bet · G901SfU8 · 1985-12-31 00:00:00 — Som framgår av vad som anförtsanser att det inte finns någon grund för bedömningen attbanker (för retroaktiv tid) och försäkringsbolag inte skulle omfattas avuppgiftsskyldigheten. Det förhållandet att HKL inte innehåller bestämmelser omåterkrav och uppgiftsskyldighet för försäkringsbolag beror på att AFL:s regleri dessa avseenden är tillämpliga genom 13 § i HKL. Lagstiftaren har naturligtnog ansett det onödigt att upprepa dessa i HKL. Bankers vägran att besvara förfrågningar avseendeförfluten tid har, säger , fått till följd att återkravsutredningar har försvårats och i vissa fall omöjliggjorts, eftersom beslutsunderlagen inte har blivit korrekta. Försäkringskasseförbundetbelyser på följande sätt de principiella och SfU 1985/86:8 praktiska problem soin det är fråga om: Bil. Stickprovskontroller som under senare är gjorts avförsäkringskassorna har visat att allt större belopp utbetalats på felaktiggrund. 1 stor utsträckning har detta skett därför att pensionärer lämnatofullständiga eller oriktiga uppgifter om bankmedel, pensionsförsäkringar ochandra sidoinkomster, aktier, obligationer, fordringar m.m. i fann vid en sådanstickprovskontroll att av 217 pensionärer som sökthustrutillägg/bostadstillägg hade 159 uppgivit felaktig förmögenhet. Av demhade 65 . iner på banken än de talat om i sin ansökan.Försäkringskassan i har efter en stickprovskontroll 1982uppskattat att kassorna i hela landet felaktigt betalar ut mer än 100miljoner kronor på grund av ofullständiga eller oriktiga uppgifter iansökan om hustrutillägg/bostadstillägg. Som motionären påpekar är det inte rimligt urrättvisesynpunkt att enskilda förinånstagare, på grund av felaktiga ellerofullständiga uppgifter, skall uppbära för höga föriråner. Försäkringskassornahar mot bakgrund av de uppgifter som framkomiriit vid stickprovskontrollernaunder senare år därför intensifierat kontrollverksamheten avseendeinkomstprövade förmåner såväl i samband med nyansökan som vid kontroll avredan beviljade förmåner. Med stöd av 20 kap. 9 § lagen om allmän försäkring och §12 lagen om hustrutillägg och kommunala bostadstillägg har kassorna i ökadutsträckning gjort förfrågningar hos banker, försäkringsinrättningar och andrapenningförvaltande inrättningar. 1 flertalet fall har kassorna kunnat erhållade uppgifter de begärt. I flera fall har dock enskilda kassor nekats tillgångtill begärd information. De skäl som banker och andra inrättningar angivit föratt besluta att inte lämna ut uppgifter har varierat. I huvudsak anges något avföljande skäl: Kan avadministrativa skäl ej läirina ut uppgifter i samband med s. k.massförfrågningar Tillhör inteden i lagen uppräknade kategorin (försäkringsbolag. Lagen ansesinte ge stöd för uppgiftsskyldighet beträffande förflutentid. En del försäkringsbolag har uppgivit att förtroendet förbolagens sekretess skulle kunna rubbas vid ett alltför omfattandeuppgiftslämnande. Vissa banker m. fl. har ställt krav på ersättning förutlämnande av personupplysningar. Andra har krävt en fullmakt från denförmånssökande som villkor för utlämnande av uppgifter. I de allra flesta fall har försäkringskassorna efterytterligare kontakter ändå kunnat erhålla de begärda uppgifterna, dock iblandmed avsevärd fördröjning. 1 några fall har enskilda bankers ochförsäkringsbolags vägran att lämna ut begärda uppgifter lett till rättsligprövning. prövas två mål anhängiggjorda av Stockholmsläns allmänna försäkringskassa vid //HD; ett mot och ett mot försäkringsbolaget . Eftersom det i lagen om allmän försäkring saknas en särskild föreskrift som ger kassan möjlighet att erhålla handräckning enligt handräckningslagens (1981:847) bestämmelser om förenklad rättegångsform i sin prövning av rätten att erhålla begärda uppgifter, tvingas kassan ansöka om stämning mot de vägrande och måste därvid föra talan i ordinär rättegång. 