bet · G901JuU6 · 1985-12-31 00:00:00 — Högstadomstolen fann att hans situation måste bedömas som ömtålig och att risken föratt avtjänandet av frihetsstraff skulle få till följd att den synbarligengynnsamma utveckligen bröts var påtaglig. Påföljden bestämdes tillskyddstillsyn i förening med böter. NJA1982 s. 350. Den tilltalade, som var lastbilschaufför, hade tillföljd av den åtalade körningen tillfälligt blivit av med sitt körkort och varit arbetslös. Till följd därav hade han förlorat en inkomst . fann att det inte förelåg sådana skäl som enligt domstolens dittillsvarande praxis skulle kunna motivera en icke frihetsberövande påföljd. När det gäller verkningarna av körkortsåterkallel- sen fann högsta domstolen att de svårigheter denna medfört för den tilltalade var så betydande att straffet kunde stanna vid 14 dagars fängelse. Den tilltalade som var lastbilschaufför, hade till följd av denåtalade körningen tillfälligt blivit av med sitt körkort. Han hade då förlorat sin anställning som lastbilschaufför. fann att den tilltalades förlust av anställningen som chaufför delvis uppvägdes av att han fått annan anställning och efter det att återkallelsen upphört hade återfått anställningen som chaufför. Påföljden bestämdes till en månads fängelse. Den tilltaladevar åkeriägare. Genom körkortsåterkallelsen gick hans årsinkomst ned medomkring . fann att det av utredningen i målet fickanses framgå att trafikfaran under körningen även med beaktande av denjämförelsevis höga alkoholhalten i blodet (l,92%o) typiskt sett var obetydligoch att de svårigheter som körkortsåterkallelsen medförde i den tilltaladesnäringsutövning var synnerligen stora. Påföljden bestämdes till fängelse 14dagar. Den tilltaladevar innehavare av en blomsteraffär och återkallelsen av körkortet hadeinneburit avbräck i rörelsen. Omsättningen hade gått ned . Högstadomstolen fann att trafikfaran under den åtalade körningen typiskt sett intevar ringa samt att körkortsåterkallelsen visserligen medfört svårigheter i denfilltalades näringsutövning men att dessa inte kunde anses ha varit synnerligenstora. Påföljden bestämdes till fängelse en månad. NJA 1983 s. 491. Den tilltalade hade gjort sig skyldigtill rattfylleri och ett misshandelsbrott som var att betrakta som ringa. Hanhade svåra alkoholproblem för brotten. När högsta domstolenavgjorde målet hade han varit underkastad skyddstillsyn under ungefär halva denprövotid som normalt gäller. En dom på fängelse skulle därför enligt högstadomstolen i viss mån innefatta en påföljd utöver det vanliga för rattfylleri.Högsta domstolen ansåg att det var uppenbart att skyddstillsynen haft en mycket positiveffekt på den tilltalade. Han tycktes ha upphört med sitt alkoholmiss- JuU1985/86:6 bruk och hade, sedan han återfått körkortet, beretts tillfälle att fåett arbete som han tydligen skötte tillfredsställande. Hans relationer tillfamiljen hade förbättrats. ansåg att skyddstillsynen bordefortgå och att fängelse inte borde ådömas. Skyddstillsynen borde dock förenasmed böter. NJA 1984 s. 415. fann att det framstodsom uppenbart att det förelåg ett klart samband mellan brottet och ettallvarligt alkoholmissbruk från den tilltalades sida. Efter brottets begåendemen innan högsta domstolen avgjorde målet hade den tilltalade frivilligtunderkastat sig behandling på ett behandlingshem. Härigenom hade han enligthögsta domstolen visat en positiv inställning till att söka komma till rättamed sina alkoholproblem. Den behandling som han undergått hade medfört en vissförbättring som dock inte kunde bedömas vara tillräcklig för att han varaktigtskulle ha kommit ifrån sitt alkoholmissbruk. Han var arbetslös, vilket angavsinverka deprimerande på honom, och han uppgavs själv vara inriktad på att ettarbete var nödvändigt för honom för att han skulle lösa sina problem. Högstadomstolen fann att det var uppenbart att den förbättring som uppnåtts genomvistelsen på behandlingshemmet skulle kunna allvariigt äventyras av ettfängelsestraff. Med hänsyn härtill