bet · G901SoU1 · 1985-12-31 00:00:00 — om villkoren för obduktion I betänkandet behandlas två motioner (fp och c) omreglerna för obduktion. a. berörs frågor om de anhörigas medgivande och omförutsättningarna för rättsmedicinsk undersökning. Utskottet framhåller att obduktionslagens intenfioner omhänsyn till de anhörigas inställning inte får urholkas genom att överdrivetmånga dödsfall för säkerhets skull hänförs till sådana med okänd dödsorsakeller anses motivera rättsmedicinsk undersökning. Frågan tas också upp omvilken utredning om dödsorsaken som bör krävas för utfärdande av dödsbevis ivissa fall när omständigheterna kring dödsfallet är väl kända. Utskottetuttalar vidare att det behövs ett förtydligande av hålso- och sjukvårdensansvar för hanteringen av stoften efter avlidna pafienter. Mofionerna avstyrksemellertid med hänvisning till att frågorna har samband med det arbete som förnärvarande pågår inom rörande dödsbegreppet ochtrans-plantationslagstiftningen m. m. Regeringen förutsätts i lämpligt sammanhangkomma att behandla här aktuella frågor. I motion 1984/85:429 av och iRöstånga (båda fp) hemställs 1. att hos regeringen begär sådana förändringari föreskrifter som krävs för att obdukfion ej skall ske utan de anhörigas tillstånd, om inte särskilda medicinska skäl kräver en sådan, 2. att hos regeringen begärsådana förändringar i föreskrifter att polisen skall hamöjlighet att avstå från obdukfion även vid olyckshändelser, omhändelseförloppet är alldeles klart, 3. att som sin mening gerregeringen till känna vad i motionen anförs om rätten att klaga fill hälso- ochsjukvårdens ansvarsnämnd i fråga om hantering av en avlidens kropp. I motion 1984/85:1780 av BengtKindbom och (båda c) hemställs att hos regeringenbegär en utvärdering och översyn av obduktionslagstiftningen. 1 1985/86.12saml Nrl Motionsmotiveringar SoU 1985/86:1 1 motion 1984/85:429 (fp) framhålls att obduktion sker i40 % av alla dödsfall. Enligt motionärerna överlämnas frågan om obduktion tillpolismyndigheten i tie fall där inte någon läkare anser sig kunna utfärdadödsbevis utan en fullständigare undersökning på grund av för liten kännedom omden avlidnes sjukdom eller också på grund av att dödsfallet hör under de typerav dödsfall där obduktion enligt gällande föreskrifter måste ske innandödsbevis kan utfärdas. har då att föranstalta om enundersökning av rättsläkare och den döde forslas då, långa vägar,till en rättsläkarstation för obduktion. Motionärerna påpekar att den obduktionav rättsmedicinsk karaktär, som betecknas "enkeldödsorsaksundersökning", i vissa fall kan ske på sjukhus, dock att det ärobekant i vilken utsträckning detta sker. Om dödsbevis inte kan erhållas utandödsorsaksundersökning kan en vädjan från anhöriga om att obduktion inte skallske ej beaktas, anför motionärerna. De ställer också frågan varför 3 §obdukfionslagen inte fått den utformningen att det krävs anhörigas tillståndför obduktion i de fall då dödsorsaken är känd. krävs det i praktiken attden anhörige är aktiv. Motionen tar vidare upp föreskrifterSOSFS (M) 1980:1 angående de olika kategorier av dödsfall där fullständigdödsorsaksundersökning (obduktion) alltid skall ske. Motionärerna menar attdet borde införas en möjlighet att underlåta obduktion vid dödsolycksfall därdödsorsaken är uppenbar, t. ex. att ett barn fallit och slagit ihjäl sig. I motionen behandlas också frågan om ansvaret förhanteringen av den döda kroppen. Motionärerna anför, att så länge en patientlever han/hon eller de anhöriga kan anmäla till hålso- och sjukvårdensansvarsnämnd () om de anser att vården brustit i något avseende. Så snartpatienten är död upphör denna rätt. Motionärerna ger exempel på fall dåavlidnas kroppar av slarv eller missförstånd blivit vanskötta och då intekunnat ta upp klagomål härom till prövning. Motionärerna anser att det i dettaavseende krävs en ändring av bestämmelserna. I motion 1984/85:1780 (c) hemställs att hosregeringen begär en utvärdering och översyn av obduktionslagstiftningen. I motionen