1 stället för ett enkelt processförfarande med handräckningslagens hjälp tvingas kassan vänta kanske på att en ordinär process skall ha sin gång. lämnar inledningsvis följande upplysningar om SfU 1985/86:8 uppgiftskrav från bl. a. försäkringskassornas sida: Bil. medlemsbanker har i enmycket stor och ökande omfattning inötts av krav från myndigheter på uppgifterom bankkundernas ekonomiska förhållanden till respektive bank. För bara någraår sedan hade sådana uppgiftskrav en ganska måttlig omfattning men utvecklingenunder har i detta hänseende varit explosionsartad. Detta har i höggrad satt såväl den lagfästa principen om banksekretess som bankernas resurserför denna typ av uppgiftslämnande på hårda prov. Sådana uppgiftskrav som nunämnts har i mycket stor utsträckning kommit från försäkringskassor, vilka tillstöd för begäran om uppgifter åberopat 12 § lagen om hustrutillägg ochkommunalt bostadstillägg till folkpension. Erfarenheterna av de växandeuppgiftskraven har varit desamma även i de utanför bankföreningen ståendebankerna och bankgrupperna. Det nu nämnda kan illustreras med attuppgiftskraven på bankerna föranlett att särskild personal måste avdelas föratt endast handha sådana ärenden. Det finns här anledning att peka på att LänsAllmänna Försäkringskassa riktade förfrågningartill de i länet verksamma bankerna om ett mycket stort antal personer. Antaletpersoner -genomgående pensionärer - har påståtts uppgå till 25 000-30 000.Förfrågningarna skedde, utan att datalagen berördes, genom att bankerna ficken särskild blankett för varje omfrågad person. Om bankerna inom rimlig tidhade sökt lämna begärda uppgifter hade detta i påtaglig grad stört denordinarie bankverksamheten. Genom medverkan av bankföreningen vägrade samtligabanker att lämna begärda uppgifter och åberopade därvid i första hand rättsligaskäl, till vilka bankföreningen strax återkommer, men också de självklarapraktiska problem som ett tillgodoseende av begäran skulleföranleda. Situationen med anledning av förfrågningarna i län- och andra av likartat slag om än inte av helt samma omfattning - föranleddeett antal kontakter mellan bankorganisationerna, däribland bankföreningen, ochriksförsäkringsverket för att för framtiden klara ut tillämpningen av 12 § iden nämnda lagen. Därvid diskuterades också lagen om allmän försäkring och dessbetydelse i sammanhanget. Diskussionerna ledde emellertid inte till någotresultat. Bankerna gjorde därför själva, med utnyttjande av tillgängligexpertis, en bedömning av gällande rätt i aktuellt hänseende, vilken därefterlegat till grund för i vart fall bankföreningens medlemsbankers - och troligenockså övriga bankers fortsatta agerande. Efter en detaljdiskussion - som citeras i nästa avsnitt -av de nuvarande bestämmelsernas innebörd framför "denallmänna synpunkten att statsmakterna principiellt bör ålägga sig en störrebegränsning i utnyttjandet av banker och andra företag som informationskällorän vad som varit fallet ". Banksekretessen är i sig inget självändamål utan har bl.a. det väsentliga syftet att allmänheten skall utan inblandning från andra kunna placera sina besparingar i bank. Även om det överväldigande flertalet människor i vårt land - så gott som alla i någon mening bankkunder - är hederliga och måna om att göra rätt för sig, har det , med de allt större kravenpå uppgifter om bankkunderna som riktats från det allmänna, märkts en tendens att kunderna av integritetsskäl eller av annan "psykologisk"grund överväger att flytta sina besparingar från banksparande. Detta är en olycklig utveckling från samhällets utgångspunkter, vilken måste motverkas. därförangeläget att lagstiftare och myndigheter mera än noga SfU1985/86:8 överväger behovet av bankuppgifter innan dessa krävs. Det finns slutligen anledning att tillägga att ettbidragssystem som ställer krav på en så besynnerligt stor kontrollinsats somdet aktuella - om sådana krav inte skulle finnas kan "Kalmarfallet"och andra liknande inte förklaras-i sig måste vara behäftat med brister. Detmåste rimligtvis gå att utforma ett system som ger ett rättvist och gottresultat för bidragstagarna utan att dessa behöver göras