bet · G901JuU28 · 1985-12-31 00:00:00 — En sammanslagning av tingsrätter och länsrätter iförening med en specialisering av domarna skulle i stället leda till ettbetydande bortfall av domstolar. Förutom 23 länsrätter skulle sannolikt ännuflera tingsrätter falla bort. Länsrätten vill i detta sammanhang gärna påpeka att densom inte är insatt i skattejuridikens mysterier och irrgångar lätt underskattarsvårigheten att sätta sig in i detta rättsområde och att bli en effektiv kuggei maskineriet. Som förödande exempel skulle länsrätten kunna peka på en radbåde högt uppsatta och välinformerade medborgare som personligen gått vilse iskattejuridikens enklare labyrinter. Den som tvivlar på länsrättens påståendei denna del skulle också kunna läsa anvisningarna till t. ex. 29 §kommunalskattelagen och sedan ställa sig frågan vilken behållning han eller honhade av läsningen. Ifrågasatt sammanslagning av de allmänna domstolarna ochde allmänna förvaltningsdomstolarna Länsrätten har i det föregående pekat på att ensammanslagning av de allmänna domstolarna och de allmännaförvaltningsdomstolarna skulle leda till betydande effektivitetsförluster. Till detta kommer att en sådan sammanslagning, särskilt iförening med tillförande av de uppgifter som ligger på en radspecialdomstolar skulle kräva domare utrustade med en övermänskligintellektuell kapacitet. Knappast ens på "den gamla goda tiden'' skulledomarna i allmänhet ha klarat att behärska alla rättsområden inom heladomstolsområdet. Uppbyggnaden av en rad specialdomstolar utgör talande exempelhärpå. I dagens utpräglat teknokratiska, byråkratiska ochkomplicerade samhälle framstår detta som helt uteslutet. Med en bibehållenspecialisering bland domare och övriga anställda har länsrätten svårt att sevitsen med den ifrågasatta sammanslagningen. Det talas ofta och med rätta om att domarna bör ha en bredallmän erfarenhet och överblick över skilda rättsområden. De uppgifter somidag ankommer på de allmänna domstolarna och de allmänna förvahningsdomstolarnager utan tvekan domarna inom resp. område tillräcklig erfarenhet och bredd. Om det är några enstaka enheter bland tingsrätterna ochlänsrätterna som är för små för att fungera rationellt bör man överväga helt andra lösningar. Eventuelltkan arbetsunderlaget komma att förstärkas i samband med en över- JuU1985/86:28 syn av specialdomstolar och målområden. En annan lösning somtidigare varit Bilaga 10 aktuell är att lägga samman några av de minstbärkraftiga tingsrätterna. Länsrätten är dock långt ifrån övertygad om atteffektiviteten står och faller med storleken. Det finns många små tingsrättersom är utomordentligt effektiva. Det kanske inte alls krävs några särskiltdrastiska metoder. Det har sagts att domstolar med mellan ungefärfyra och upp till åtta tio domare utgör den effektivaste storleken påunderrätter. Vad som är högsta mode inom detta område känner länsrätteninte till. Den ifrågasatta sammanslagningen skulle emellertid leda till mängderav nya domstolar som spränger de tidigare riktvärdena. Ett av skälen för dessa riktvärden var att man inte villeha större enheter än att chefen-lagmannen skulle kunna förena chefskapet medett väsentligt inslag av eget dömande. Chefen skulle också vara den främstedomaren. Länsrätten befarar att en sammanslagning av de allmännadomstolarna och de allmänna förvaltningsdomstolarna skulle leda till att vifick en ordning där inte ens domstolscheferna hade erfarenhet av helamålområdet än mindre nöjaktigt behärskade hela detta och där de ändå ibetydande utsträckning enbart blev domstolschefer. Vad som sagts i detta avsnitt har främst tagitsikte på underrätterna. En sammanslagning av underrättsorganisationerna bordeemellertid inte vara att tänka på med mindre man också är beredd att slå ihopöverrätterna. Även detta ingår bland det som föresvävar motionärerna. Och blireffekterna än mer negativa än de som följer av en sammanslagning avunderinstanserna. Hovrätterna och kammarrätterna har ett än bredaremålområde än sina respektive underrätter. Ledamöterna i hovrätterna ochkammarrätterna har veterligen inte större intellektuell kapacitet än domarna iförsta instans. De tillhör i vart fall samma domarkarriär. Ännu har ingenhävdat, i