ställs frågan om antalet obduktioner - 1982 i40 % av dödsfallen - står i rimligt förhållande till de intentioner som lågbakom obduktionslag. Motionärerna anser att en utvärdering bordegöras. En översyn av obduktionslagen bör enligt motionärernas mening ocksåomfatta frågan vilka krav som skall ställas på medgivande från den enskildeeller dennes anhöriga. Motionärerna ifrågasätter om det är tillräckligt mednuvarande regler att den avlidne eller anhörig till denne uttalat sig motobduktion eller om i stället tillstånd borde inhämtas. Vidare bör en översynomfatta frågan i vilken omfattning obduktioner enligt rättsmedicinska formerkan begränsas i de fall misstanke om brott inte föreligger. Ett inträffatdödsfall kan, enligt motionärerna, inte i hälften av fallen betraktas som någotonaturligt och den sannolika dödsorsaken så osäker att obduktion behöverföretas. Allmänbakgrund SoU 1985/86; i En förutsättning för att gravsättning eller eldbegängelsefår ske är att dödsbevis företetts för pastorsämbetet. Dödsbevis skallinnehålla uttalande om dödsorsaken och utfärdas av läkare. Dödsorsaksundersökning skall vara av den omfattningen attläkaren kan uttala sig om den sannolika dödsorsaken och om det finns anledningtill antagande att döden orsakats av annan person eller huruvida skäl eljest ärför handen att företa en fullständigare undersökning av den döda kroppen. För att erhålla kunskap om dödsorsaken kan det blinödvändigt med obduktion. Sådan kan vara klinisk eller rättsmedicinsk. Obduktionslagengäller endast för klinisk obduktion. Rättsmedicinsk obduktion kan beslutas av domstol,länsstyrelse, allmän åklagare eller polisstyrelse. I praktiken blir det fråga om rättsmedicinsk undersökningi någon form i de fall där polismyndighet förordnat om likundersökning, någotsom kan komma i fråga inte bara vid brottsmisstanke utan också i fall avsjälvmord eller olycksfall samt i de fall då dödsbevis inte inkommit tillpastorsämbetet inom föreskriven tid. De rättsmedicinska undersökningsformernaär rättsmedicinsk obdukfion, fullständig dödsorsaksundersökning och enkel dödsorsaksundersökning.De två senare formerna kan innefatta obduktion om så behövs för att fastställadödsorsaken. Obduktionslagen (1975:191) äger tillämpning på obduktionsom inte innefattar rättsmedicinsk undersökning. Obduktion får enligt 2 §företas om den avlidne under sin livstid skriftligen medgivit detta. Med stödav 3 § obduktionslagen får obduktion företas även om medgivande saknas, om detbehövs för att orsaken till dödsfallet skall kunna fastställas eller viktigupplysning angående sjukdoms beskaffenhet erhållas. Är dödsorsaken känd fårdock enligt samma bestämmelse obduktion inte äga rum om den avlidne eller näraanhörig till honom har uttalat sig emot det eller åtgärden eljest kan antas ståi strid med den avlidnes eller nära anhörigs uppfattning. I fall som avses i 3§ obduktionslagen skall där så kan ske och inte särskilda skäl talar emot, näraanhörig till den avlidne underrättas om obduktionen innan denna äger rum. Ärdödsorsaken känd får obduktion inte påbörjas förrän skälig tid förflutit efterunderrättelsen (4 §). Enligt 10 § allmänna läkarinstruktionen (1963:341) åliggerdet överläkare att se till att underrätta någon av de närmastanhöriga när en intagen persons tillstånd allvarligt försämras eller när hanavlider. Det åligger också överläkaren att anmäla tillpolismyndigheten om det vid dödsfall kan antas föreligga behov avrättsmedicinsk undersökning. Frågor som rör rättsmedicinsk obduktion regleras ikungörelsen (1973:710) om rättsmedicinsk obduktion. Beslut härom meddelas avdomstol, länsstyrelse, allmän åklagare eller polisstyrelse. Rättsmedicinskobduktion skall företas på rättsläkarstationen i det rättsläkardistrikt där densom meddelat beslutet finns. Folkbokföringsförordningen (1967:198) innehållerbestämmelsen i 31 § att dödsfall skyndsamt skall anmälas till pastorsämbete avnärstående m. fl. som anges i lagen. I 32 § föreskrivs, att intyg om dödsorsak(dödsbevis) också skall lämnas till pastorsämbetet. Motsvarande bestämmelsefinns också i 15 § kungörelsen (1963:540) om begravningsplatser och gravar m.m.