bet · G901JuU6 · 1985-12-31 00:00:00 — JuU 1985/86: Idetta betänkande behandlar justitieutskottet fem motioner som tar upp vissafrågor med anknytning till lagstiftningen om trafiknykterhetsbrott. De gällerfrämst påföljderna samt frågor som hänger nära samman med dem, t. ex.promillegränserna, personutredning, vård och behandling av rattfyllerister ochfingsrätternas påföljdsval i rattfyllerimål. Vidare tas upp vissa frågor omåterkallelse av körkort. Utskottetuttalar förhoppningar om att pågående överläggningar och överväganden i ämnetinom kort skall leda till konstruktiva resultat samt avstyrker bifall tillsamtliga motioner. Imotion 1983/84:1776 av () anhålls att hemställer omutredning rörande villkorligt återkallande av körkort i enlighet med vad som imotionen anförts. Imotionen redogörs för försök med villkorligt återkallande av körkort som skallha ägt rum i . Motionären anför att det finns starka skäl för attverksamheten skall ha stöd i lagstiftningen för att på så vis få en vidaretillämpning. Verksamhetenskulle gå ut på att den som misstänks för trafiknykterhetsbrott får behållasitt körkort under förutsättning att han genomgår behandling föralkoholmissbruk. Om han bryter behandlingen eller inte följer läkarensföreskrifter skall läkaren anmäla detta förhållaiide tilllänsstyrelsen som har att genast besluta om körkortets omhändertagande. Imotion 1984/85:419 av () hemställs 1. att som sin mening ger regeringen tillkänna vad som har anförts i motionen om bibehållande av fängelsestraff förrattonykterhet, 2. att som sin mening ger regeringen tillkänna vad som har anförts i motionen om införande av en fast gräns för tillåtenmängd narkotika i kroppen vid framförande av fordon, 3. att som sin mening ger regeringen tillkänna vad som har anförts i motionen om anmälan till körkortsregistret. Imotionen anförs att det vid en forskarkonferens, anordnad av statens väg- ochtrafikinsfitut, redovisats att i var tredje dödsolycka i trafiken är en Detta torde enligt motionären belägga JuU 1985/86:6vikten av att fängelsestraffet bör behållas. Motionären anför vidare att, enligt en rapport frånforskare vid statens rättskemiska laboratorium, av de bilförare som år1982 misstänktes för trafiknykterhetsbrott var påverkade av narkotika. Enligtmotionären finns det nu skäl för att införa en fast gräns för tilläten mängdnarkotika i kroppen vid framförande av fordon. Slutligen anför motionären att rapporter om fylleri böranmälas till körkortsregistret. Sådana rapporter har enligt motionären varit avcentral betydelse för den förebyggande körkortskontrollen. I motion 1984/85:1657 av () och MargitSandéhn (s) yrkas att hos regeringen begär förslag om sådant tilläggi lagstiftningen att personundersökning görs obligatorisk vid misstanke omrattfylleri. Att rutinmässigt göra personundersökningar i mål där denåtalade misstänks för rattfylleri skulle enligt motionärerna ge en bättre grundför en rättvis bedömning av påföljdsvalet och innebära att kurativa insatserkunde sättas in på ett tidigt stadium. I motion 1984/85:1660 av () föreslås attriksdagen hos regeringen begär förslag till ändrad lagstiftning så attrattfylleristraffet och körkortsindragningen utdöms vid ett och samma tillfällei en gemensam dom. I motionen anförs att en domstol, länsrätten,fortsättningsvis bör handlägga rattfyllerimålen och vid domslutet göra ensamlad bedömning av den tilltalades situation samt avväga tiden förkörkortsindragningen med hänsyn till bl. a. den tilltalades behov av bil vidyrkesutövning så att straffet så långt möjligt får jämförbar effekt på olikayrkeskategorier. I motion 1984/85:2396 av () hemställs attriksdagen begär förslag till lagstiftning om påföljder vidtrafiknykterhetsbrott i enlighet med vad som anförts i motionen. Motionären anför inledningsvis att flera decenniersframgångsrikt arbete har lett till att den svenska genomsnittliga bilföraren nulärt sig att inte kombinera alkohol och trafik. Detta har dock enligtmotionären inte lyckats beträffande unga förare