vart fall offentligt, att effektiviteten i överrätterna är avhängigav deras storlek. En sammanslagning av hovrätterna och kammarrätterna skullei flera fall leda till domstolar av sådan storlek att det började resas anspråkpå en ny regional indelning med mellaninstanser litet här och var i landet.Detta skulle förmodligen inte medföra de önskade rationaliserings- ochbesparingsvinsterna. Däremot skulle det förmodligen gå ut över likformigheten idömandet. Detta skulle inte ens kunna repareras genom att man hade olikadomare för olika sorters mål, vilket i och för sig närmast framstår som enhädisk tanke i en överrätt. En sammanslagen högsta instans med omkring 50 ledamöter,inklusive dem som företräder olika specialdomstolar framstår närmast somnågot helt barockt. Länsrätten avstår från något uttalande om denintellektuella kapaciteten hos ledamöterna i de nuvarande högsta instanserna.Den må vara tillräcklig. 1 gengäld torde ledamöternas mesta tid gå åt för atthålla reda på varandras prejudikat eller att sitta i plenum för att lägga tillrätta efter oförenliga sådana. Specialisering bland ledamöterna i en gemensamhögsta instans framstår som en än mera hädisk tanke än i fråga ommellaninstansen. En uppdelning i flera högsta domstolar med gemensamtmålområde förfelar sitt syfte och är systematiskt/logiskt en omöjlighet. En sak behöver emellertid inte ifrågasättas. Det skullekosta en ansenlig summa pengar att inrätta lokaler för de sammanslagna domstolarna. deockså kunna anses belagt att domstolar som arbetar med lokalsplittring är JuU 1985/86:28 mindre effektiva än de som arbetar i rationella lokaler. Ett ytterligare skäl till betänkligheter från länsrättenssida är att omorganisationer i sig är kostsamma och effektivitetsnedsättandeförutom att de vållar oro och oordning i leden. Domstolsväsendet har under de senaste decenniernaorganiserats och omorganiserats, enligt somliga till leda. Vissa reformer harvarit av mycket genomgripande slag. Man kan fråga sig när bygget blir färdigtoch om det inte kan finnas något litet utrymme för arbetsro och eftertanke. För länsrätternas del är organisationen inte mycket äldreän . Såvitt länsrätten har sig bekant anses länsrättsreformen ha slagitväl ut. Det kanske mot bakgrund härav inte är förmätet att hävda att belackarnaåtminstone kunde ha gett sig till tåls litet. Det förhåller sig utan tvekan så att de allmännadomstolarna och de allmänna förvaltningsdomstolarna skiljer sig från varandrainte enbart med hänsyn till målområdena. Varje organisation har sitt historiskaursprung och sin särart som vuxit fram bl. a. med utgångspunkt från denverksamhet som bedrivs i respektive domstolsfamilj och de krav som de olikaverksamheterna ställer upp. Processordningar och verksamhetsformer i övrigt skiljersig åt. Detta är inte något påfund av självändamålskaraktär. Det får hellerinte bli ett påfund av sådan karaktär att jämna ut varje skillnad, så länge somskillnaderna är motiverade av verksamhetens art. Den tidigare finansministern tillskrivs attpå sin tid ha motarbetat att den gamla rikskammarrätten fördes över frånfinansdepartementets till förvaltningsområde av detskälet att han inte ville ha verksamheten i kammarrätten nedsmittad ellerbeblandad med den verksamhet som bedrevs i hovrätterna. Det ligger förvissonågot i detta argument även . Som skäl för en sammanslagning av de allmänna domstolarnaoch de allmänna förvaltningsdomstolarna åberopas i motionen bl. a. att dennuvarande ordningen leder till dubbelförfaranden i samma sak. Vissa sakfrågorsägs ibland kunna bli föremål för process först i den ena organisationen i treinstanser och därefter i den andra organisationen, kanske även där i flerainstanser. Samma argument har framförts även i andra sammanhang menblir inte tyngre eller starkare för det. Länsrätten skall strax ange varför. Först måste emellertid konstateras att ett kompliceratsamhälle leder till att det uppstår kontaktytor och gränssnitt mellan olikaområden. Det är inte konstigare än att den som blir sjuk ibland vänder sig tilldistriktssköterskan, ibland till sjukstugan ibland till lasarettsfilialen ochibland till m, fl. Ännu har ingen ställt krav på atthjärtspecialisten också skall vara specialist på