till föremål förlångtgående kontroller. Detta är allmänt sett en aspekt som bör beaktas vidutformning av bidragssystem och skattesystem till undvikande av behov avkontrollapparater riktade mot enskilda av en art, som för många framstår somstötande. berör förstförsäkringsbolagens egna sekretessregler: Försäkringsbolagen tillämpar- som aiidra enskilda företaginterna sekretessbestämmelsernär det gäller förhållandet till sina kunder och den information om kundernas ekonomiskaoch andra förhållanden som bolagen måste ha för att tillhandahålla sinatjänster. För att kunna ge råd om bästa försäkringsskydd krävs attförsäkringstagaren ger bolaget en inblick i sin ekonomi med ofta mycketingående uppgifter av personlig art. När det gäller t. ex. ersättning förpersonskador som skall utbetalas till personer som skadas i trafiken eller påannat sätt där en försäkring av något slag skall svara för skadeståndet är detviktigt att ett absolut förtroende mellan den skadade och bolagetsskadereglerare byggs upp så att en riktig ersättning kan uppnås. Den enskildemåste kunna lita på att bolagen behandlar till dem lämnade uppgifter så atthans integritetsskydd beaktas. Uppgiftslämnande till försäkringskassor enligt de imotionen berörda lagbestämmelserna innebär enligt riksförbundets mening alltidett inträng i det sekretess- och integritetsskydd som försäkringsbolagen enligtovan strävar efter att upprätthålla. Uppgifter om utgående ersättningar frånförsäkringsbolag bör därför i första hand inhämtas på annat sätt, t. ex. frånmottagaren själv. Förbundet säger sig likväl ha förståelse för att det ivissa fall är nödvändigt att försäkringskassor får inhämta uppgifter från bl.a. försäkringsbolag, trots att detta innebär ett integritetsintrång. I syfte att i möjligaste mån inskränka sådantuppgiftsinhämtande från kassorna till de fall där det är nödvändigt att ställafrågor till försäkringsbolag, har överläggningar ägt rum mellan representanterför försäkringsbranschen. Företagens Uppgiftslämnardelegation ochriksförsäkringsverket. Verket har efter överläggningarna utgett cirkulär tillförsäkringskassorna om hur uppgiftsinhämtandet bör gå till. Förbundet framför som sin uppfattning attförsäkringskassorna i stor utsträckning har efterkommit de framförda önskemålenom begränsning av frågor till försäkringsbolag och att försäkringsbolagen äveni stor utsträckning besvarar de förfrågningar som förekommer. I vissa fall har dock bolag ej utan vidare velat utlämnauppgifter om utgående ersättningar. Det har t. ex. gällt sådana ersättningar till en skadelidande som avser att kompensera besvär och kostnader som en personskada gett upphov till och sålunda ersättningar som inte är att jämställa med inkomst. S. k. ideella ersättningar samt vård- och kostnadsersättningar kan enligt riksför- 13 bundetsmening generellt ej anses vara av den karaktären att de bör ha SfU1985/86:8 betydelse vid bedömning av om inkomstprövadeförmå- Bil ner, såsom hustru- eller bostadstillägg, skall utgå. Företagens uppgiftslämnardelegation anför bl. Kassorna har valt metoden att hos tredje man (dvs. detföretag där sökanden är kund) begära in uppgifter för att kontrollerariktigheten av de lämnade uppgifterna. Förfarandet är olämpligt mot bakgrund avatt kunden skall ha en viss garanti för att de uppgifter som finns om honom ikundrelationen inte automatiskt och formlöst lämnas över till annan, t. ex. enförsäkringskassa. Hos bankerna finns sekretessbestämmelser som för med sigett klart uttalat och av statsmakten markerat hinder för att lämna ut uppgifterpå det sätt som kassorna begär. Det väsentliga syftet med sekretessen är attallmänheten utan inblandning från andra skall kunna placera sina tillgångar ien bank. Förhållandet hos försäkringsbolagen är likartat. En kundskall kunna förlita sig på att uppgifter om förmåner och därtill hörandeunderlag vid prövning hos försäkringsbolaget skall vara fredat från utlämnandei oträngt mål. Kunderna skall således kunna placera sina försäkringar hosbolagen utan att detta