och förare med alkoholproblem.Motionären anser därför att dagens trafiknykterhetsproblem är hur.trafiksäkerheten skall kunna ökas ytterligare på detta område med oförminskadeekonomiska resurser. Vad som måste ske är alltså att effektiviteten itrafiksäkerhetsarbetet beträffande de unga och de som har alkoholproblem ökassamtidigt som den inte minskas beträffande övriga förare. Härefter diskuterar motionären allmänpreventionensbetydelse på området. Han anför att fängelsestraffet inte torde vara likanödvändigt som tidigare för att upprätthålla trafiknykterhetensallmänpreventiva effekt. Höga böter och körkortsåterkallelse torde enligtmotionären i flertalet fall vara tillräckligt för att nå liknande effekt ochdessutom kan skyddstillsyn användas i inte ringa utsträckning. Motionärenaiiför också att nuvarande praxis med ovillkorligt fängelsestraff vid felfrikörning bryter mot den grundläggande principen om ett rimligt och rättvistförhållande mellan brott och straff. Motionären anför vidare att det säkertskulle vara en vinst för trafiksäkerhetenatt lägga de resurser som läggs på fängelse på ökad juU 1985/86:6trafikkontroll med ökad upptäcktsrisk som följd och på andra trafiksäkerhetsåtgärder. Motionären anför vidare att moralbildningen och allmänhetenstilltro till att lagstiftaren ser allvarligt på trafiknykterhetsbrott skullekunna stärkas ytterhgare av en sänkning av den nedre straffbarhetsgränsen till0,3 %c, även om en viss lindring i straffmätningen infördes. Motionären anför vidare att rättviseproblemet ellerproblemet med likhet inför lagen beträffande påföljdsvalen vid rattfylleri ärett allvarligt rättssäkerhetsproblem . Motionären pekar på att det finnsflera alternativ till normalstraffet, en månads fängelse, och att vissa tingsrätteranvänder icke frihetsberövande påföljd i av fallen, medan andratingsrätter använder påföljden endast i några enstaka procent av fallen elleraldrig. Enligt motionären torde en större användning av bötesstraffet irattfyllerifall utan konkret trafikfara vara nödvändig för att likheten införlagen skall återställas till en rimlig nivå. Mofionären anser dessutom attpersonundersökning och/eller § 7-undersökning rutinmässigt måste göras för attge underlag för en likformig användning av skyddstillsyn. Mofionären tar också upp frågan om behandling som påföljdför rattfylleribrott och anför att påföljden kontraktsvård bör kunna kommatill flitig användning beträffande rattfylleri. Med i bilden bör enligtmotionären komma frågan om körkortsåterkallelse och möjligheten att återfåkörkortet snabbare än vanligt. Motionären tar också upp förhållandena i och anför atten åtgärd som där visat sig vara effektiv är att utfärda provisoriska körkortför unga bilförare, något som begränsar utsattheten hos dessa till dess att defått tillräcklig erfarenhet. Motionären anför vidare att i anseskörkortsåter-kalldsen vara den effektivaste påföljden. Motionären skissar också på ett förslag till nytrafiknykterhetslagstiftning. I denna del anför han att en nedre promillegränspå 0,3 %o behövs, men att en övre promillegräns är obehövlig och dessutomvilseledande. I detta sammanhang tar motionären också upp frågor som gällerkontroll och förundersökning. Beträffande påföljden anför motionären att böter,körkortsåterkallelse och 14 dagars fängelse bör vara normalstraffet när någonför första gången gör sig skyldig till ett trafiknykterhetsbrott och detta inteär förenat med någon konkret trafikfara. Vidare bör skyddstillsyn och iframtiden kontraktsvård ofta kunna användas som påföljd. Avslutningsvis tar motionären upp kriminalvårdens roll ochförordar försök med att påbörja behandling avrattfylleristers alkoholproblem. Trafikbrottslagen m. rri. Bestämmelser om straffrättsligt ansvar förtrafiknykterhetsbrott finns i 4 § trafikbrottslagen (1951:649), TBL. Ilagrummet skiljs mellan ett grövre brott (rattfylleri) och ett lindrigare brottför vilket brottsbeteckning saknas i lagen men som i allmänhet brukar benämnasrattonykterhet. 