neurologi eller psykiatri. Om man som här vill eliminera gränssnitt måste manemellertid fråga sig både vilka nackdelar som är förenade med ensammanslagning, vilka de olägenheter är som man vill eliminera och slutligenom och i vilken utsträckning man eliminerar olägenheterna genom de tilltänktaåtgärderna. När det gäller de olägenheter som här är i fråga måste manförst göra klart för sig att en domstolstruktur i första hand byggs upp för de huvudflöden som föreligger, t. ex. omkring 70000 brottmål i tingsrätterna och drygt 100000 skattemål i länsrätterna. I dessa sammanhang utgör t. ex. skattebrottmålen ett 64 försvinnandefåtal där problemen dessutom delvis kan elimineras på ett myc- JuU1985/86:28 ket enklare sätt. I motionen talas om ett dubbelförfarande om samma sak.Detta leder lätt tanken till att det är samma sak som prövas i de skildaorganisationerna. Detta är till en början åtminstone en betydande överdrift närdet gäller alla de exempel som anförs. Skattemålen gäller fastställande av någons taxeringarmedan ett skattebrottmål gäller frågan om någon under t. ex.deklarationsförfarandet gjort sig skyldig dll brottslig gärning. Här skall inteupprepas alla de komplikationer som skulle uppstå vid en gemensam handläggningav dessa frågor. Målen kan möjligen i bästa fall handläggas gemensamt men iså fall till priset av ett mycket komplicerat och särskilt för de enskildaparterna helt obegripligt förfarande. Viktigare synes emellertid vara attkonstatera att i de stora flödena . av brottmål och skattemål är det någrahundra där sakförhållandena delvis är gemensamma som blir prövade ibägge domstolsorganisationerna, dock mera sällan och i särskilt mångainstanser. Ett mycket stort antal av skattebrottmålen lederemellertid enbart till bötes-påföljd, inte sällan till obetydliga belopp, sominte betalas eller kan uttas sedan skattedomstol ålagt mångdubbelt störreskattetillägg. En mycket enkel åtgärd för att eliminera ett stort antalkollisionsfall kunde vara att undvika kollisioner särskilt mellan mycket högaskattetillägg och mycket små bötesbelopp genom att lagsdfta bortkollisionerna på det sättet att man lägger hela sanktionen på skattetillägg. Länsrätten har gjort en kartläggningför att i olika hänseenden belysa frågorna om dubbelförfaranden i sexinstanser m. m. när det gäller skattemål och skattebrottmål. Undersökningen avsåg skattemål som kommit in tilllänsrätten och som av skattechefen anmälts till åtal senast den 15april 1983. Länsrättens domkrets svarar som bekant mot inte bara Stockholmstingsrätts utan också mot domkretsarna för alla andra tingsrätter i länet. Det totala antalet åtalsanmälningar var 92. Sammanlagt komtill länsrätten in 25 742 skattemål. I 35 av åtalsanmälansfallen överklagades länsrättens domtill kammarrätten. Sex av kammarrättens domar överklagades tillregeringsrätten. Åtalsprövningen utföll sålunda att åtal väckts i 47 fall.33 anmälningar hade ej föranlett åtal. I tolv fall var åtalsfrågan vidkartläggningstillfället ännu ej avgjord. Av de 47 domar som tingsrätten meddelat hade åttaöverklagats till hovrätten och en hovrättsdom till högsta domstolen. Av de åtta mål som fullföljts till hovrätten hademotsvarande skattemål fullföljts till kammarrätten i tre fall och intet avdessa till regeringsrätten. Resultatet av undersökningen var sålunda att av 25 742skattemål i länsrätten hade vid undersökningstillfället förekommit 47parallellförfaranden i första instans, tre i andra instans och intet i tredjeinstans. I tio fall hade påföljden i tingsrätten bestämts tillenbart böter om sammanlagt . De utdömda skattetilläggen imotsvarande skattemål uppgick med en uppskattad marginalskatt på tillsammanlagt . Länsrätten vill i detta avsnitt tillfoga att den ännu intemottagit någon begä ran att ställa skattedomare till förfogande för s. k. eko-brottmål. 