bet · G901JuU4 · 1985-12-31 00:00:00 — om nämndemans ansvar för dom JuU 1985/86:4 Imotion 1984/85:966 av m. fl. (s) hemställs att gerregeringen till känna vad som anförts i motionen beträffande dom i mål mednämndemannamedverkan. Motionärernaanför att de politiskt valda nämndemännen i våra domstolar utgör ett väsenfiigtinslag i demokratin. trädde regler i kraft som innebärindividuell rösträtt och annat juridiskt ansvar för nämndemännen. Dettaresulterade dock inte i någon nyordning beträffande domens avfattning. DenskriftHga domen avfattas alltjämt av yrkesdomaren utan någon medverkan avnämndemännen. Motionärernahävdar att det inte är tillfredsställande att nämndemännens juridiska ansvarför en skriftlig handling framhålls som vederbörande helt saknarinsyn i denna. Motionärernamenar att en jämförelse bör göras med vad som gäller för andrä'liknandeförtroendeuppdrag i samhället, t. ex. i styrelser och kommunala nämnder. Därutses protokollsjusterare, som vidimerar att protokollet överensstämmer medfattade beslut. Ett liknande förfaringssätt skulle kunna tillämpas även fördomstol där nämndemän deltar. En annan möjlighet vore att samfliga domare, dvs.även nämndemännen, undertecknar domen. Den1 juh 1983 fick nämndemännen i tingsrätterna individuell rösträtt (prop.1982/83:126, JuU 32, rskr. Sådan rösträtt hade tidigare gälh förnämndemännen i länsrätterna () samt i hovrätterna ochkammarrätterna (). Lekmannamedverkanvid de svenska underrätterna har uråldriga traditioner. Fram till reformen år1983 sågs nämndemännen i de allmänna underrätterna, åtminstone formellt, somett kollektiv - nämnden. gällde att endast en enhällig nämnd kundeöverrösta juristdomaren. Nämnden bestod då av minst sju och högst nionämndemän. I mål om brott för vilket inte var stadgat svårare straff änfängelse var dock rätten domför med tre i nämnden. Isamband med tingsrättsreformen är 1971 minskades antalet nämndemän till fem.Samtidigt infördes omröstningsregler som i huvudsak innebar att vid oenighetnämndens mening skulle gälla, om minst fyra nämndemän var 1 1985/86. överens omdomskälen och domslutet. I praktiken innebar denna ordning i JuU 1985/86:4de flesta fall detsamma som individuell rösträtt med utslagsröst för ordföranden. Genom reform minskades antalet nämndemän iunderrätterna ytterligare, nämligen till i normalfallet tre. Om man i ettsådant system skulle ha behållit den kollektiva rösträtten, skulle detta hainneburit att det som regel hade krävts en enig överröstaordföranden. Det ansågs att detta i princip skulle innebära en försvagning avnämndemännens ställning, tvärt emot den förstärkning av lekmannainflytandet somi andra sammanhang ansetts önskvärd. Nämndemännen i tingsrätterna borde alltsåges individuell rösträtt (prop. 1982/83:126 s. 22). upphävdes de bestämmelser i bl. a.rättegångsbalken (RB) som avsåg nämnden, och ordet nämnd utmönstrades ur deföreskrifter som syftade på den kollektiva nämnden. I anslutning härtillanfördes det i propositionen (s. 25) att det var rimligt vid individuellrösträtt att varje ledamot har samma ansvar för avgörandet som ordföranden. Föratt det inte skulle råda någon tvekan om att varje domare - alltså ävenlekmannadomare - som med sin röst har deltagit i avgörandet också är ansvarigför domen i juridisk mening, upphävdes de dittillsvarande bestämmelser, enligtvilka varje nämndeman som med sin röst hade bidragit till avgörandet svaradeför det enbart i de fall då nämnden ensam hade bestämt rättens avgörande (29kap. 7 § RB och 15 kap. 30 § femte stycket ). Enligt 17 kap. 10 § och 30 kap. 8 § RB gäller sedanbalkens tillkomst att dom skall undertecknas av de lagfarna domare som deltagiti avgörandet. Motsvarande