1* 1985/86. Enligt 1 mom. första och andra styckena inträder ansvarför rattfylleri när JuU 1985/86:6 förare av motordrivet fordon eller spårvagnhar varit så påverkad av starka drycker eller annat berusningsmedel att det kanantas att han inte på betryggande sätt har kunnat föra fordonet ellerspårvagnen (s.k. kliniskt rattfylleri). Tredje stycket innehåller enpresumtionsregd enligt vilken den som har fört motordrivet fordon ellerspårvagn efter att ha förtärt starka drycker i sådan mängd attalkoholkoncentrationen i hans blod under eller efter färden uppgick till 1,5 %oeller däröver, skall anses ha varit så påverkad av starka drycker som harsagts (s. k. promillerattfylleri). Straffet för rattfylleri är fängelse i högst eller,om omständigheterna är mildrande, böter, dock lägst 25 dagsböter. Det lindrigare brottet rattonykterhet bygger uteslutandepå den alkoholkoncentration som har uppmätts i förarens blod. Enligt 2 mom.skall sålunda den dömas som framfört motordrivet fordon eller spårvagn efteratt ha förtärt starka drycker i sådan mängd att alkoholkoncentrationen i hansblod under eller efter färden uppgick till minst 0,5 men inte till 1,5 %o.Straffet för rattonykterhet är dagsböter, lägst tio, eller fängelse i högst sexmånader. Rattonykterhet är emellertid subsidiärt till det svårare brottetrattfylleri. Om det styrks att föraren har varit så påverkad av alkohol att haninte har kunnat föra fordonet på ett betryggande sätt, kan han alltså dömas förrattfylleri, även om alkoholkoncentrationen i blodet under eller efter färdeninte uppgick till 1,5 %o. Som regel bör för en fällande dom enligt promillereglernaförutsättas att blodanalys skett (NJA 1984 s.637). I 4 § TBL har begreppet motordrivet fordon samma innebördsom i 2 § vägtrafikkungörelsen (1972:603) och avser alltså motorfordon,traktorer, motorredskap och terrängmotorfordon. Från promillereglernas tillämpningsområdehar emellertid genom lagstiftning är 1978 enligt 3 mom. undantagits förare av motordrivetfordon, som är avsett att föras av gående. Regler om ansvar för onykterhet vid framförande avmaskindrivet spårfordon på järnväg eller tunnelbana finns i 6 kap. 2 §järnvågstrafiklagen (1985:192) som trädde i kraft . Ansvar för trafiknykterhetsbrott enligt 4 § TBL inträderoavsett på vilken plats fordonet har förts. Något rekvisit som begränsar dessabrott till körning endast på väg finns alltså inte. Ett regeringsförslag attreglerna beträffande vissa fordon skulle begränsas till att avse endast körningpå väg avslogs av (prop. 1977/78:77, JuU 21, rskr. Trafikbrottslagen har inte någon definition på begreppetförande av fordon. Det har överlämnats åt rättstillämpningen att i gränsfallavgöra om ett visst förfarande skall bedömas som förande eller inte. Försök fill trafiknykterhetsbrott är inte straffbelagt.Enligt rättspraxis torde däremot de allmänna reglerna om ansvar för medverkananses tillämphga såväl vid rattfylleri som vid rattonykterhet. När domstolarna bestämmer påföljden förtrafiknykterhetsbrott kan de ta hänsyn till den körkortsåterkallelse som kankomma att ske. Enligt 6 § TBL får domstolarna nämligen när påföljd skallbestämmas för brott enligt lagen ta hänsyn till att gärningsmannen till följd avbrottet kan komma att förlora sin behörighet att föra motordrivet fordon, omdet finns grundad anledning att anta att beslut omåterkallelse av behörigheten kommer att meddelas och JuU 1985/86:6 attbeslutet kommer att medföra hinder eller synnerlig svårighet förgärningsmannen i hans yrkes- eller näringsutövning. På motsvarande sätt fårhänsyn tas till beslut, genom vilket behörighet att föra motordrivet fordon haråterkallats tills vidare. Bestämmelserom s. k. promillekörning infördes i den svenska trafiknykter-hetslagstiftningenår 1941. Redan då drogs den övre gräisen vid 1,5%ti. Förare med enalkoholkoncentration i blodet som uppgick till eller översteg detta gränsvärdeskulle dömas för det brott som senare fick beteckningen rattfylleri. Den nedrestraffbarhetsgränsen gick vid 0,8%c. Låg alkoholkoncentrationen i intervallet0,8-1,49%o, dömdes föraren för det mindre allvarhga brott som brukar kallasrattonykterhet. Genom en lagändring sänktes nedre straffbarhetsgränsentill 0,5 %c. Fråganvar den nedre promillegränsen för straffbarhet lämpligen bör ligga har varitföremål för åtskillig diskussion . 