och då den tilltalade givit intryck av attvara positivt inställd till ytterligare rehabiliteringsåtgärder fann högstadomstolen att det med hänsyn till allmän laglydnad inte borde få utgöra hinderför att välja annan påföljd än ett frihetsberövande. Högsta domstolenförordnade att en tidigare ådömd skyddstillsyn skulle omfatta även det i måletaktuella brottet och att den tilltalade skulle underkasta sig den läkarvård ochnykterhetsvård som skyddskonsulenten i samråd med läkare fann nödvändig. NJA 1984 s. 447. a. i ohka läkarintyg hade uttalatsfarhågor för att en frihetsberövande påföljd skulle kunna innebära fara försuicidhandlingar från den tilltalades sida. Med hänsyn till vad som hadeframkommit om den tilltalades psykiska tillstånd fann högsta domstolen sådanasärskilda skäl förehgga att, trots brottslighetens art, frihetsberövandepåföljd inte borde väljas. bestämde påföljden till villkorligdom och böter. NJA 1985 s. 258. En 32-ärig kvinna körde sin bil omkringen mil, till större delen på motorväg. Alkoholkoncentrationen i hennes bloduppmättes till 2,1 %o. Tingsrätten dömde kvinnan till fängelse ,hovrätten sänkte till en månad. I båda instanserna företeddes läkarintyg, avvilka framgick bl. a. att kvinnan hade en tendens till ångestneurotiskareaktioner samt att hon genom alkoholförtäring försökte hantera sin oro ochängslan, ett alkoholmissbruk som sades ha karaktären av s. k. sekundäralkoholism. I högsta domstolen företeddes nya läkarintyg. Av dessa framgick attkvinnan hade vissa fobier, som tog sig uttryck bl. a. i panikkänsla vidinstängdhet, att hennes alkoholproblematik var på väg att bli påtaglig ochytterligt destruktiv samt att kvinnan hade allvarligt menade suicidtankar.Högsta domstolen fann med hänsyn till dessa uppgifter att det fanns särskildaskäl att trots brottets art inte döma till frihetsberövande påföljd. Ompåföljdsvalet anförde högsta domstolen vidare: Vid valet mellan villkorlig dom och skyddstillsyn är attmärka att sådan tillsyn jq och hjälp som kan beredasinom ramen för kriminalvård i frihet är ämnad för JuU 1985/86:6 fall då detgäller att motverka risken att den tilltalade fortsätter brottslig verksamhet.Enbart ett behov av stöd eller hjälp avses bli tillgodosett genom andra organän frivården, främst (prop. 1982/83:85 s.75). Detta har kommittill uttryck i den jämkning av lagtexten i 28 kap. 1 § BrB som skedde i sambandmed ändringar i BrB. I paragrafens 1 st. infördes dä lydelsen, attskyddstillsyn får ådömas för ett brott på vilket fängelse kan följa, om det medhänsyn till den tilltalades personliga förhållanden finns anledning anta attpåföljden kan bidra till att han avhåller sig från fortsatt brottslighet.Därigenom markerades sambandet mellan behovet av övervakning och hjälpåtgärder,å ena sidan, samt risken för återfall i brott, å den andra. ändradesförutsättningarna för villkorlig dom för att göra det möjligt att i störreutsträckning använda denna påföljd för förstagångsbrottslingar och andratillfällighetsbrottshngar. Därmed försköts också gränsen mellan villkorlig domoch skyddstillsyn, så att en ökad användning av den förra påföljden i ställetför den senare möjliggjordes. Högstadomstolen konstaterade att kvinnan levde under ordnade förhållanden ochregelbundet besökte psykiatrisk klinik, företrädesvis för samtalsterapi. Undersådana omständigheter fanns inte anledning att anta att skyddstillsyn skullevara påkallad för att avhålla kvinnan från fortsatt brottslighet. Högstadomstolen bestämde påföljden till villkorlig dom jämte 100 dagsböter. År1980 behandlade utskottet, med anledning av en motion, frågan om tingsrätternasval av påföljd för rattfylleri. För utskottet presenterades viss statistik.Materialet grundades på mål om rattfylleri där omständigheterna inte hadebedömts som mildrande och visade relationerna mellan antalet domar, i vilkapåföljden bestämts till skyddstillsyn eller villkorlig dom resp. fängelse.Utskottet konstaterade att materialet visade stora variationer; i länhade exempelvis dömts