bet · G901JuU35 · 1985-12-31 00:00:00 — 111), Tidigareföreskrevs i 8 kap, 4 § andra stycket BrB att vid bedömande huruvida brottetvar grovt särskilt skulle beaktas bl, a. om det förövats genom inbrott.Lagändringen innebar att inbrott utgick bland de uppräknadeomständigheter som särskilt skall beaktas vid denna bedömning, I ställettillfogades som en sådan omständighet att gärningen varit av särskilthänsynslös art. Syftet med den gjorda lagändringen rörande rekvisiten förgrov stöld var att åstadkomma större restriktivitet när det gäller att bedömaen stöld som 11 1985/86. grov;beteckningen grov stöld skall sålunda bara användas i sådana fall JuU1985/86:35 som efter en allsidig bedömning framstår som särskilt kvalificerade.I lagstiftningsärendet underströks att enbart det förhållandet att en stöldförövats genom inbrott inte bör få till följd att gärningen bedöms som grovstöld. Större avseende bör fästas vid det obehag och lidande som etthänsynslöst tillvägagångssätt vid stölden medför än vid tillvägagångssättet somsådant, I förgrunden träder därvidlag, enligt vad som också framhölls, sådanaförfaranden som innebär angrepp på den personliga integriteten eller störningarav vad som räknas till hemfriden. Beträffande inbrott som kvalifikationsgrundbetonades vidare i förarbetena att det givetvis är av betydelse var och närinbrottet äger rum och att det är naturligt att eft inbrott i någons bostadbedöms som allvarligare än ett inbrott i ett vindskontor eller en lagerlokal. Den domstolspraxis som föreligger på området innebär atten inbrottsstöld i en bebodd lägenhet i princip bedöms som grov stöld (se bl.a. NJA 1976 s. 414 och NJA 1982 s, 102), Utskottet har behandlatmotionsyrkanden som i allt väsentligt har överensstämt med de nu aktuella.Motionsyrkandena har avstyrkts (JuU 1980/81:26 s. 5, 1983/84:24 s. 16f,1984/85:38 s, 15 0, har avlämnat sitthuvudbetänkande (SOU 1986: 13-15) Påföljd förbrott, I det omfattande betänkandet behandlas bl. a, allmännaregler för påföljdsval och straffmätning samt frågorom brottens straffskalor.Kommittén diskuterar, bland många andra ämnen, hur man bör uppfatta straffvärdethos ett stöldbrott som förövas genom inbrott och hur straffmätningen bör ske isådana fall. Kommitténs förslag i detta avseende ingår som en del i densystematiska genomgång som görs i betänkandet. Mot bakgrund av vad nu har sagts och med beaktande av detberedningsarbete i ämnet som kan förutses komma att inledas i regeringskanslietinom kort anser utskottet att det saknas anledning för att initieranågon lagändring med anledning av motionsyrkandena. Utskottet avstyrker därförbifall till motionerna 606 och 607 i nu behandlade delar. I motion 609 tas upp vissa frågor om hur preskriptionstidför brotten stöld och häleri bör beräknas. Motionären anser att en särregleringbör införas för sådana fall när en tjuv först behåller stöldgodset under långtid och därefter avyttrar godset. Då bör utgångspunkten för beräkning avpreskriptionstid vara själva avyttringen i stället för tillgreppet, anförs deti motionen. De allmänna bestämmelserna om åtalspreskription finns i 35kap, brotts balken (BrB), De innebär att påföljd för ett brott inte får ådömas om den misstänkte inte har häktats eller erhållit del av åtal för brottet inom visstid från brottet. Denna tid är bestämd till olika antal år beroende på det straff som högst kan följa på brottet. Preskriptionstiden är om på brottet inte kan följa svårare straffan fängelse , om svåraste straffet är högre men inte över fängelse , om svåraste straffet är högre 'O men inteöver fängelse , om svåraste straffet är fängelse JuU1985/86: 35 och slutligen om fängelse pålivstid kan följa på brottet (I §), Insdtutet åtalspreskription brukar rättspolidskt motiverasmed att statens straffanspråk inte bör upprätthållas ;straffbehovet försvagas allteftersom tiden löper, och från allmänpreventivsynpunkt är det därför inte lika nödvändigt att för läng tid sedan begångnabrott blir beivrade som att så sker med brott som