(begrav-ningskungörelsett), vari också föreskrivs att dödsbevis är enförutsättning för att gravsättning eller eldbegängelse skall få ske (15 §). 114 § begravningskungörelsen finns ytterligarebestämmelser om dödsbevis. Sådant skall utfärdas av läkare och utan dröjsmåltillhandahållas den som skall lämna beviset till pastorsämbetet. Har dödsbevisej inkommit till pastorsämbetet inom efter anmälan om dödsfallet skallpastorsämbetet underrätta polismyndigheten som då har att införskaffadödsbevis. Det framgår vidare av 14 § att läkaren skall undersöka den dödakroppen för att fastställa dödsorsaken innan han utfärdar dödsbevis. Sådanundersökning får dock underlåtas, om läkaren vårdat den döde för sjukdom varavhan avlidit eller biträtt vid förlossning varunder modern eller barnet avliditoch läkaren anser sig på sannolika skäl kunna fastställa dödsorsaken.Dödsbeviset skall innehålla uppgift om huruvida dödsorsaksundersökning ellerobduktion av den döda kroppen utförts. Vidare skall dödsbeviset innehållauttalande om dödsorsaken med angivande av de omständigheter på vilka uttalandetgrundas eller, då dödsorsaken inte kunnat fastställas, uttalande angåendeläkarens uppfattning om denna med angivande av de omständigheter på vilkauppfattningen grundas samt uttalande huruvida anledning finns till antagandeatt döden orsakats av annan person eller huruvida skäl eljest är för handen attföreta en fullständigare undersökning av den döda kroppen (14 § 2 mom. 3). Ibegravningskungörelsen anges vidare att det ankommer på att isamråd med meddela föreskrifter för sådan undersökning somdödsbevis grundas på. Läkares skyldighet att utfärda dödsbevis regleras i 3 § 6allmänna läkarinstruktionen. riksdagsbehandling m. m. I propositionen till obduktionslagen (prop. 1975:50)anförde föredragande statsrådet att nära anhörig till den avlidne bordeunderrättas om planerad obduktion innan denna äger rum. Dock borde, ansågstatsrådet, lagreglerna utformas så att det i det enskilda fallet fannsmölighet att avstå från att lämna sådan underrättelse när det framstod sombefogat, t. ex. för att skona en anhörigs känslor. Om den avlidne i livstidenlämnat medgivande till obduktion borde obduktion få utföras utan underrättelsetill anhörig. Föredragande statsrådet anförde vidare följande (s. 28). Enligt de bestämmelser som jag har föreslagit ifråga om transplantation kan ett planerat ingrepp på avliden person förhindrasinte bara då det föreligger ett uttryckligt uttalande mot åtgärden av denavlidne i livstiden eller av nära anhörig till denne utan också då ingreppetkan antas stå i strid med den avlidnes eller nära anhörigs uppfattning. Jagförordar att motsvarande bestämmelse får gälla i fråga om obduktion underförutsättning att dödsorsaken är känd. Behövs obduktion för att orsaken filldödsfallet skall kunnafastställas torde det vara allmänt accepterat att obduktion sker, SoU1985/86:1 oavsett uppfattningen hos den avlidne eller hans nära anhöriga. För att de nära anhöriga skall ha möjlighet att görainvändningar mot att obduktion sker där dödsorsaken är känd bör finnas entidrymd, under vilken de kan rådgöra med varandra och ta ställning till fråganom obduktion. tillstyrkte i sitt betänkande SoU 1975:8lagförslaget och behandlade i samband därmed en motion (m) som syftade till attobduktion inte skulle få äga rum utan anhörigas samtycke också när dödsorsakenvar okänd. Utskottets majoritet avstyrkte motionen och anförde följande (s.16). När det härefter gäller det i motionen upptagna spörsmåletom obduktioner för fastställande av dödsorsaken torde som departementschefenframhåller det vara allmänt accepterat att obduktion sker oavsett uppfattningenhos den avlidne eller hans nära anhöriga. Utskottet vill också erinra om attenligt begravningskungörelsen gravsättning eller eldbegängelse av den somavlidit här i landet inte får företas utan att dödsbevis företetts