1949 årstrafiknykterhetsutredning - vars arbete låg till grund ändring-hade redovisat en rad experimentella undersökningar enligt vilka värdet 0,4 %cvar den gräns vid vilken man kunde finna lika stor sannohkhet för attförarförmågan var nedsatt som för att den inte var det. Vid blodalkoholvär-denpå 0,5 %o kunde däremot enligt dessa undersökningar nedsättning avförarförmågan konstateras i det övervägande antalet fall. Därvid hade man dockinte beaktat det avdrag- dä på 0,13, numera på 0,14%o-som görs med hänsyn tillde med analysförfarandet förenade felmöjligheterna. 1957års trafiknykterhetskommitté tog i sitt betänkande (SOU 1963:72) Nykterhet itrafik upp frågan om en sänkning av den nedre promillegränsen. Kommitténhänförde sig till vissa nyare medicinska undersökningar som enligt dess meningklart visade att gränsen vid 0,5%c måste anses väl hög. Kommitténsöverväganden ledde inte till några lagstiftningsåtgärder. Dåvarande chefen förjustitiedepartementet uttalade i direktiven till 1966 årstrafiknykterhetsbrottskommitté bl. a. att en sänkning av den nedre promillegränsentill 0,4 skulle innebära att skulle inta en särställning bland denordiska länderna. a. av hänsyn till intresset av att nånordisk enhetlighet borde man i tills vidare låta gränsen vid 0,5%oligga fast. Trafiknykterhetsbrottskommitténhade mot den bakgrunden inte anledning att uppehålla sig vid frågan om ensänkning av promillegränsen. Frågan om förhållandevis små alkoholdosers effektpå förarförmågan har emellertid varit föremål för fortsatt uppmärksamhet ochforskning både i vårt land och internationellt. Fråganbehandlades även i promemorian (Ds Ju 1983:6) Trafiknykterhetsbrotten och dåmed hänvisning till senare års undersökningar beträffande alkohol ochtrafikrisker (promemorians avsnitt 4). I promemorian föreslogs bl. a. medhänvisning till dessa undersökningar att den nedre straffbarhetsgränsen skullesänkas till 0,4 %c. Promemorians förslag ladestill grund för proposition 1984/85:21 om ändring ilagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott, m. m. (trafiknykter- JuU1985/86:6 hetsbrotten). Propositionen återges närmare i det följande underrubriken överläggningar mellan riksdagspartierna. Den övre promillegränsen har legat vid l,5%o sedanpromillelagstiftningen infördes i år 1941.1 den nyssnämnda promemorianDs Ju 1983:6 liksom i proposition 1984/85:21 föreslogs att en övre gräns vid1,5 %o skulle behållas, åtminstone tills vidare, även om den av flera skälkunde tyckas vara irrationell. Som skäl för att behålla gränsen anfördes främstintresset av enhetlighet i tillämpningen. Frågan ansågs böra aktualiseras försti samband med de övriga lagändringar som en eventuell övergång tillutandningsprov som rättsligt bevismedel förutsätter (prop. s. 32-33). Påföljder vid trafiknykterhetsbrott Allmänt om påföljderenligt Påföljderna för brott är enligt (BrB) dels deallmänna straffen böter och fängelse samt discipliiistraff för krigsmän, delsvillkorhg dom, skyddstillsyn och överlämnande till särskild vård. Vid val av påföljd skall domstolarna med iakttagande avvad som krävs för att upprätthålla allmän laglydnad fästa särskilt avseende vidatt påföljden skall vara ägnad att främja den dömdes anpassning i samhället (1kap. 7 § BrB). Böter ådöms i dagsböter eller direkt i pengar(penningböter), (25 kap. 1 § BrB). Dagsböternas antal är maximerat till 120.Dagsboten fastställs till belopp från 10 t.o.m. , beroende på dendömdes inkomst, försörjningsskyldighet och ekonomiska förhållanden i övrigt (25kap. 2§ BrB). Böter kan dessutom användas i vissa undantagssituationer,såsom när gärningsmannen var under 21 är eller handlade under inflytande avsjälslig abnormitet (33 kap. 