedlagda allmänna vägen behövs för enskild trafikkan väghälla-ren med stöd av 25 § väglagen ansöka om förrättning enligtanläggningslagen (AL). Det bör vara möjligt att i anläggningsbeslutet ta invissa skyddsbestämmelser för kulturhistoriskt intressanta vägar. Den kommandePBLs syn på ersättningsnivåer som fastighetsägare skall tåla används som gränsför vad man skall kunna föreskriva enligt AL. Om den nedlagda vägen inte fyller något praktiskt behovbör andra åtgärder för säkerställande tillgripas. En lösning vore att isamband med indragning av den allmänna vågrätten förordna om särskild vågrätt.Denna lösning förutsätter dock ändring i väglagen. 1 båda de relaterade fallen bör skötselfrågorna behandlas.Normalt torde staten eller berörd kommun få ta på sig skötselansvaret. Inventeringsarbetena bör kunna ske genom att lokalaideella krafter i form av hembygdsföreningar m. fi. Lantmäteriet kan tillhandahålla kartunderlag m. m. förinventeringen och i förekommande fall genomföra förrättningar av ovan redovisatslag. anser i likhet medmotionärerna att en kartläggning av gamla landsvägar och broar bör komma tillstånd. Förbundet föreslår att ett eventuellt uppdrag engagerar länsmuseer ochhembygdsförbund med tanke på den kunskap och lokalkännedom som där finns. 1sitt yttrande anför vidare följande: Det moderna vägnätet formas alltmer efter trafiktekniskamodeller medan de gamla landsvägarna organiskt anknöt till kulturlandskapet,ofta i stark följsamhet till urgamla stråk. 1 sammanhanget vill Riksförbundetpeka pä de gamla välbyggda och ofta mycket vackra stenbroar, som i sig utgörkulturhistoriskt värdefulla "museiföremäl". ex. vissamindre vägar och broar bevarats under överinseende som delar iett ekologiskt museisystem. All museal verksamhet syftar till att samla ochbevara bitar av vår kulturhistoria. Kulturlandskapets minnen är därvid likaviktiga som föremålen i kulturhistoriska samlingar. Motion 1984/85:1298 om underhåll av vissa kyrkobyggnader Motionärerna framhåller att vård och underhåll avkyrkobyggnader ofta är förenat med problem och kostnader. I viss utsträckningkan detta hänföras till att nya och delvis oprövade metoder och material under1960- och 1970-talen kom att användas vid reparationer och ombyggnader. värd ochunderhåll av kyrkorna är det viktigt att ett närmare och tätare KrU 1985/86:8samarbete mellan länsmuseerna och församlingarna kommer till ständ.Motionärerna anför att om antikvarisk expertis får möjlighet att kontinuerligtbevaka de aktuella kyrkorna kan man lätt förhindra dyrbara reparationer iframtiden. Detta bör ligga särskilt i de smä församlingarnas intresse. Imotionen åberopas ett förslag till insatser från sida somupprättats av i . Förslaget innebär en väsentlig ökning avservicen fill församlingarna. Motionärerna anför följande: För de församlingar som önskade en så hög servicegrad somhär har skisserats, skulle man kunna ta ut en ärlig avgift på några hundrakronor per kyrkobyggnad. Med hänsyn till att man härigenom kunde spara högareparationskostnader kan den ärliga avgiften ses som en låg försäkringsavgift.För att pröva systemet vore det lämpligt att under ett är låta något ellernågra län, förslagsvis de båda västgötalänen och , genomföraett försök enligt den modell som föreslagits här. Härefter kunde systemetutvärderas inför framtida ätgärder. Grundläggande bestämmelser om statens uppsikt överkyrkobyggnaderhar meddelats i 1686 ärs kyrkolag och lagen (1968:738) med vissabestämmelser om godkännande av kyrkobyggnad. Den statliga tillsynen är närmarereglerad i