förpastorsämbetet. Vidare gäller enligt kungörelsen att dödsbevis bl. a. skallinnehålla uttalande om dödsorsaken med angivande av de omständigheter på vilkauttalandet grundas eller, då dödsorsaken inte kunnat fastställas, uttalandeangående läkarens uppfattning om denna med angivande av de omständigheter påvilka uppfattningen grundas. Utskottet vill härutöver framhålla att det i lagenmedgivna undantaget från principen om hänsynstagande till den avlidne och hansanhöriga bör tillämpas restriktivt. Under hänvisning till det anförda avstyrkerutskottet motionen 1975:1983. Även vid 1975/76, 1978/79 och 1979/riksmötenväcktes motioner med yrkanden om att obduktion generellt skall vara förbjudenom den avlidne eller nära anhörig till honom motsatt sig åtgärden. godkända betänkanden SoU 1976/77:12, SoU 1978/79:12 och SoU 1979/80:39 avstyrkte utskottet motioner härom. Såvitt gäller obduktion som företas isyfte att utreda dödsorsaken framhöll utskottet härvid att det torde varaallmänt accepterat att obduktion måste ske oavsett den avlidnes eller hansanhörigas uppfattning. Härtill kommer att dödsbevis, som måste företes förpastorsämbetet innan gravsättning eller eldbegängelse kan ske, skall innehållabl. a. uttalande om dödsorsaken m. m. Vad gäller det fall att dödsorsaken ärkänd anförde utskottet följande i betänkandet SoU 1978/ 79:12 (s. 2 ff.). Respekten för den enskilda människans fysiska och psykiskaintegritet är en grundläggande princip i vårt samhälle. Denna princip kanmedföra att man ibland tvingas göra avkall på andra önskemål, t. ex. önskemålom tillgång till lämpligt material för forskning. När det gäller obduktion kandet vara en grannlaga fråga att avgöra om det föreligger tillräckliga skäl fören sådan åtgärd. Enligt utskottets mening bör det nämligen inte komma i frågaatt obduktion företas rutinmässigt utan man bör i varje särskilt fall noggrantpröva om de i obduktionslagen angivna förutsättningarna för obduktionföreligger. Om dödsorsaken visserligen kan fastställas men skäl förobdukfion ändå anses föreligga uppkommer frågan om den avlidnes och hansanhörigas inställning till obduktionen. Utskottet vill erinra om attfillämpningen av obdukfionslagen i detta fall är avsedd att vara restriktiv.Man måste därför söka förvissa sig om den avlidnes och hans anhörigasinställning innan Detta kan ske genom sådan underrättelse som föreskrivs SoU 1985/86:1i 4 § obduktionslagen. Underrättelse bör endast undantagsvis kunna underlåtasi fall när dödsorsaken är känd och uppgift om de anhörigas namn och vistelseortfinns. Det bör framhållas att hinder mot obduktion föreligger inte endast närden avlidne eller hans anhöriga direkt uttalat sig emot en sådan åtgärd utanäven när dessa personers inställning kan antagas vara sådan att de skullemotsätta sig obduktionen. Om man har anledning att antaga att de berörda motsättersig obduktion får sådan inte ske. I övriga fall skall de anhöriga i vart fallunderrättas om åtgärden inom skälig tid innan den planerade obduktionenpåbörjas. De anhöriga har då möjlighet att förhindra obduktionen. Genom obduktionslagens krav på hänsyn till den avlidnesoch hans anhörigas inställning samt genom underrättelseplikten i lagen finnsdet enligt utskottets mening starka garantier för att inte obduktion sker istrid mot den enskildes vilja annat än i sådana fall då obduktion är nödvändig pågrund av att dödsorsaken måste kunna fastställas. Med en försiktig tillämpningdär man är lyhörd för den enskilda människans önskemål bör det i allmänhet varamöjligt att göra en avvägning där den enskildes personliga integritet inte blirlidande. I de fall obduktion erfordras för att fastställa dödsorsaken anserutskottet visserligen att så måste ske, oavsett den avlidnes eller hansanhörigas inställning. Men i alla andra fall låter lagen respekten för denenskildes uppfattning bli utslagsgivande. I betänkandet SoU 1979/80:39 hänvisade utskottet till sinatidigare uttalanden i frågan och erinrade vidare om att den s, k.SLS-utredningen (utredningen