ännu är aktuella i det allmännamedvetandet. Ett annat skäl som brukar tillmätas betydelse är att det skulledrabba den misstänkte onödigt hårt att behöva riskera att läng tid efterbrottet ådömas straff som kanske äventyrar den tillvaro han byggt upp för sig. För stöld och häleri (normalbrott) är straffmaximumfängelse i högst . Det innebär att brotten preskriberas . Vid grova sådana brott - straffmaximum fängelse fyra resp,- är preskriptionstiden tio är. Preskriptionstiden löper enligt huvudregeln från den dagdå brottet begicks (4 §). Att beräkna preskriptionstiden för ett brott innebärvanligtvis inga större problem; det brukar inte vara svårt att fastställa närett visst brott har begåtts, I fråga om huvudformen av häleribrottet (någon köpersådant som är frånhänt annan genom brott eller tillgodogör sig det eller tareljest sådan befattning därmed som är ägnad att försvåra dess återställande)har det emellertid länge rått delade meningar om når preskriptionstiden skallanses börja löpa. Fyra olika metoder har diskuterats och ingående belysts i denjuridiska litteraturen. Frågan torde dock numera vara löst genom ett avgörandeav högsta domstolen är 1984 (NJA 1984 s, 564). intog därståndpunkten att preskriptionstiden i princip skall räknas från den förstahandling som utgör ett fullbordat häleri. åtgärder av gärningsmannenvarigenom han tillgodogör sig egendomen eller varigenom egendomensåterställande till ägaren försvåras inverkar sålunda inte påpreskriptionstiden. Undantag från denna princip är visserligen tänkbara,uttalade högsta domstolen, men det får då förutsättas vara fråga om fall därden eller de senare hälerihandlingarna inte kan anses naturligt ligga i linjemed den första handlingen eller om andra särpräglade situationer. motiverade utförligt i sin dom den valdametoden för preskriptionstidsberäkning. Som skäl anfördes bl, a, att, om man skulle låta preskriptionstiden för hela häleribrottsligheten räknas först från det att gärningsmannens innehav av den aktuella egendomen upphörde, detta i många fall skulle medföra att någon preskriptionstid inte började löpa eller i vart fall att preskriptionstiden började löpa först efter det attden grundläggande hälerihandlingen företogs. En sådan ordning ansågs ej vara tillfredsställande från de synpunkter som uppbar preskriptionsinstitutet och inte heller väl förenlig med vad som fick anses gälla beträffande preskriptionstid vid andra, närliggande brott. Vidare framhölls att en sådan beräkning av preskriptionstiden skulle medföra vissa konsekvenser i fråga om förhållandet till andra brott, närmast stöldbrottet, som inte kunde 1 Det sagda gällde åtminstone i huvudsak också när en JuU1985/86: 35 hälaresbefattning med egendomen, efter det att han mottagit den, inte begränsadesig till att han hade den kvar utan innefattade även ett eller fleraförfaranden som i och för sig uppfyllde rekvisiten för häleri. sett sammainvändningar ansågs sålunda kunna riktas mot en ordning. enligtvilken för sådana fall preskriptionstiden skulle räknas från det sista av dessaförfaranden eller preskription skulle beräknas successivt för varje sådantförfarande för sig. Härefter har högsta domstolen i en dom, som meddelades idecember 1985, haft uppe till bedömning frågan om ålalspreskripdon av ettstöldbrott som omfattat även senare av gärningsmannen företagnahälerihandlingar beträffande stöldgodset (NJA 1985 s, 796), uttalade att den som har begått en stöldenligt vedertagen princip inte kan dömas särskilt för häleri beträffande denbefattning som han efter brottet har tagit med den tillgripna egendomen. Attgöra avsteg från denna princip för det fall stöldbrottet är preskriberat är, anfördehögsta domstolen, knappast förenligt med den ståndpunkt som i rättsfallet NJA1984 s, 564 intagits i frågan om preskription av häleribrottslighet sominnefattar flera på varandra följande handlingar beträffande samma egendom. Desakskäl som anförts i det avgörandet talar i samma mån mot en ordning enligtvilken preskription skulle