regel för förvaltningsdomstolarna finns iförordningen (1979:575) om protokollföring m. m. vid de allmännaförvaltningsdomstolarna. Bestämmelserna ändrades inte i samband med att denindividuella rösträtten för nämndemän i tingsrätt tillkom. Departementschefenutvecklade dock i samband därmed sin syn på nämndemännens inflytande på domensutformning och anförde (prop. s. 25): Nämndemän med individuell rösträtt bör naturligtvis ha inflytandepå domens eller beslutets närmare utformning. Hur detta inflytande mera konkretskall komma till uttryck får avgöras från fall till fall. a. hovrätterna och länsrätterna talar dock för att samarbetet mellan delagfarna ledamöterna och lekmännen kan ordnas på ett smidigt sätt. I de talrikafall när domen i ett mål avkunnas i direkt anslutning till huvudförhandlingenkan nämndemännen redan nu ta aktiv del i utformningen av domskälen. Även iövriga fall - där alltså domen meddelas - bör rättennormalt redan i samband med överläggningen kunna dra upp sådana rikthnjer fördomens utformning att vidare samråd rörande denna är överflödigt. Det finnsdärför enligt min mening inte anledning att befara att lekmännens ökadeformella ansvar för domen kommer att medföra några prakfiska eller andraproblem. Utskottet har inhämtat remissyttranden över motionen frånriksdagens ombudsmän (), , , kammarrätten i ,, fingsrätt, länsrätten i och län, juridiskafakultetsstyrelsen vid , JuU 1985/86:4domareförbund samt - NRF. Samtliga remissinstanserhar avstyrkt bifall till motionen. JOhänvisar till och vidhåller den uppfattning som han redovisade i ettremissyttrande domarutrednings betänkande (SOU1974:96) En öppnare domarbana. I betänkandet hade föreslagits att lekmän skullemedverka i vissa typer av mål i hovrätt och kammarrätt. Medden föreslagna ordningen lär nämndemännen ha samma ansvar för domen som delagfarna, vilket bör betyda att de även får medverka aktivt vid utformningen avdenna eller åtminstone får granska avfattningen innan doiiien meddelas. (Jfrhärom prop. 1969:44 s. 202). Rätten och skyldigheten att låta antecknaeventuell reservation understryker detta. Ansvarsförhållandet i fråga är intenågon nyhet. Det har funnits i ägodelningsrätt/ fastighetsdomstoloch vattendomstol, där det såvitt jag kunnat konstatera enbart verkat tillfördel. Arbetsformerna i hovrätt och kammarrätt avviker dock rätt mycket frånvad sonfär naturligt i första instansen, och det förefaller mig troligt att detkan bli kompHkationer när det gäller att rent praktiskt arrangera nämndemännensdeltagande i det arbete som måste göras än i omedelbar anslutningtill förhandling eller motsvarande handläggning av målet. I någon mån kan detkanske här gälla förberedelsearbete såsom genomgång av första instansensavgörande och andra handlingar men framför allt tänker jag pä de särskildasammanträden som behövs för fortsatt överläggning med beslutande och avfattandeav hovrättens eller kammarrättens dom. Det får anses angeläget atthandläggningen av målen inte fördröjs genom tröghet i kontakterna mellanyrkesdomarna och lekmännen. Därför får man nogutgå från att det kommer attresas anspråk på att nämndemännen kan ställa sig till förfogande iförhållandevis stor utsträckning och ofta med kort varsel. Under sädanaomständigheter kan tjänstgöringen som nämndeman bli ganska betungande även omantalet mål inte är så stort. Som förut framgått anser jag inte att depraktiska svårigheterna har större betydelse för själva frågan omlekmannadeltagande; däremot menar jag att det vid genomförandet av reformen börtillses att tjänstgöringsvillkoren i fråga om arvodering o. d. blir sådana attde motsvarar de stora krav som ställs på nämndemän i hovrätt och kammarrätt.Det