till villkorlig dom eller skyddstillsyn i ca 2,avfallen (relationen 1:35) medan motsvarande andel i utgjorde ca26,(1:2,8). Mellan domstolar i ett län noterades variationer i andelendomar på villkorlig dom och skyddstillsyn från (1:1) till (1:22).Vid några tingsrätter hade som statistiken avser över huvud tagetinte dömts till någon frihetsberövande påföljd för rattfylleri. Materialet isin helhet redovisas i betänkandet JuU 1980/81:1. Utskottet uttalade att det -även om vissa variationer måste accepteras i ett system med ett stort antal idömandet självständiga domstolar - var förvånande att olikheterna mellan skildatingsrätters påföljdsval var så stora som det i ärendet framlagda materialetpekade på och utskottet förordade att saken undersöktes närmare. Riksdagenföljde utskottet (JuU 1980/81:1, rskr. Regeringen har uppdragit åtutredningen (Ju 1980:05) om alkoholutandningsprov som bevismedel vidtrafiknykterhetsbrott () att göra den begärda undersökningen.Utredningens arbete behandlas nedan under . Körkortsingripandevid trafiknykterhetsbrott JuU 1985/86:6 Enligt 16 § 1 körkortslagen (1977:477) skall körkortet somregel återkallas om körkortshavaren har gjort sig skyldig till rattonykterheteller rattfylleri. med återkallelsen bestäms en spärrtid under vilkentid något körkort inte får lämnas ut. Spärrtiden är lägst en månad och . Vid rattfylleri skall spärrtiden bestämmas till lägst . I ställetför återkallelse kan varning under vissa omständigheter meddelaskörkortshavaren vid rattonykterhet. För att varning skall fä meddelas krävs attalkoholkoncentrationen i blodet under eller efter färden är lägre än 0,8 %ooch att omständigheterna är mildrande. I avvaktan på slutligt avgörande iäterkallelsefrågan skall körkortet återkallas tills vidare om det på sannolikaskäl kan antas att körkortet kommer att slutligt återkallas till följd av attkörkortshavaren har gjort sig skyldig till trafiknykterhetsbrott. Mål omåterkallelse prövas av länsrätten. Den normala spärrfiden vid rattonykterhet över 0,8 %c ochrattfylleri under 2%o är . Vid rattonykterhet under 0,8 %o tillämpas somregel en spärrtid i de fall då varning inte har ansettstillräcklig. Vid blodalkoholhalter över 2%c bestäms spärrtiden i allmänhet tillminst 18 månader. Är det fråga om upprepad trafiknykterhetsbrottslighetvarierar spärrtiden mellan . Körkortslagen innehåller även bestämmelser omomhändertagande av körkort vid misstanke om trafiknykterhetsbrott.Omhändertagande skall ske bl. a. om körkortshavaren vid förandet av motordrivetfordon, spårvagn eller motordrivet spårfordon på järnväg eller tunnelbana harföretett tydliga tecken på påverkan av starka drycker eller annat ämne.Misstänks körkortshavaren ha gjort sig skyldig till rattfylleri ellerrattonykterhet och hade han före färdens slut förtärt starka drycker i sådanmängd att alkoholkoncentrationen i hans blod uppgick till minst 0,5 %ci skallkörkortet omhändertas när resultatet av blodanalysen har erhållits, dock attomhändertagande inte skall ske vid misstanke om rattonykterhet näromständigheterna vid brottet kan anses mildrande. Om det föreligger synnerliga skäl får enligt 24 §körkortslagen återkallelse underlåtas eller spärrtid sättas ned, om det kan skeutan fara för trafiksäkerheten. Om återkallelse underlåts får varning meddelasi stället. I detta sammanhang kan erinras om att trafikmålskommittén isitt betänkande (SOU 1972:70-71) Rätten till ratten föreslog att villkorlig återkallelse av körkortet skulle kunna meddelas i stället för varning i dåvarande regelsystem vid rattonykterhet, om alkoholhalten i förarens blod inte överstigit l,2%o. Den villkorliga återkallelsen av körkortet skulle enligt förslaget kunna förenas med föreskrifter om att föraren skulle underkasta sig t. ex. läkarvård, nykterhetsvård, annan vård eller behandling. Förslaget avvisades i proposition 1975/76:155 om vissa körkortsfrågor. Föredraganden (s. 104-108) framhöll bl. a. att villkorlig återkallelse av körkortet, som inte förenades med körförbud, i