i sig medför en samordning med de sociala förmåner somutges av det allmänna. Enligt vår mening är det primärt en fråga för sökanden atti sin relation till förfara så att de uppgifter han lämnar ärkorrekta. Misstänker kassan felaktigheter ankommer det på sökanden att styrkariktigheten av lämnade uppgifter. Behöver sökanden härvid uppgifter från bankeroch försäkringsbolag är det därför denne som skall begära in uppgifterna. Endast i undantagsfall t. ex. när en uppgift uppenbarligenär ofullständig eller osäker och den sökande själv inte är tillgänglig eller omstark misstanke om felaktighet föreligger bör lämnade uppgifterkompletteras/kontrolleras hos banker och försäkringsbolag. delar motionärens uppfattning att enuppgiftsskyldighet för försäkringsbolagen följer av de aktuella lagrummen.Hittills har antalet förfrågningar från försäkringskassorna (även från andrahåll begärs uppgifter) inte varit så frekventa att uppgiftsskyldigheten varitbetungande. Vi finner det dock angeläget att försäkringsbolagen inte i onödanbelastas med förfrågningar utan att uppgiftsskyldigheten endast åberopas närfullgoda skäl för förfrågan föreligger. Datainspektionen redovisar som sin principiellauppfattning att inhämtande av uppgifter om den enskilda individen ikontrollsyfte bör begränsas och endast tillåtas undantagsvis och då i väldefinierade och förutsebara situationer och på villkor i övrigt som tillgodoserintegritetsskyddsaspekterna. I dess yttrande sägs vidare: Datainspektionen ser därför med oro på en utveckling motett samhällssystem där varje förmån som kan tillkomma den enskilde kombineras meden kontrollapparat, som med nödvändighet medför risker för otillbörligt intrångi den enskildes personliga integritet. Självfallet måste vissa kontrollrutiner finnas. Det ärdock en väsentlig skillnad nu jämfört med tidigare. hölls kontrollen av praktiska skäl på en rimlig nivå. Datoriseringen har medfört att varje förmånstagare i snart sagt varje situation blir kontrollerad; något som utan tvekan visat sig ha 14 effektbåde på medborgarnas inställning till datoriseringen och på myndighe- SfU1985/86:8 terna. Detta är knappast rimligt. Det står sällan i proportiontill kontrollbehovet. Exempelvis har därför beslutatatt avråda från fortsatt kontroll av bostadsbidragen mot sjukpenninggrundandeinkomst. Närmare diskussion av rättsläget Några remissinstanser gör mera omfattande uttalanden omhur de bedömer det rådande rättsläget. Först berörs banksekretessen: Den rättsliga bakgrunden till bankernas uppgiftslämnande iförevarande sammanhang står att finna i bestämmelsen om banksekretess i 192 §lagen om bankrörelse (och dess motsvarigheter för sparbanker och föreningsbankeri sparbankslagen och lagen om jordbrukskasserörelsen). Enligt den får en bankinte obehörigen röja enskilds förhållanden till banken, dvs. får inte utangodtagbara skäl lämna upplysningar om sina kunder till utomstående.Bestämmelsen gäller gentemot alla utomstående. Självklart är att ett i lag grundatkrav på en bank att lämna uppgifter tvingar banken till genombrott avbanksekretessen. I övriga fall gäller att en bank till följd av banksekretessbestämmelsensom huvudregel bör vägra upplysningar (se , Banksekretessen, 7 uppl. I dom (mål 5694-1984) har regeringsrätten i mål omtaxeringsrevision hos bank understrukit en sådan tolkning avbanksekretessbestämmelsen. Regeringsrätten framhöll, efter att ha konstateratatt aktuella lagrum i taxeringslagen inte gjorde banken pliktig atttillhandahålla vissa begärda handlingar, att "i det aktuella fallet varbanken tvärtom enligt 192 § lagen om bankrörelse hindrad att tillhandahållahandlingar i vidare mån än som omfattades av skyldigheten enligt 56 § 2 mom.taxeringslagen". behandlar vidare lagstiftarens intentionermed de nuvarande bestämmelserna om banks uppgiftsskyldighet: En undersökning av den nämnda 12 § i lagen omhustrutillägg etc. och dess föregångare visar - även om förarbetena är tämligensparsamma - att bestämmelsen ursprungligen kom till för andra syften