räknas för varje befattning av hälerikaraktär somtjuven tar med stöldgodset, uttalades i domen. fann attätalspreskription av ett stöldbrott som huvudregel bör omfatta också senare avgärningsmannen företagna åtgärder varigenom han har tillgodogjort sigegendomen eller försvårat dess återställande till ägaren: preskriptionstidenskall därvid räknas från det att stölden fullbordades. Utskottetvill för sin del anföra följande. Bakom motionärens begäran om ändring avpreskriptionsfristen vid vissa fall av stöld ligger bl, a, en önskan att detskall råda samstämmighet i fråga om preskriptionstiderna för stöld och häleri.Motionären synes därvid utgå ifrån att preskriptionstiden för häleribrottnormalt skall beräknas enligt en annan metod än den som högsta domstolen,enligt vad som redovisats, har ansett böra tillämpas. Nackdelarna med ensådan metod, som i många fall skulle medföra att preskriptionstid började löpaförst mycket läng tid efter den grundläggande hälerihandlingen, har framhållitsav högsta domstolen. Mot bakgrund av den rättspraxis som utbildats på detaktuella området och som enligt utskottets mening har goda skäl för sig anserutskottet att det saknas anledning för att begära förslag omlagändring i enlighet med motionärens önskemål. Utskottetavstyrker bifall till motion 609, I motion 605 kritiseras den nuvarande ordningen i fråga ombetalning av böter som ådömts av domstol. Motionären efteriyser en möjlighetför den bötfällde att frivilligt kunna få betala böterna utan att indrivningföretas av kronofogdemyndigheten. Böter ådöms av domstol. Bötesstraff kan också åläggas avåklagare 1985/86:35 genom strafföreläggande och av polisman genomföreläggande av ordningsbot. Enligt I § bötesverkställighetslagen (1979: 189)verkställs bötesstraff genom uppbörd eller indrivning. Regeringen bestämmer ivad mån verkställighet skall ske genom uppbörd. Uppbörd innebär att den bötfällde frivilligt erläggerbetalning till den myndighet som regeringen bestämmer (4§), Uppbörd får ske såsnart det ifrågavarande avgörandet har meddelats (2 §), Om uppbörd inte sker skall kronofogdemyndigheten driva inböterna (6§), Indrivningen inleds genom att den bötfällde avkrävs betalning(7S), Utmätning kan sedan tillgripas (9§). Indrivningen får inte ske förrän domenhar vunnit laga kraft eller föreläggandet har godkänts (2 §). Regeringen har som sagts befogenhet att bestämma ivad mån uppbördsförfarandet skall användas (I §). 1 3 §bötesverkställighetsförord-ningen (1979: 197) har regeringen föreskrivit attuppbördsförfarandet skall användas vid verkställighet av bötesstraff på grundav föreläggande. Någon föreskrift om att uppbörd får ske även i fråga om bötersom ådömts av domstol har inte meddelats. Vad nu sagts innebär att böter som ådömts av domstol kanbetalas endast genom indrivning av kronofogde. Vid bötesverkställighetslagens tillkomst fannsredan i tillämpning ett särskilt uppbördsförfarande för böter som ålagts inomordningsbots- och strafföreläggandesystemen. Förfarandet innebär att den misstänktei samband med att föreläggandet utfärdas ges tillfälle att frivilligt betalaböterna till över postgiro. Vid arbetsrutinerna användsADB-teknik, 1 förarbetena till bötesverkställighetslagen (se prop, 1978/79:40s, 23 f) berörde departementschefen fördelarna med uppbörds- , systemet. Bl, a,uttalades att det ligger helt i linje med de strävanden man haftinom straffprocesslagstiftningen och även kriminalvårdslagstiftningen attverkställigheten av en påföljd kommer så snabbt som möjligt efter brottet. Detsades vidare att man genom uppbördssystemet kan reducera sådan ofrivillig"kreditgivning" från statens sida som förekommer inomindrivningssektorn. Vidare underströks att användning av ADB för allbötesuppbörd leder till rationalisering av verkställigheten. harockså ställt sig bakom ett uttalande av chefen för vidbötesverkställighetslagens tillkomst enligt vilket den centrala uppbörden närden är fullt utbyggd i princip bör inbegripa även böter, viten m,m, som harådömts av