är enligt min mening nödvändigt både för att arbetet skall löpa på rättsätt i dessa domstolar och för att det skall bli möjligt att välja verkligtlämpliga personer till nämndemannauppdragen. Vadgäller det nu aktuella motionsyrkandet tillägger JO att det enligt hans meningär tämhgen självklart att nämndemän med individuell rösträtt bör få medverkaaktivt vid utformningen av domen. I praktiken torde det, menar JO, vara tillfyllest att man vid överläggningen kommer överens om och också lägger fastdomskälen. Det får sedan bli en sak mellan den lagfarne domaren ochnämndemännen i vad mån ett utkast till domen skall visas upp för nämndemänneninnait domen meddelas. Några särskilda bestämmelser i ämnet anser JO knappastbehövliga. () anför att enligt vad DV erfarit samarbetet vid överläggningarna mellan delagfarna ledamöterna och nämndemännen fungerar synnerligen väl. Att domstolennågonsin skulle meddela ett annat domslut än vad rätten har enats om, betraktarDV som uteslutet. Men även riktlinjerna för domskälen beslutas naturligtvis isamråd. praktiska synpunkter somhar lett till att en ledamot av rätten utformar JuU 1985/86:4 domen idetalj. Denna arbetsuppgift bör, anför DV, uppenbarhgen falla på enyrkesdomare. DV anför vidare: År1984 avdömde tingsrätterna 74 764 brottmål varav 63 027 (eller ) mednämndledamöter. Länsrätterna meddelade 122 400 dorfiar i skattemål, 34 500domar i körkortsmål och 10 300 domar i sociala mål. Cirka hälften avskattemålen och körkortsmålen och 3/4 av de sociala målen dömdes mednämndledamöter. Den tid inom vilken en dom skall meddelas och expedieras ärkort, i brottmål högst efter förhandhngen (30 kap 7 §rättegångsbalken). Den tiden måste förlängas avsevärt om förslaget genomförs.Att ett genomförande av förslaget också skulle medföra kostnadsökningar sägersig självt. En samlad bedömning pekar entydigt på minskad effektivitet idomstolarna i ett redan svårt statsfinansiellt läge. Men även den enskilderättssökanden skulle irriteras av en reform som innebär tidsutdräkt ihandläggningen hos domstolarna. Ifrågan om nämndemännens ansvar för den dom som meddelas uppfattar DV det på följandesätt. Nämndemännens juridiska ansvar omfattar domslutet samt riktlinjerna fördomskälen sådana dessa har dragits upp av rätten vid överläggningen. Dennaomfattning av ansvaret för domen gällde även tidigare, och ett mera långtgåendeansvar för domen har enligt DV:s uppfattning inte avsetts när de nyaomröstningsreglerna infördes . redovisar inledningsvisarbetsrutinerna i hovrätten i mål där nämndemän deltar. Dessa rufiner har,menar hovrätten, utformats på ett sätt som ganska väl tillgodoser rimliga kravpå insyn och medverkan i arbetet. Vad först gäller förslaget omprotokollsjustering anför hovrätten: Systemetmed protokollsjustering skulle inte innebära någon egentlig lösning avproblemen. Vid fastställelsedomar förefaller det vara en helt onödig omgång attsätta upp ett särskilt protokoll. Det skulle ju i så fall endast innehålla atthovrätten beslutat fastställa underrättens dom, något som nämndemännensjälvfallet är införstådda med efter att ha deltagit i överläggningen. Iändringsfallen bör protokollet innehålla en redovisning av såväl domslutet somdomskälen. Är ändringen av enklare beskaffenhet finns det dock - lika Ute som ifastställelsefallen - något egentligt behov av en sådan redovisning. Ikomplicerade fall - och det synes ju i första hand vara dessa som motionärernaavser ("en dom som tillkommit efter långa diskussioner och svåraavväganden") - kan det inte begäras att någon av juristerna vidöverläggningen skall vara beredd att lägga fram en slutlig och bindandeformulering av domskälen. Det kan inte heller