kungörelsen (1920:744) med föreskrifter rörande det offentliga byggnadsväsendet(ändrad senast 1968:739). Bestämmelserna om kyrkobyggnader i denna kungörelseinnebär bl. a. att och statens historiska museer (RAÄ)bör beredas tillfälle att meddela råd och anvisningar när en församling avseratt uppföra en ny kyrkobyggnad och att RAÄ skall granska och godkänna förslagtill kyrkobyggnader. Bestämmelserna kungörelse gäller också planeringoch ordnande av vissa kyrkotomter. När ärendets art påkallar det skalldomkapitlets yttrande inhämtas, huruvida det finns något att erinra mot denföreslagna åtgärden frän församlingssynpunkt eller eljest frän kyrkligsynpunkt. Också beträffande vården av kyrkliga inventarier finns degrundläggande bestämmelserna i kyrkolagen. De närmare bestämmelserna om statenstillsyn har meddelats i förordningen (1942:929) om vården av vissa kyrkligainventarier (ändrad senast 1976:501). Dessa bestämmelser innebär bl. a. att iförordningen närmare angivna inventarier inte fär överlåtas utan regeringenstillstånd, att RAÄ fär besiktiga inventarierna och att inventarierna inte utanRAÄ:s tillstånd får repareras, förändras eller fiyttas bort. Sammanfattningsvis kan sägas, att den statliga, särskildatillsynen över kyrkobyggnaderna syftar till att myndigheterna skall prövalämpligheten av de åtgärder som man avser att genomföra. Denna prövning sker påsåväl funktionella som tekniska, estetiska och i tillämpliga fall kulturhistoriskagrunder och skall bl. a. tillgodose kulturminnesvårdens intressen. Tillsynenöver vården av de kyrkliga inventarierna syftar däremot enbart tilPatt tillgodosekulturminnesvärdens intressen. Förutom av de specialbestämmelser som har berörtsomfattas det kyrkliga byggandet även av byggnadslagstiftningen. byggnadslovenligt byggnadslagstiftningens bestämmelser föranleder säle- KrU 1985/86:8des både en statlig och en tillståndsprövning. (C 1984:01) som tillkallades imars 1984 skall se över bestämmelserna om statlig tillsyn över kyrkobyggnaderoch begravningsplatser m. m. 1 direktiven (dir. 1984:16) framhåller departementschefenatt utgångspunkten för en översyn av bestämmelserna om den statliga, särskildatillsynen över kyrkobyggnader och kyrkotomter bör vara, att tillsynsverksamhetenskall begränsas till sädana byggnader och miljöer vars bevarande och vård är avbetydelse frän kulturhistorisk synpunkt. Han understryker, att en tillsyn päkulturhistoriska grunder självfallet innefattar en allsidig bedömning avlämpligheten av och sättet att utföra föreslagna åtgärder. Hänsyn mäste t. ex.tas till att kyrkobyggnaden i regel skall kunna fylla en praktisk funktion somrum för en församlings gudstjänstliv. Syftet med tillsynsverksamheten bör dockvara begränsat till att tillgodose kulturminnesvårdens intressen. Idirektiven anförs bl. a. följande: Vad det således nu blir fräga om är att i ett sammanhangöverväga i vilken utsträckning och i vilka former den statliga, särskildatillsynen över den kyrkliga miljön skall bestå. Med uttrycket den kyrkligamiljön avser jag inte bara kyrkobyggnaden och dess fasta inredning utan ocksåde kyrkliga inventarierna. Till den kyrkliga miljön bör självfallet ocksåräknas kyrkogårdarna, dvs. den alltjämt helt övervägande delen av vårabegravningsplatser. 1 kulturminnesvårdens perspektiv bör enligt min meningdenna kyrkliga miljö ses som ett sammanhängande helt. Mot den bakgrunden anserjag det också angeläget att en god samordning av reglerna för den statligatillsynen över den kyrkliga miljön som utgår frän kulturminnesvärdens intressenkommer till stånd.