domstol, i den mån systemtekniska eller kostnadsmässiga skäl intelägger hinder i vägen (prop, 1978/79:40 s, 23 f, LU 10. rskr. Utskottet har behandlat ett motionsyrkande av istort sett samma innebörd som det föreliggande (JuU 1984/85: 38 s, I7ff).Utskottet, som i sitt av godkända betänkande avstyrkte bifall tillmotionsyrkandet under hänvisning till pågående överväganden inom ,uttalade följande. Det är enligt utskottets mening närmast en självklarhetatt den som av domstol döms till ett bötesstraff bör kunna på ett enkelt sättfrivilligt betala böterna.Utskottet vill särskilt framhålla att den dömde har ett berättigat JuU 1985/86:35 krav på att med minsta möjliga krångel kunna göra rätt för sig gentemot detallmänna. En bötfälld bör inte heller i onödan bli föremål för en sådan åtgärdsom indrivning, vilken otvivelaktigt för den enskilde kan framstå som en ingripandeoch obehaglig åtgärd. Till vad nu har sagts kommer det förhållandet att ettförenklat system för inbetalning av domstolsböter synes vara ekonomisktmer fördelaktigt för staten än nuvarande ordning. Det sagda innebär attutskottet delar motionärens uppfattning om behovet av en reform för betalningav böter som ådömts av domstol. 1 proposition 1985/86: 155 (), somnyligen överiämnats till , föreslås en lagreglering av detADB-register som används inom exekutionsväsendet, det s.k, utsökningsregistret.Det föredragande statsrådet uppger också i propositionen (s, 21) att det inomregeringskansliet övervågs ett förslag från samarbetsorganet förrättsväsendets informationssystem () om ett ADB-baserat system för uppbördav domstolsböter m, m. Förslaget går ut på att den som av allmän domstol harådömts böter eller ålagts att betala vite eller ett rättsverkansbelopp skallkunna frivilligt betala in beloppet till . Om betalning skerpå det sättet kommer någon registrering av domen eller beslutet inte att ske iutsökningsregistret, anför statsrådet. Innan förslaget kan genomföras återståren del systemutvecklingsarbete; statsrådet utgår dock från att arbetet skallkunna slutföras . Utskottet, som inte har ändrat sin inställning tillbehovet av en reform i fråga om betalning av böter som ådömts av domstol, utgårfrån att det pågående arbetet med att åstadkomma en lämplig ordning bedrivs medstörsta skyndsamhet. Eftersom utskottet sålunda förutsätter att förhållandenapå området kommer att förbättras anser utskottet att någonriksdagens åtgärd inte är nödvändig. Med det sagda avstyrks bifall till motion 605, 1 motion 622 begärs en översyn av lagen (1960:418) omstraff för varusmuggling (varusmugglingslagen), I motionsmotiveringen uttalasatt påföljden vid grov varusmuggling ofta onyanserat fastställs till fängelsemed hänsyn till allmänpreventionen medan det finns flera fall där villkorligdom torde vara den riktiga påföljden. Med tanke på att lagstiftningen rymmerförfaranden från de allra enklaste förseelser till grövsta tänkbara brott bordeenligt motionärerna spännvidden i straffmätningen vara i motsvarande gradbred. Motionärerna skisserar en reform av varusmugglingslagen så attstraffvärda beteenden medför straff och förfaranden av ekonomisk natur i störreutsträckning leder till ekonomiska sanktioner. Varusmugglingslagens straffbestämmelser omfattar främstdels in- och utförsel av gods i strid mot förbud, dels undandragande av tulleller annan allmän avgift. Bestämmelserna om det centrala brottet, varusmuggling, gesi 1 §. Där föreskrivs i första stycket straff för den som för in varor tillriket eller för ut varor därifrån utan att ge det till känna för vederbörligmyndighet, 1 andra stycketföreskrivs straff för den som lämnar oriktig uppgift i tulldeklaration JuU1985/86: 35 eller påannat sätt vilseleder i samband med tullbehandling av gods. gärningenskall bedömas som brott gäller i övrigt att tull eller annan allmän avgiftundandras statsverket eller att in- eller utförseln sker i strid mot förbud.Såsom varusmuggling anses även vissa andra förhållanden som Straffskalan för varusmuggling av normal