om sjukvård i livets slutskede) redovisat ennedgång i antalet kliniska obduktioner, vilket satts i samband med den nyaobduktionslagens krav på underrättelse till anhörig. föreskrifter om obduktion och dödsbevis har meddelat anvisningar tillobduktionslagen (MF 1975:123) samt föreskrifter om förfarandet vidrättsmedicinsk obduktion m.m. genom cirkulär (MF 1975:12). Med stöd av 14 § begravningskungörelsen har vidaresocialstyrelsen utfärdat föreskrifter om dödsbevis m.m. (SOSFS (M) 1980:1). Detfinns också ett cirkulär från med särskilda anvisningar vidutfärdandet av dödsbevis för dödfödda barn (MF 1973:13). I anvisningar till obduktionslagen angesföljande beträffande bedömning av dödsorsaken (3 § obduktionslagen). När det gäller att bedöma om dödsorsaken är känd ellerinte bör observeras att för utfärdande av dödsbevis fordras att åtminstonesannolik dödsorsak kan anges (jämför cirkulär med råd ochanvisningar angående dödsbevis (MF 1971:24) och begravningskungörelsen (MF1963:127). I de fall detta inte är möjligt är dödsorsaken att anse som okändoch principen är att obduktion då skall göras. Detsamma gäller då sannolikhetenför en viss dödsorsak blir mindre på grund av att det föreligger särskildaomständigheter. Om t. ex. i ett visst fall den kliniska bilden väl talar för enviss diagnos som dödsorsak men sannolikheten härav kan ifrågasättas på grund avförekomsten eller avsaknaden av visst svmtom, är obduktion motiverad. taget ärdet från sjukvårdens synpunkt angeläget att obduktion görs så snart SoU1985/86:1 en s. k. sannolikhetsdiagnos ifrågasätts. Detta intresse sammanfalleroftast med de anhörigas intresse av att få veta den verkliga dödsorsaken. Huvudprincipen är dock att obduktion skall göras endast i de falldet år sakligt motiverat. Om underrättelse till anhörig sägs att sådan bör innehållauppgift om anledning till obduktion, dvs. att dödsorsaken är okänd eller attviktig upplysning angående sjukdoms beskaffenhet kan erhållas. I de falldödsorsaken är okänd bör man enligt anvisningarna upplysa om att obdukfion dåkan ske oavsett den avlidnes tidigare meddelade uppfattning och vad de anhörigaanser. Detta innebär att obduktionen kan påbörjas så snart underrättelseskyldighetenfullgjorts eller hinder mot underrättelse konstaterats föreligga. Av anvisningarna framgår vidare att i de fall dödsorsakenär känd nära anhörig skall underrättas om att obduktion år beroende av vad deanhöriga anser och att ett besked härom bör lämnas sjukhuset före en viss tidpunkt,före vilken obduktion således inte får påbörjas. Bestämmelserna är utformade så att underrättelse omplanerad obduktion inte ovillkorligen behöver ske i alla situationer. Det finnssåledes, framgår det av anvisningarna, möjlighet att avstå från sådanunderrättelse när det i det enskilda fallet av särskilda skäl framstår sombefogat, t. ex. för att skona en anhörigs känslor eller för att skydda en svårtsjuk anhörig. Huvudregeln är dock att underrättelse skall äga rum. Frågan om underättelse till anhörig om obduktion vid okänddödsorsak har varit aktuell i ett ärende hos JO (JO;s ämbetsberättelse 1983/84s. JO anförde bl. a. följande. Av utredningen framgår att de anhöriga aldrigunderrättades om att obduktion skulle företas. H. har uppgivit att han avhänsyn till de anhöriga underlät att underråtta dem om obduktionen. Av 4 § obduktionslagen följer att underrättelse kanunderlåtas om särskilda skäl därtill föreligger. Som särskilda skäl kan enligtsocialstyrelsens nyssnämnda anvisningar gälla bl. a. att man vill skona deanhörigas känslor. Utredningen ger inte vid handen att H. skulle ha saknat fogför sitt ställningstagande. Jag vill emellertid för egen del framhålla att det finnsanledning utnyttja nämnda undantagsregel med stor restriktivitet. Även om enunderrättelse kan framstå som en ytterligare belastning för de anhöriga,ifrågasätter jag om det inte i det långa loppet ändå är bättre att underrättade anhöriga. Härigenom undanröjs misstankar om att man på sjukhuset vidtarolika åtgärder utan de