komma ifråga att definitivt godtade preliminära domskäl som dras upp vid överläggningen och därmed avstå frånatt senare göra jämkningar och förbättringar av dessa. Kravet på nämndemännensmedverkan i arbetet med domsskrivningen får nämligen inte leda till atthovrätternas uppgift att vara vägledande inom rättstillämpningen eller deraskontrollfunktion i något avseende försämras. Mot denna bakgrund anser hovrättenatt det i motionen föreslagna systemet med protokollsjustering inte börgenomföras. Vaddärefter gäller förslaget att nämndemännen skulle underteckna domen avstyrkerhovrätten även detta och anför: Detkan givetvis inte göras gällande att en sådan lösning skulle leda till enkvalitetsförsämring. Av praktiska och ekonomiska skäl kan dock inte hellerdenna möjlighet förordas. Hovrätten vill särskilt peka på att nämndemän- nens medverkan i dettasammanhang med nödvändighet leder till förseningar JuU 1985/86:4 i fråga omdomens meddelande. Eftersom originaldomen inte torde kunna skickas runt perpost till nämndemännen för underskrift, måste man i samband med överläggningenbestämma då de skall infinna sig på kansliet för att fullgöra dennauppgift. måste juristledamöterna också vara närvarande. Iannat fall kan ju en av någon nämndeman föreslagen ändring inte slutligtbehandlas. Med den arbetsbörda som hovrätterna har är det inteförsvarligt att införa en för juristledamöterna så tids- och arbetskrävanderutin, som det skulle innebära att så gott som sammanträffa med olikanämndemän för underskrift av dom. Härtill kommer att en sådan ordning givetvisockså blir tungrodd för nämndemännen och att den kommer att medföra inteoväsentliga kostnader för deras resor till hovrätten och för arvoden, särskiltför dem som bor på långt avstånd från hovrättens kansliort, såsom i ,osv. Förslaget kommer även att motverka den enskildes berättigadekrav på att efter förhandlingen i hovrätten erhålla beskedom målets utgång. Ävenkammarrätten i påpekar att en reform enligt motionsförslaget skullemedföra en betydande administrativ omgång och därmed ökade kostnader för detallmänna. Risk föreligger för tidsutdräkt i det enskilda målet liksom för ökadebalanser i domstolarna, varför kammarrätten finner helt övervägande skäl talamot den aktuella reformen och avstyrker bifall till motionen. Kammarrättenframhåller dock att domstolarnas erfarenhet av nämndemännens medverkan ärmycket god. Det är också naturligt, menar kammarrätten, att det fränprincipiell synpunkt uppkommer frågor om ett ökat inflytande för nämndemännenöver den närmare utformningen av rättens avgöranden i och med att nämndemännenhar fått individuell rösträtt. Något egentligt praktiskt behov av en reform iaktuellt hänseende föreligger enligt domstolens uppfattning däremot inte.Kammarrätten framhåller att om en yrkesdomare skulle förfara felaktigt viddomsarbetet -1, ex. genom att utan kontakt med nämndemännen bygga domen påandra domskäl än som förekommit vid överläggningen - disciplinpåföljd skullekunna komma i fråga enligt 10 kap. 1 § lagen (1976:600) om offentliganställning. Slutligen erinrar kammarrätten om att domskäl inte kan överklagasför sig. De har därför inte samma avgörande betydelse som domslutet. Stockholmstingsrätt och framhåller båda - med bakgrundsresonemangliknande dem som hovrätten och kammarrätten har redovisat - att ett bifall tillmotionen skulle innebära dels betydande risker för tidsutdräkt i domstolarnasarbete till men för parterna, dels en icke oväsentlig ökning av kostnaderna förnämndemännens medverkan. Länsrätteni kan inte heller se något behov av att ändra nuvarandeordning i den riktning som föreslås i motionen och anför: Nämndemännenvid länsrätten och vid dess