praktiken hade samma innebörd som en allvarlig varning samt att - om den villkorliga återkallelsen förenades med körförbud - den å andra sidan skulle komma att utgöra en ovillkorlig återkallelse av kortare längd. hade i denna del inte något att erinra ( 1975/76:28, rskr. JuU 1985/86:6 Isamma betänkande tog emellertid trafikutskottet upp frågan om rehabilitering avförare med alkoholproblem, vilket ledde till att trafiksäkerhetsutredningenfick i uppdrag att utreda frågan om rehabilitering av personer som dömts förrattfylleri eller för rattonykterhet. ansåg dock isitt betänkande (Ds K 1980:6 s. 105) att frågan om utveckling av lämpligarehabiliteringsåtgärder för trafiknykterhetsbrottsling-ar borde bedömas ianslutning till behandling av frågan om motsvarande åtgärder för andrabrottslingar. Vid behandling av trafiksäkerhetsutredningens förslag (prop.1981/82:81, ) förutsattes det att rehabihteringsfrå-gorna skulle komma attbehandlas av frivårdskommittén; som bl. a. hade i uppdrag att studera frågan omkontraktsvård. Denna påföljd innebär vård i enlighet med ett behandlingsprogrami stället för ett frihetsstraff. förslag behandlas närmarei det följande under . Degrundläggande reglerna om personundersökning finns i lagen (1964:542) ompersonundersökning i brottmål. Syftet med personundersökning är att fåkunskaper om den tilltalades personliga förhållanden och om de åtgärder som kananses lämpliga för att främja hans anpassning i samhället och öka hansmöjligheter till personlig utveckling. Personundersökning skall äga rum om detprövas erforderligt (1 §). Ingen får dömas till fängelse ellermera eller till skyddstillsyn eller överlämnande till särskild vård utan attpersonundersökning har ägt rum. Personundersökning behövs dock inte om sådanutredning som avses med den är tillgänglig på annat sätt (2 §). Det ärdomstolen som beslutar om personundersökning (3 §). Personundersökningverkställs av tjänsteman inom skyddskonsulentorganisationen eller av personundersökaresom skyddskonsulenten utser (4 §). Om det under personundersökningenframkommer att den misstänkte är i behov av personligt stöd kanskyddskonsulenten förordna förtroendeman för honom om han samtycker till det. Enligtsamma lag får domstolen när skäl är till det förordna läkare att avgeläkarintyg om en misstänkt, s.k. §7-intyg (7§). Iårets budgetproposition uttalar chefen för att det,eftersom det är angeläget att övervakningen vid skyddstillsyn kan komma i gångomedelbart efter domen, är viktigt att ett väl genomarbetat övervakarförslagkan lämnas i personundersökningen. Enligt hans bedömning underlättas dettaarbete av om man i ökad utsträckning använder sig av förtroendeman underpersonundersökningstiden (prop. 1984/85:100, bil. 4, s. 105). () har granskat verksamheten med personundersökningar och föreslagitgenomgripande förändringar av personutredningsförfarandet. RRV anser att manbör överväga att ersätta det nuvarande personundersökningsinstitutet med ettmera flexibelt utredningsförfarande (Revisionsrapport , Dnr1983:661). Rapporten har överlämnats till . De frågor somrapporten behandlar övervägs inom departementet. juu 1985/86:6 Genomlagstiftning avskaffades fylleristraffet. infördes lagen(1976:511) om omhändertagande av berusade personer m. m. (LOB). De nyabestämmelserna trädde i kraft (prop. 1975/76:113, JuU 37,rskr. 351, SFS 1976:510, 905). Bestämmelserom körkortsregister finns i körkortsförordningen (1977:722). Körkortsregistretförs av trafiksäkerhetsverket och, beträffande vissa uppgifter,rikspoHsstyrelsen (90 §). När någon har tagits om hand enligt LOB skall polisenanmäla detta till trafiksäkerhetsverket (87 §) och verket skall föra inuppgifterna i registret (91 §). År1984 beslutade pä förslag av regeringen om vissa ändringar i LOB. Isamband härmed aktualiserades frågan om registrering i körkortsregistret avdem som omhändertagits enligt LOB. I betänkandet (SOU 1982:64)Frihetsberövanden vid bråk och berusning, som låg till grund för förslaget omändringar i LOB, hade