anhörigas vetskap. Slutligen anser jag mig böra understryka vikten av att deanhöriga vid förfrågan får en korrekt information rörande förutsättningarna förobdukfion. Av utredningen framgår att de anhöriga i detta fall trott sig kunnaförhindra en obduktion genom att motsätta sig denna. H. har inte tagit dem urdenna villfarelse, sannolikt för att bespara dem den påfrestning en diskussionom obduktionen kunnat medföra. Även om H. ansett sig ha haft beaktansvärda skålatt inte ytterligare betynga de anhöriga i en svår situation, anser jag detändå vara själklart att H. skulle ha upplyst de anhöriga om rätt förhållande. Av anvisningar framgår vidare attobduktion får ske även i de fall ingen nära anhörig kan nås inom den tidrymdsom krävs för att obduktionenskall vara medicinskt meningsfull. Detsamma gäller då ingen SoU 1985/86:1nära anhörig är känd eller anträffbar. Är dödsorsaken känd bör dock i dessafall betydelsen av att obduktion kommer till stånd vägas mot att den skullekunna vara i strid med nära anhörigs vilja. I föreskrifter omdödsbevis (SOSFS (M) 1980:1) anges bl. a. att läkare som vårdat den avlidne förhans sista sjukdom utanför sjukvårdsinrättning och som kan ange den sannolikadödsorsaken skall utfärda dödsbevis. Har läkare som konstaterar dödsfallet intetidigare vårdat den avlidne och föreligger inte sådana omständigheter attanmälan till polismyndighet skall göras, skall han söka kontakt medeventuell behandlande läkare för att höra om denne är beredd utfärda dödsbevis.Sådan kontakt kan sökas med hjälp av polismyndighet. anförvidare (6.1). Som framhållits i 5.1 åligger det varje läkare som har attta ställning i frågan om utfärdande av dödsbevis att - oavsett om han vårdatden avlidne eller ej -noggrant sätta sig in i omständigheterna kring dödsfalletför att pröva om det är ett fall av naturlig död eller om det finns anledning attmisstänka att döden orsakats genom brott, självmord eller olycksfall.Framkommer sådan misstanke eller har den sannolika dödsorsaken ej kunnatfastställas får dödsbevis ej utfärdas utan skall anmälan genast göras tillpolismyndighet (se 6.2). I föreskrifterna betonas vidare attlokala anvisningar för utredning av dödsfall och utfärdande av dödsbevis viddödsfall utanför sjukvårdsinrättning bör fastställas efter samråd med berördregional och lokal polismyndighet och berörd rättsläkarstation och berörtsjukhus. skall således, betonas det, inte behöva kopplas in föranskaffandet av dödsbevis när saklig grund härför saknas. Förs däremot en dödperson till sjukvårdsinrättning genom polisens försorg enbart i syfte att fådödsfallet konstaterat ankommer det på polismyndigheten att sörja föranskaffandet av dödsbevis. I föreskrifter (6.2) anges vidare attläkaren under alla omständigheter skall göra anmälan till polismyndighet a) om den dödesindentitet inte är klarlagd (ingen form av likundersökning bör härvid inledas), b) om misstankeföreligger att döden ej orsakats enbart av sjukdom (dödsfall som kan haorsakats av annan person, misstänkta självmord, olycksfall m. c) om resultatetav likundersökningen kan få betydelse för utredning av brott som kan haindirekt samband med dödsfallet (t. ex. narkotikabrott), d) om resultatet avlikundersökningen kan inverka på möjligheterna att fria person från oberättigade misstankar om brott, e) om läkaren efter egen utredningej kan ange en sannolik dödsorsak och därmed inte får utfärda dödsbevis, f) i de fall där före patientensdöd anmälan gjorts till och polismyndighet enligt den s. k. , numera förordningen (1982:772) om skyldighet för landstingskommuner att anmäla till social styrelsen vissa skador och sjukdomar som inträffat i hälso- och sjuk vården. Vid dödsfall på sjukvårdsinrättning gäller enligtföreskrifterna att behand- SoU 1985/86:1 lande läkare skall utfärda dödsbevisom anmälan inte skall göras till polismyndighet. I de fall där dödsorsaken ärkänd eller sannolik dödsorsak kan anges kan läkaren utfärda dödsbevis utanlikundersökning (yttre besiktning eller klinisk obduktion).