svårhetsgradinnefattar böter eller fängelse i högst eller, om smugglingen gälltnarkotika, fängelse i högst tre är. Om varusmuggling som avser underlätenhetatt ge in- eller utförsel till känna med hänsyn till godsets värde och övrigaomständigheter är att anse som ringa, är straffet enligt 2§ endast böter, högst1000 kr., eller, om smugglingen gällt narkotika, böter eller fängelse högst sexmånader. För grov varusmuggling är straffet enligt 3 § fängelse lägst sex månaderoch högst eller, om smugglingen gällt narkotika, lägst två och högst tioår. När det gäller bedömningen av om ett varusmugglingsbrottär grovt skall enligt lagtexten särskilt beaktas om brottet förövatsyrkesmässigt eller avsett gods av betydande myckenhet eller värde eller eljestvarit av särskilt farlig art eller, om gärningen har gällt narkotika, den iövrigt utgjort led i en verksamhet av särskilt hänsynslös art, I 5§ straffbeläggs motsvarande gärningar som anges i 1 och4§§, men som inte skett uppsåtligen utan av grov oaktsamhet, Ytteriigarestraftte-stämmelser gäller olovlig befattning med smuggelgods (6S) ochbristande tillsyn över transportmedel (7§), Till komplettering av den straffrättsliga regleringen harefter mönster av skatte- och avgiftstilläggen på beskattningsområdet fr. o,m.den 1 april 1986 på tullområdet införts en administrativ sanktion, tulltillägg.Sanktionen riktar sig i huvudsak mot vissa brister vid fullgörandet av anmälnings-och uppgiftsskyldigheten i tullbehandlingen av kommersiell import.Tulltillägget är av undandragen tull, skatt eller införselavgift. Detpåförs den som är tullskyldig för varan och beslutas av tullmyndighet.Bestämmelser i ämnet har upptagits i tullagen (1973:670). Tulltillägg kanpåföras oberoende av om gärningen också beivras i straffrättslig ordning, 1lagstiftningsärendet har emellertid i varusmugglingslagen införts enåtalsbegränsningsregel beträffande gärningar som kan föranleda bl, a.tulltillägg. Åtal får i dessa fall väckas endast när det med hänsyn tillbrottets allvarliga art eller i övrigt finns särskilda skäl till det (prop.1985/ 86:41, SkU 1985/86:8, SFS 1985: 1093 f), I ett av beredningsgruppen för tullagstiftningsfrågorförra året framlagt betänkande (Ds UD 1985:4) Översyn av tullagstiftningenuttalar beredningsgruppen (s, 84) att det är angeläget att frågan om enmodernisering av varusmugglingslagen tas upp, I det nämndalagstiftningsärendet (prop. s, 33) uttalar chefen för atthan delar den uppfattningen (jfr SkU 1985/86: 24 s, 10 f), I sitt framlagda huvudbetänkande (SOU 1986:13-15) Påföljd för brott redovisar fängelsestraffkommittén sina överväganden om straff systemet, om straffvärdet (straffskaleöversyn) och om frågan rörande överförande av brott från specialstraffrätten till och vice 15 versa m,m. Dessa överväganden gäller bl, a. straffbestämmelserna i varu- JuU1985/86: 35 smugglingslagen (SOU 1986: 14 s. I80ff och s, 380ff), I fråga om motionärernas påstående om en onyanseradstraffbestämning vid grov varusmuggling kan nämnas att sammanlagt 95personer dömdes för sådant brott. Flertalet fall avsåg smuggling av narkotika,I 84 av fallen bestämdes påföljden till fängelse, I tre fall blev påföljdenskyddstillsyn och i fyra fall villkorlig dom. Utskottet vill för sin del framhålla att de nuvarandestraffskalorna i varusmugglingslagen (som sträcker sig från allmänthötesminimum till fängelse ) väl inrymmer möjligheter till den bredd ispännvidden vid straffmätningen som motionärerna efterlyser. Förpåföljdsbestämningen i det särskilda fallet gäller - såsom vid all annanpåföljdsbestämning - de allmänna reglerna härom i , och dessalämnar fullt utrymme för en sådan nyanserad tillämpning som motionärerna synesönska. Härtill kommer, som framgått av det föregående, att , i linjemed mo-tionsönskemålet, beslutat om en kompletterande administrativekonomisk sanktion på området, s, k, tulltillägg. Den av motionärerna begärda översynen är mot dennabakgrund inte påkallad. Någon anledning för att ta något initiativ isaken föreligger