LTO/föreslagit att rapporteringen ochregistreringen skulle slopas. Departementschefen fann det svårt att se att detnuvarande rapporteringssystemet då kunde undvaras och lade inte fram någotförslag om att avskaffa det. Iriksdagen väcktes motioner i ämnet. , som beredde ärendet,uttalade att frågan i första hand måste bedömas från trafiksäkerhetssynpunkt.Det fanns, ansåg utskottet, onekligen ett starkt samband mellanomhändertaganden enligt LOB och opålitlighet i nykterhetshänseende. Att sloparapporteringen från polisen skulle enligt utskottet i avsevärd mån försvårakörkortsmyndighetens möjligheter att rätt bedöma en körkortssökandes ellerkörkortsinnehavares förhållanden vad gäller kravet på ett nyktert levnadssätt.Utskottets slutsats var att polisens rapportering för registrering ikörkortsregistret då inte kunde undvaras, även om rapporteringssystemet hadevissa svagheter. Utskottet avstyrkte bifall till motionerna (prop. 1983/84:111s. 38 f, JuU 27 s. 38 f, rskr. Somtidigare har nämnts inträder ansvar såsom för rattfylleri enligt 4§ 1 mom.andra stycket TBL när föraren varit så påverkad av annat berusningsmedel änalkohol att det kan antas att han inte har kunnat föra tordonet på betryggandesätt (s.k. drograttfylleri). För dessa fall saknas motsvarighet tillpresumtionsregeln i tredje stycket som bygger enbart på alkoholkoncentrationeni förarens blod. Tillgruppen annat berusningsmedel än alkohol räknas enligt praxis sådana läkemedelsom till följd av sin sammansättning kan påverka reaktionsförmåga, omdöme ochuppmärksamhet samt andra motoriska och psykiska funktioner som är viktiga förtrafiksäkerheten. Det rör sig här främst om sömnmedel samt lugnandeoch smärtstillande medel, vilka ordineras som JuU 1985/86:6 läkemedel. Tillgruppen hör också preparat som inte alls eller sällan har medicinsk användning,såsom kokain, heroin, cannabis och ohka slags centralstimulerande medel(narkotiska preparat). Vidare hänförs till denna grupp ohka kemiskt-tekniskalösnings- och rengöringsmedel, t.ex. thinner och trikloretylen(sniffningsmedel). Kunskapenom olika preparats verkningar på de funktioner som är viktiga för körförmåganär ofullständig. Klart är emellertid att verkningarna varierar avsevärt intebara mellan olika preparat utan även när det gäller olika individer. expertgrupp har i en utredning (A 1977:11)rubricerat ca 300 substanser som ingår i olika läkemedel såsom potentiellttrafikfarliga och bland dem mer än 100 såsom speciellt trafikfarliga redan vidmedicinering i normala doser. Vissa andra läkemedel anses ge en påverkan som ärriskabel från trafiksäkerhetssynpunkt först vid överdosering eller vidförtäring tillsammans med andra läkemedel eller med alkohol (s. k.interaktioner). Detyper av bevisning som blir aktuella i mål om trafiknykterhetsbrott är normalt,förutom den misstänktes egna uppgifter, blodprovsanalys, urinprovsanalys,klinisk läkarundersökning jämte läkares uttalanden om graden och arten av denmisstänktes påverkan samt vittnesbevisning. Kliniskaläkarundersökningar förekom tidigare regelmässigt vid varje misstanke omtrafiknykterhetsbrott. uttalade sig för en översynrörande undersökningarna och anförde därvid (JuU 1979/80:11 s. 14 f) att detrutinmässiga användandet av läkarundersökningar kunde anses utgöra enmisshushållning med knappa resurser. I en proposition (prop. 1981/82:162)föreslogs därefter att de kliniska läkarundersökningarna fortsättningsvis skalläga rum endast vid misstanke om drograttfylleri och alltså i princip inte närmisstanken avser påverkan av endast alkohol. Förslaget godtogs av (JuU 1981/82:55, rskr. Detsaknas tillförlitligt underlag för att bedöma förekomsten av drogpå-verkadeförare i trafiken. Antalet misstänkta fall av rattonykterhetsbrott i ärca 22 000 . Genom analyser av blod- och urinprov från ett begränsaturval av misstänkta förare har enligt en undersökning som utförts vidstatens rättskemiska laboratorium uppskattats att av de undersökta förarnavar påverkade även av annat berusningsmedel än alkohol. Vid