föregångare - länsskatterätten,fastighetstaxeringsrätten och länsrätten - har haft individuell rösträtt sedanår 1971. Flertalet nämndmål vid länsrätten avgörs efter en skriftlig processoch föredragning, då en yrkesdomare och tre nämndemän deltar. Det vanliga ärdärvid att nämndemännen i förväg har fått ett skriftligt förslag till dom. Dehar därför en direkt möjlighet att påverka utformningen av domen. Den skrivsdock inte under av nämndemännen. Det är endast i undantagsfall som nämndemännen har någrasynpunkter på domens formella utformning. JuU 1985/86:4 Däremot förekommer detrelativt ofta att nämndemän framför tungt vägande sakliga argument som vägs ini domen och som även kan påverka utgången i målet. I de mål där muntligförhandling förekommer finns det givetvis inte något domsförslag i förväg. Vidöverläggningen diskuteras domskäl och domslut. Domen utformas därefter avyrkesdomaren. Endast i undantagsfall skickas ett domsförslag ut tillnämndemännen. I många fall, framför allt i sociala vårdmål, skulle det medföraen icke önskvärd fördröjning av domen, om denna skulle justeras eller skrivasunder av någon eller flera nämndemän. Det system som fillämpas har fungerattillfredsställande och några kritiska synpunkter från nämndemannahåll har inteförsports. Enligt länsrättens uppfattning har nämndemännen vid länsrätten fullttillfredsställande möjligheter att utöva sin dömande funktion. Juridiskafakultetsstyrelsen vid framhåller också risken förförseningar, nya kostnader och ökad byråkratisering, om förslaget genomfördes.Möjligen skulle, menar fakultetsstyrelsen, den av motionärerna antydda teknikenatt det avfattades ett beslutsprotokoll och uppdroges ät någon av nämndemännenatt justera detta gå att tillämpa utan större tidsförluster. Men risken är då åandra sidan stor att "domsjusteringen" skulle utvecklas till ensakligt sett innehållslös - och därför också meningslös - ritual förenad medkostnader och besvär som knappast kan beräknas bli försumbara. Att endast en avnämndemännen gavs inflytande i sammanhanget skulle ju för övrigt innebära gav en av lekmannadomarna en särställning av just den art som man enligtmotionen inte borde acceptera för yrkesdomarnas del, påpekarfakultetsstyrelsen. Juridiska fakultetsstyrelsen anför vidare: Införandeav individuell rösträtt torde inte nödvändigtvis behöva som en principiellkonsekvens motivera att lagfarna domare och nämndemän ges samma ansvar förutformande av den skriftliga domen. Såtillvida bygger i varjefall alltjämt på en särställning för lagfaren domare, att han skall vidöverläggningen framställa "saken och vad lag stadgar därom". Denhävdvunna ordningen att domskrivningen åvilar enbart de lagfarna domarna kanheller inte, på sätt som antas i motionen, innebära att nämndemännen har någotjuridiskt ansvar för det skriftliga återgivandet av domskälen. Med nuvarandeordning kan sådant ansvar endast åvila de lagfarna domarna mot bakgrunden avvad som förevarit vid rättens överläggning. kan inte finna att motionärernas förslag skulle vara ägnat attöka rättssäkerheten vid utformningen av domstolarnas avgöranden. Det skulledäremot vara direkt kostsamt och dessutom allvarligt minska domstolamaseffektivitet. I det ansträngda läge vari rättsväsendet försattsgenom anslagsbegränsningar tål det nu inte någon ytterligare belastning, menarförbundet. Nämndemännensriksförbund-NRF anser att den nuvarande ordningen bör bibehållas och anför: Vihar full förståelse för motionärernas tankegång betr. önskan om insyn i -denskriftliga domens utformning. Denna torde dock, även om den är författad avordföranden ensam, i sak alltid svara mot vad rätten i dess helhet kommit framtill under överläggningen. Om