4 § BrB). Fängelse får inte understiga (26 kap.1 § BrB). Den som är får inte dömas till fängelse om det inte finnssynnerliga skäl till det. Den som är får dömas tillfängelse bara när det av hänsyn till allmän laglydnad föreligger särskilda skältill det (26 kap. 4 § BrB). Villkorlig dom får meddelas för brott som har fängelse istraffskalan, om det inte med hänsyn till den tilltalades personligaförhållanden finns grundad anledning att befara att han kommer att göra sigskyldig till fortsatt brottshghet. Sådan dom får inte meddelas om brottetssvårhet eller andra allmänpreventiva skäl hindrar det (27 kap. 1 § BrB). Förden dömde gäller en prövotid av , då han skall visa skötsamhet och efterförmåga försörja sig (27 kap. 3 och 4§§ BrB). Om det anses påkallat för dentilltalades tillrättaförande eller av hänsyn till allmän laglydnad, får jämtevillkorlig dom dömas till dagsböter. Bötesmaximum är här högre än det somgäller för bötesstraffet i allmänhet eller 180 dagsböter (27 kap. 2§ BrB). Skyddstillsyn får meddelas för brott som har fängelse istraffskalan, om det med hänsyn till den tilltalades personliga förhållandenfinns anledning att anta att påföljden kan bidra till att han avhäller sig frånfortsatt brottslighet. Är en meraingripande påföljd påkallad, får skyddstillsyn dock inte ådömas. Den som ärunder får inte dömdas till skyddstillsyn, om inte denna påföljdanses lämpligare än vård inom . straffetsom är föreskrivet för brottet är fängelse eller mera får skyddstillsynådömas bara om det finns särskilda skäl till det (28 kap. 1 § BrB).Skyddstillsynen kan kombineras med dagsböter eller med fängelse i lägst 14dagar och högst . Dagsböter kan ådömas jämte skyddstillsynom det är påkallat för den tilltalades tillrättaförande eller av hänsyntill allmän laglydnad. Högsta antal dagsböter är även i detta fall 180. Fängelsefår ådömas jämte skyddstillsyn om det med hänsyn till allmän laglydnadprövas oundgängligen erforderligt att skyddstillsynen förenas med frihetsberövande(28 kap. 2 och 3 §§ BrB). Skyddstillsynen fortgår under en prövotidav (28 kap. 4 § BrB). den varaförenad med övervakning (28 kap. 5§ BrB). Om den dömde är under 21 är och kan bli föremål för vårdinom får rätten under vissa förutsättningar överlämna den dömdetill sådan vård (31 kap. 1 § BrB). Påföljden kan förenas med dagsböter, högst180. Om han kan bli föremål för vård enligt lagen (1981:1243) om vård avmissbrukare i vissa fall får rätten besluta om överlämnande till sådan vård. Omdet är stadgat strängare straff än fängelse för brottet får överlämnandeske bara om det förehgger särskilda skäl (31 kap. 2§ BrB). Den som befinns varai behov av sluten psykiatrisk vård eller vård i specialsjukhus för psykisktutvecklingsstörda kan vidare under vissa förutsättningar överlämnas fill sådanvård (31 kap. 3 § BrB). Är den dömde i behov av psykiatrisk vård eller tillsynfår domstolen förordna att han skall lämnas över till öppen psykiatrisk vård(31 kap. 4§ BrB). Normalpåföljden för rattfylleri är fängelse.Fängelsestraffet bestäms i allmänhet till en eller eller i vissafall eller . Böter som enda påföljd får användas baranär omständigheterna anses mildrande. När så är fallet döms i regel tillbötesstraff på 50-100 dagsböter. Mildrande omständigheter vid rattfylleri har ansettshuvudsakligen föreligga dä brottet inte har medfört någon nämnvärd fara förtrafiksäkerheten eller då körningen föranletts av förhållanden som närmastkunnat jämföras med en nödsituation. I praxis tillämpas bestämmelsen i huvudsakvid rattfylleri med moped. Vid rattfylleri med bil anses i praxisomständigheterna mildrande endast i enstaka undantagsfall, i regel bara när dentrafikuppgift som föraren har påtagit sig är av strängt begränsad innebörd, t.ex. när det är fråga om omparkering eller flyttning av bil på tomtmark. Vid rattonykterhet tillämpas huvudsakligen bötesstraff på40-100 dagsböter. Påföljdsvalet vid trafiknykterhetsbrott var ,då BrB trädde i kraft, relativt schablonmässigt och onyanserat. Av hänsyn