motsvarandeundersökning är 1981 var frekvensen . Deproblem som är förknippade med drograttfylleri har länge diskuterats i olika sammanhang. redovisade i ett betänkande (SOU 1967:41) vissa överväganden i frågan om läkemedel i trafik. Därefter ägnades frågan uppmärksamhet av trafiknykter- hetsbrottskommittén i ett betänkande (SOU 1970:61). Ämnet har behandlats även av utredningen (Ju 1980:05) om alkoholutandningsprov som bevismedel vid trafiknykterhetsbrott i delbetänkandet (Ds Ju 1981:13) Klinisk undersökning vid misstanke om trafiknykterhetsbrott. En omfattan de forskningsrapport i ämnet gavs ut med stöd från bl. a. brottsföre byggande rådet (Solarz, Läkemedelspåverkan och trafiken, 1978). Vid statens rättskemiska laboratorium arbetar man med att kartlägga 15 problemetmed drogpåverkade förare i trafiken och utveckla bättre analys- JuU1985/86:6 metoder.Med stöd från brottsförebyggande rådet och har, somframgått av det sagda, vid laboratoriet undersökts förekomsten av läkemedeloch narkotika hos bilförare misstänkta för trafiknykterhetsbrott. Endelrapport häröver har publicerats i en rapport från brottsförebyggande rådet övernarkotikautvecklingen (BRÅ Rapport 1982:2 s. 191 ff). Frågan ärockså berörd i en rapport från rådet över brottsutvecklingen år 1983 (BRÅRapport 1983:5 s. 64). En redogörelse för problemen finns vidare ien artikel i , s. 40 ff. Här bör också nämnas att statens väg- och trafikinstitut imars 1983 i en skrivelse till har begärt att få tillfälleatt utföra experimentella försök inom ramen för en forskning kringprestationsnedsät-tande effekter av droger av olika slag. Institutet pekarsärskilt pä att kunskapen om hur körförmågan påverkas av olika typer av drogeroch kombinationer av droger är mycket begränsad. Framställningen övervägs förnärvarande inom . behandlade utskottet motioner i vilka togs uppproblemet med narkotikapåverkade förare i trafiken. Utskottet förklarade sigdela motionärernas oro över det av allt att döma tilltagande bruket av olikanarkotiska medel hos fordonsförare. Vidare fann utskottet det angeläget attdetta allvarliga problem ges tillbörlig uppmärksamhet i arbetet på attförbättra trafiknykterheten. Utskottet uttalade vidare: Som framgått av redogörelsen i det föregående är detförenat med stora svårigheter att uppdaga och utreda sådana överträdelser avtrafikbrottslagen som innebär att föraren har varit påverkad av annat änalkohol; bl. a. är kunskaperna om vilka preparat som - ensamma eller ikombinationer - kan försämra körförmågan ofullständiga, och tillräckligtutvecklade analysmetoder för att praktiskt kunna bestämma koncentration avandra än ett fåtal ämnen i kroppen finns ännu inte. Problem som hänger sammanmed de nu behandlade frågorna rörande påverkade förare i trafiken är aktuellasåväl i som på många andra håll i världen, och de är fortlöpandeföremål för forskning och utvecklingsarbete. Mot denna bakgrund anserutskottet, som inte tar ställning till frågan om det är lämpligt att införa ensådan gräns som motionärerna förespråkar, att det saknas anledning förriksdagen att ta sådana initiativ som begärs i mofionerna. Utskottet avstyrkte bifall till motionsyrkandena.Riksdagen följde utskottet (JuU 1983/84:24, rskr. Vid 32:a-33:e session iReykjavik antog rådet en rekommendation till ministerrådet att låta utredaomfattningen av drogproblemet i trafiken i de nordiska länderna och attutveckla metoder för snabb och effektiv analys av förekomsten i organismen avnarkotika såsom cannabis och andra medel som verkar på det centralanervsystemet. ställde sig rådet tveksamt till om det var möjhgt,eller ens önskvärt, att fastställa en koncentrationsgräns för andra drogerefter samma modell som promillegränserna för alkohol. a. skulle - vilkethade påpekats av många remissinstanser - en indirekt verkan kunna bli att enviss mängd narkotika i kroppen som låg under gränsvärdet upplevdes somacceptabel (redog. 1985/86:4 s. 36). Gemensamprövning av ansvarsfrågan och frågan om juU 1985/86:6 körkortsåterkallelse