så inte skulle vara fallet har ordföranden begått ettsvårt tjänstefel. Vi utgår frän att sådant inte kan ske. JuU 1985/86:4 Denslutiiga domen, så som den föreligger i skrift, kan skilja sig frånöverläggningens resultat endast i form, men inte i sak. Är det då motiverat attändra på nuvarande ordning, om praktiska svårigheter kan påvisas och därtillökade kostnader? Deflesta domar meddelas munthgen efter överläggningen, och denskriftliga utformningen skickas senare per post till parterna. En genomläsningav denna, med påskrift av en eller flera nämndemän utöver ordförandensunderskrift, måste medföra ny inställelse vid rätten av nämndemännen för enbartdenna uppgift. Allt talar för att detta inte kan vara ekonomiskt försvarbart,och därtill kommer praktiska svårigheter för nämndemännen att inställa sig förenbart genomläsning och underskrift. Förseningar med den skriftliga domensexpediering torde också vara oundvikliga, vilket måste anses innebära en storolägenhet för parterna. Idetta betänkande behandlar utskottet en motion som gäller nämndemäns medverkani utformningen av dom samt deras ansvar för denna. Den1 fick nämndemännen i fingsrätterna individuell rösträtt. Sådanrösträtt förelåg för nämndemännen i länsrätterna ()samt i hovrätterna och kammarrätterna (). Vid halvårsskiftet 1983minskades också antalet nämndemän i fingsrätterna i normalfallet från fem tilltre, och varje domare, alltså även lekmannadomarna, blev lika ansvarig förvarje dom. gällde att en nämndeman vid de allmänna domstolarna svaradeför ett avgörande enbart i de fall då nämnden ensam hade bestämt rättensavgörande. I samband med att omröstningsreglerna ändrades gjordes inte någonändring i de regler som föreskriver att dom skall skrivas under av rättens lagfarnaledamöter. Motionärernamenar att nämndemännen i större utsträckning än borde få möjhghet attpåverka den skrivna domen eller att i vart fall kontrollera den innan denexpedieras. Detta skulla kunna ske antingen genom att någon av nämndemännenutses att justera protokollet eller genom att samfliga domare, dvs. ävennämndemännen, skriver under domen. Motionenhar remissbehandlats av utskottet. Remissinstanserna intar över lag enavvisande hållning till motionsförslaget. Två synpunkter återkommer i samtligaremissvar. Den ena är att om motionärernas förslag genomfördes skulle detinnebära risk för fördröjningar i domstolarnas arbete, vilket i sin tur skulledrabba parterna och rättssäkerheten. Den andra är att förslagets genomförandeskulle medföra kostnadsökningar, eftersom nämndemännen skulle behöva inställasig vid domstolen i samma mål. Alla remissinstanserna menar ocksåatt den rådande arbetsfördelningen mellan nämndemän och yrkesdomare fungerarbra. De understryker att det måste anses självklart att rätten vidöverläggningen bestämmer domslutet och huvuddragen av de domskäl som lederrätten till detta slut samt att den slutliga domen, så som den föreligger iskrift, kan skilja sig från överläggningens resultat endast i form men inte isak. Utskottetdelar remissinstansernas uppfattning att domstolsarbetet för att fungeraeffektivt måste vila på en arbetsfördelning och ett ömsesidigt förtroendemellan yrkesdomare och lekmannadomare. med Övertygande styrka föratt yrkesdomaren på eget ansvar i skrift JuU 1985/86:4 formulerar dengemensamt överenskomna domen. Utskottet är liksom remissinstanserna övertygatom att detta förtroende inte missbrukas av den lagfarne domaren. Det saknasskäl att överväga någon ändring av den nuvarande regleringen, och utskottetförordar att motionen avslås. att avslårmotion 1984/85:966. Närvarande:Karin Ahriand (fp), (), (), (),(), (), (), (), i (fp), (), (),(), (), () och ().