desto mindre som varusmugglingslagen, enligt vad sagts,berörs av pågående och aviserat översynsarbete. Utskottet avstyrker bifall tillmotion 622, I motion 703 anförs att samhället bör skyddauppgiftslämnare som hjälper myndigheterna att beivra brott m, m. Motionärenpekar bl, a, på att vittnen ibland vägrar att lämna uppgifter av rädsla förrepressalier. Motionären anför vidare att personer som avslöjar exempelvis attbrott begås pä arbetsplatsen ofta blir utfrusna eller trakasserade pä skildasätt. Vidare påstås att det förekommer att polis "läcker" uppgifterom vem som angett en brottsling med påföljd att angivaren angrips avbrottslingen. Utskottet har vid ett flertal tillfällen tagit upp detallvarliga problemet att vittnen och målsägande i rättegångar, kanske framförallt i narkotikamål, utsätts för våld eller hot om våld och hyser rädsla föratt vittna. För en utförlig redogörelse hänvisar utskottet till betänkandet JuU1983/84:24 s, 12 ff. Här kan lämnas följande sammanfattning. Domstolsförhandlingar är i princip offentliga, vilketinnebär att åhörare har rätt att vara närvarande. a, sekretesskäl får domstolen i vissa angivna fall förordna att förhandlingen helt eller delvis skall hållas inom stängda dörrar. Någon möjlighet att förordna härom för att t, ex, vittnen skall kunna tala fritt utan att hämmas av åhörares närvaro finns inte. Rättens ordförande kan emellertid visa ut den som stör eller uppträder otillbörligt. Om bl, a, ett vittne inte fritt vågar säga sanningen i en parts närvaro får rätten besluta att parten inte skall vara närvarande under förhöret. Vittnets berättelse skall dä läsas upp för parten när han åter är närvarande, - Det finns större möjligheter att förordna om handläggning inom stängda dörrar om den tilltalade är , 16 Ett motionsyrkande om vidgade möjligheter att förhöravittnen utan JuU 1985/86:35 närvaro av åhörare behandlades av utskottet år1980, Utskottet, som remissbehandlat motionen, ansåg att det fanns stöd föruppfattningen att åtgärder i den riktning som förespråkades i motionen varpåkallade. Vittnens rädsla för bl, a, tilltalade och åhörare och minskadbenägenhet att inställa sig inför rätta hade påvisats. Utskottet, somkonstaterade att intresset bakom motionen svårligen kunde tillgodoses utan attprincipen om domstolsförhandlingarnas offentlighet träddes för när, ansåg atten närmare undersökning i ämnet borde komma till stånd. Detta gavs regeringentill känna (JuU 1980/81:5, rskr. har i betänkandet (SOU 1982:26)Översyn av 1 Processen i tingsrätt tagit upp den aktuellafrågan. Bl, a, föreslås en lagändring som innebär att, om det kan antas att ettvittne av rädsla eller annan orsak inte fritt berättar sanningen på grund avparts eller åhörares närvaro, rätten får förordna att parten eller åhörareninte får vara närvarande vid förhöret. förslag beredsför närvarande inom . Utskottet har med anledning av en motion uttalat(JuU 1982/ 83:20 s. 27) att utskottet anser det angeläget att man sä effektivtsom möjligt söker förhindra att vittnen och andra som lämnar uppgifter i rättegångarblir utsatta för hotelser eller andra repressalier; detta inte bara av hänsyntill enskilda personer utan också för att rättskipningen skall fungeratillfredsställande. Utskottet pekade i sammanhanget på att straffet förövergrepp i rättssak i detta syfte hade skärpts kraftigt (se JuU 1981/82:49 s, 24) och att särskilda överväganden i fråga om skydd för vittnen pågårinom . Vad härefter gäller motionärens påstående om problem förbrottsanmälare med anledning av "läckor" under polisutredning villutskottet anföra följande. Enligt sekretesslagen (1980: 100) gäller som huvudregelsekretess i utredning som sker enligt bestämmelserna om förundersökning ibrottmål och i bl, a, polismyndighets verksamhet i övrigt för att förebygga,uppdaga, utreda eller beivra brott. Sekretessen gäller för uppgift om enskildspersonliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskildeeller någon honom närstående lider skada eller men om uppgiften röjs.