tillallmän laglydnad tillämpades som regel vid rattfylleri ovillkorligafrihetsstraff av en till två månaders längd. Vid rattfylleri med mopedbestämdes dock straffet 1** 1985/86. vanligtvistill enbart böter, i genomsnitt 60 till 80 dagsböter. Vid rattonykter- JuU1985/86:6 het tillämpades före tillkomst huvudsakligen böter, igenomsnitt 50 till 70 dagsböter. I viss utsträckning förekom också kortafängelsestraff vid rattonykterhet. BrB:s ikraftträdande medförde inte någonändring i tidigare praxis. Högsta domstolens päföljdsval innebar alltjämt attpåföljden för rattfylleri utan mildrande omständigheter normalt skulle varafängelse. En uppmjukning har dock skett successivt och huvudregeln harfrångåtts i vissa fall där särskilda skäl ansetts tala för en påföljd som inteinnebär frihetsberövande, närmast skyddstillsyn, eventuellt i förening medböter. Sådana skäl har t. ex. ansetts föreligga om det finns ett klartvårdbehov i förening med . påtaglig risk för att frihetsberövande skullemedföra försvårad anpassning. Efter hand har i ökande utsträckning hänsyn tagits tillgärningens samband med den tilltalades personliga förhållanden, och störreutrymme har getts åt individualpreventiva och humanitära överväganden ipåföljdsfrägan. Huvudprincipen för högsta domstolens val av påföljd förrattfylleri, där omständigheterna inte är mildrande, är att hänsynen tillallmän laglydnad kräver att påföljd, som inte innebär frihetsberövande,tillämpas endast om särskilda skäl talar för det. Härvidlag beaktas i synnerhetom den dömde påbörjat försök att återanpassa sig till ett ordnat liv och om detföreligger risk för att denna process försvåras om den dömde berövas friheten.Resonemang av denna typ har förts främst beträffande dem som varit allvariigtalkoholskadade. Annan påföljd än frihetsberövande har också valts när den dömdehaft dokumenterade svårigheter att klara av ett frihetsberövande liksom någongång också med hänsyn till att brottet i det enskilda fallet har medfört endastringa trafikfara. En utförlig redogörelse för högsta domstolens praxis t. o.m. finns i jusfitieutskottets betänkande 1980/81:1 s. 6f till vilkenhär kan hänvisas. Till komplettering av redogörelsen kan nämnas följande senarepublicerade fall. NJA 1981 S.308. Den tilltalade åtalades för bl. a.rattfylleri alternafivt rattonykterhet. Av analysbevis framgick attalkoholkoncentrationen i hans blod i samband med körningen uppgick till 1,48%c. Domstolarna fann honom skyldig till rattonykterhet och olovhg körning.Påföljden bestämdes av högsta domstolen till böter. uttalade idomskälen bl. a. att det syntes bäst överensstämma med utformningen avbestämmelserna om ansvar för trafiknykterhetsbrott och med praxis irattfyllerimål att man för rattonykterhetsbrott där omständigheterna i övrigtkring körningen inte ter sig särskilt anmärkningsvärda använder bötesstraffetända infill den av lagstiftaren bestämda promillegränsen för rattfylleri. Självfalletskall därvid antalet dagsböter i princip variera efter graden avalkoholkoncentrationen. NJA1981 s. 723. Den filltalade var en 59-årig kvinna som levt undergoda sociala och ekonomiska villkor. Det förhållandet att lagföringen hade inneburit allvarli ga påfrestningar för henne och att fängelsestraffet skulle drabba henne hårt ansågs av högsta domstolen inte utgöra sådana särskilda skäl att en frihetsberövande påföljd kunde undvikas. Påföljden bestämdes fill fängelse en månad. Den tilltalade var en 30-årig mansom befann sig i en mycket besvärlig familjesituation.En beaktansvärd risk ansågs föreligga för att hans hustrus JuU 1985/86:6psykiska hälsa skulle påverkas menligt om han tvingades avtjäna ettfrihetsstraff, något som i sin tur också skulle gå ut över barnen. Enligthögsta domstolen kunde det inte anses föreligga tillräckliga skäl att väljaannan påföljd än fängelse. NJA 1982 s. 190. Den filltalade hade vid tiden förkörningen ett avancerat alkoholmissbruk. och vid tiden för åtalet hadeinträtt en positiv förändring och han var avhållsam från alkohol.