änvittgående kontroller av bidragstagarna. Redan av det förhållandet attbestämmelsen, som är överförd från äldre lagstiftning, ursprungligen kom tillunder då de faktiska förutsättningarna för masskontroller saknades(bankerna hade t. ex. inte samlad kontobokföring) visar att lagstiftaren inteavsett bestämmelsen för sådana. Att, när en senare tids bättre tekniskaförutsättningar föreligger, vidga tillämpningen av samma bestämmelse utanför dessursprungliga ändamål låter sig inte göra; för detta krävs lagstiftarensmedverkan. En god illustration till detta ges i domstolarnas överväganden undersenare tid i mål om taxeringsrevision mot bank (se den nämndaregeringsrättsdomen och kammarrättens i och länsrättens domar i ettannat mål om taxeringsrevision; kammarrättens dom i mål244-1985). finner på nu kortfattat återgivna grunderatt banks uppgiftsskyldighet enligt den nu angivna lagen är begränsad och att banksekretessen hindrar bankerna att lämna uppgifter utöver denna gräns. Självklart är bankerna skyldiga att i enstaka fall besvara förfrågningar om kunder. Det borde dock av inte minst praktiska och principiella skäl åligga försäkringskassorna att i första hand själva utföra kontrollen, exempelvis direkt hos bidragstagarna, och ta hjälp av bankerna endast i de enstaka fall i 15 vilka ensådan utredning inte varit tillräcklig och då felaktigheter kan SfU 1985/86:8misstänkas. De uppgifter som skall lämnas ut i nu angivet fall bör avseaktuell Bil kontoställning. När det gäller "den av motionären direkt upptagnafrågan om räckvidden av lagen om allmän försäkring i förevarande fall"vill beskriva rättsläget på följande sätt: Medan den nämnda 12 § i lagen om hustrutillägg etc. avserförhållanden av betydelse "för tillämpning av denna lag" och därmedförhållanden som har avseende på beviljande av förmån enligt lagen resp.indragning för framtiden av sådan förmån, avser lagen om allmän försäkringockså återkrav av redan utgiven ersättning. Den hänvisning till lagen om allmänförsäkring som finns i 13 § lagen om hustrutillägg etc. säger att lagen omallmän försäkring i vissa avseenden skall vara att tillämpa "med avseendeå förmån enligt denna lag". Hänvisningen gäller således inte föruppgiftslämnandet enligt 12 § i samma lag. Med sedvanlig lagtolkning betyderdet att bestämmelserna om uppgiftsskyldighet i lagen om allmän försäkring inteär tillämpliga på bank. Därför hindrar banksekretessen att uppgifter för sådantändamål som avses i lagen om allmän försäkring, exempelvis för bedömning av omåterkrav skall ske, lämnas ut. Ett problem har varit, framhåller , att enförsäkringskassa kan ha behov av uppgifter om bankkundens förhållanden förförfluten tid för att rätt kunna bedöma om en redan beviljad förmån för visstfall skall dras in för framtiden: För sådant ändamål borde kassan vara berättigad till endylik uppgift, eftersom en sådan åtgärd ryms inom lagen om hustrutillägg etc,medan samma uppgift enligt vad sagts inte torde kunna krävas som underlagför en prövning av ett eventuellt återkrav. Denna bristande överensstämmelse i regelsystemet kan havållat vissa missförstånd och viss irritation i kontakterna mellan banker ochkassor. Med måttfulla uppgiftskrav i de fall då verklig anledning att övervägaindragning av en förmån föreligger torde dock sådana problem kunna undanröjas. Synpunkter delvis liknande framförs avSveriges föreningsbankers förbund: Motionären tar i motionen upp tillämpningen av 12 § lagenom hustrutillägg och kommunalt bostadstillägg. Tolkningen av detta lagrum harunder senare år - i takt med att försäkringskassornas förfrågningar hosbankerna ökat markant - blivit föremål för diskussioner mellan banker,försäkringskassor och . Uppenbart är att 12 § lagen om hustrutillägg och kommunaltbostadstill-lägg är tillämplig på förfrågningar om sådana förhållanden som ärav betydelse för beviljande av- respektive indragning av en förmån. Oklart ärom lagrummet kan anses ge stöd för förfrågningar som går bakåt i tiden, dvs.avser förfluten tid. Den grund som skulle kunna åberopas som stöd för sådanaförfrågningar är hänvisningen i 13 § lagen om hustrutillägg etc . . .till lagenom allmän försäkring. Banklagstiftningen uppställer förbud för bank attobehörigen röja enskil das förhållanden till banken (89 § lagen om jordbrukskasserörelse). Denna tystnadsplikt får genombrytas bl. a. då skyldighet att lämna uppgift på grund av en uttrycklig lagbestämmelse föreligger. Hur bankerna skall handla i de fall då osäkerhet föreligger om tolkning av ett lagrum framgår av ett 16 uttalandei frågan av professor . Han uttalar i skriften "Banksek- SfU1985/86:8 retessen. En rättslig undersökning av professor ",sid. 15, att "i Bil tveksamma fall bör upplysningen hellre vägras änlämnas". Ovan nämnda tolkningsfråga har inom föreningsbankerna inteställts på sin spets såtillvida att bank efter noggrant övervägande vägratbesvara enstaka förfrågan p.g. a. att uppgifterna avser förfluten tid. Däremothar tolkningsfrågan kommit i samband med s. k. massförfrågningar somförsäkringskassorna gjort hos bankerna. I det sammanhanget har ocksådiskuterats huruvida 12 § lagen om hustrutillägg etc . . . ger stöd för mycketomfattande förfrågningar. SFF anser att så inte är fallet och har därför sålänge rättsläget är oklart rekommenderat sina medlemsbanker att ta kontakt av vilka åtgärder som med hänsyn till banksekretessenbör vidtas då en s. k. massförfrågan görs hos en föreningsbank. har genom skrivelser från bankorganisationernagjorts uppmärksam på de förekommande "massförfrågningarna". Verkethar på grund härav utfärdat en rekommendation till försäkringskassorna. Dennainnebär i stort sett att kassorna uppmanas att noga pröva behovet av de begärdauppgifterna och i första hand tillvarata möjligheterna att få dessa avpensionstagarna. har inte - såvitt förbundet känner till- kommit med något klargörande av rättsläget. En del av yttrandet från Företagensuppgiftslämnardelegation kan också återges i detta sammanhang: Enligt 12 § [HKL] åligger det banker och andrapenningförvaltande inrättningar att lämna uppgifter om namngiven personavseende förhållande som är av betydelse för tillämpningen av lagen. Dettainnebär enligt den metod för lagtillämpning som råder inomuppgiftsskyldighetens område att uppgiftskravet är avgränsat så att en bank iett enstaka fall är skyldig besvara förfrågningar om kunder. Att så är fallethar vi aldrig ifrågasatt. Det som ifrågasätts är massuttagen, i ett fallförfrågningar enligt uppgift om 25 000 -30 000 personer. Med en meratraditionell metod för en förvalthingsrättslig tillämpning mellan en sökandeoch en försäkringskassa, där sökanden, som vi framhållit, bereds tillfällestyrka sina uppgifter, avgränsas uppgiftsskyldigheten till de enskilda fallvarom lagrummet talar. Det kan därför inte hävdas att uppgiftsskyldigheten ärsatt ur spel utan tvärtom fungerar så som lagstiftaren förutsatt. Vad gäller försäkringsbolagen stöder sig kassorna på 13 §angiven lag. Enligt detta lagrum skall lagen om allmän försäkring tillämpas medavseende på förmån enligt lagen om hustrutillägg och kommunalt bostadstilläggtill folkpension. Vi begärde i samband med samrådet och fastställandet avformuläret att RFV redovisade sinuppfattning om rättsläget. RFV förklarade att lagrummet skulle tolkas så attförsäkringsbolagen är skyldiga att lämna de uppgifter en försäkringskassabehöver, m.a.o. en vidare uppgiftsskyldighet än den lagrummet i sig medger. Vi anförde i skrivelse 841108 till RFV bl. a. att det avRFV åberopade lagstödet i lagen om hustrutillägg och komrnunalt bostadstillägg till folkpen sion är så utformat att tillämpningen med lagen om allmän försäkring är begränsad till förmåner för den enskilde person som har laglig rätt till förmånen i fråga. En analogitillämpning kan inte bli så extensiv att de bestämmelser blir tillämpliga som återfinns i 20 kap. 9 § lagen om allmän försäkring om en obegränsad skyldighet för ett försäkringsbolag att lämna uppgifter. På något sätt måste det finnas ett lagligt samband meWan förmånen jy