5 1985/86. Det andra exemplet som nämns i motionen är"vårdnadstvister". Motionä- JuU 1985/86:28 rerna syftar härsannolikt på tvister om vårdnad och umgänge i tingsrätt, på Bilaga 10 denena sidan, och frågor om verkställighet av vårdnad eller umgänge på den andrasidan. Det kan här i och för sig ifrågasättas om inte dessa målbör sammanföras till den ena eller andra domstolsorganisationen. Den fråganprövas emellertid f. n. av utredningen om barnens rätt. Inte heller här rör det sig emellertid om samma fråga. Ettverkställighetsmål kan heller aldrig uppkomma förrän någon av parterna motsattsig att ställa sig domen i vårdnads- eller umgängesfrågan till efterrättelse. Det kan därför inte ens annat än i ett obetydligt antalundantagssituationer bli fråga om att ta målen till gemensam handläggning ävenom båda skulle handläggas i samma domstolsorganisation. Målen skulle intevandra gemensamt genom överrätterna. Till detta kommer att av det stora flödet av vårdnads- ochumgängesprocesser är det ett obetydligt fåtal som leder tillverkställighetsmål. De parter som förekommer i dessa mål hör inte sällan tilldem som frekvent utnyttjar våra domstolar och är väl förtrogna medrättsreglerna på området. De domare som handlägger målen blir inte sällan"förbrukade" och måste från tid till annan ersättas av någon kollega. Mycket talar även här för att en stor del av problemen kanlagstiftas bort. En del av målen är av ren okynneskaraktär. Så borde t. ex.kunna anses vara fallet om någon väcker en vårdnadsprocess i tingsrätt omändrade förhållanden efter att högsta domstolen avslagit begäran omprövningstillstånd eller om någon gör gällande hinder för verkställighet envecka efter det att en vårdnadsdom vunnit laga kraft. Vad slutligen gäller trafikförseelserna och körkortsmålenhar stötts och blötts var körkortsmålen lämpligast hör hemma. Frågan är nu om en sammanslagning av de allmännadomstolarna och de allmänna förvaltningsdomstolarna löser den Gordiska knutennär det gäller dessa mål. Härom är att säga att ansvarsfrågan och körkortsfrågan som heller inte är samma sak i ett begränsat antal fall kan tas till gemensamhandläggning, förmodligen till priset av att målen blir mera komplicerade ochkostnadskrävande. I dessa fall uppkommer emellertid ett par negativa effekter.Körkortsfrågan har handlagts "i onödan" om högre instans frikännerfrån ansvar. Värre är emellertid att den nuvarande omedelbara verkställigheteni körkortsdelen sannolikt måste omprövas för att inte förarbehörigheten redanskall ha varit fräntagen körkortshavaren innan han eller hon frikänns frånansvar. Detta leder i sin tur sannolikt till ett betydande antalokynnesöverklagningar med inhi-bitionsyrkanden. I stället för att t. ex. en rattonykterhet går påstrafföreläggande och körkortsfrågan i ett separat skriftligt förfarande skallåklagaren belastas med körkortsfrågan, om han eller hon är betrodd.Strafföreläggandet bestrids, inte för att ansvarsfrågan är tvistig utan för attvederbörande har invändningar i körkortsdelen. Alltsammans får tas tillhuvudförhandling i tingsrätten. Förundersökningen kompliceras av att även körkortsfrågornaskall inbegripas. Inte sällan finns det andra trafikförseelser som måste drasin i saken för att de påverkar körkortsfrågan men inte ansvarsfrågan. Det storabekymret utgör emellertid alla de hundratusentals förseelser som 66 förnärvarande går på ordningsförelägganden utan att kompliceras av vare sig JuU 1985/86:28 några förundersökningar eller några körkortsfrågor. Skall denenskilde polis- Bilaga 10 mannen på gatan ta ställning till körkortsfråganeller skall denna i alla fall trots ett samordnat förfarande komma efteråt somlök på laxen och i så fall genom förmedling av åklagaren eller tingsrätten? Och vad kommer att hända med alla de ordningsföreläggandensom godtas med all rätt. Skall dessa i fortsättningen bli bestridda ochföljas av huvudförhandlingar i tingsrätten beträffande både ansvar ochkörkort. Och slutligen vad skall hända med alla de mångtusentalsfall där inte den aktuella enskilda trafikförseelsen ensam men väl i föreningmed en eller flera andra trafikförseelser leder till körkortsingripande. Skallhär den sista av trafikförseelserna i stället för ordningsföreläggande ledatill åklagaringripande eller huvudförhandling i tingsrätten. Och skall den dåockså i körkortsfrågan dra med sig alla de tidigare förseelserna. Det är lätt att föreslå "gordiska" förenklingar.Det är emellertid en fördel om förenklingarna inte visar sig varaförvecklingar. Länsrätten har här velat ge några exempel på komplikationer somkan uppstå i fråga om behandlingen av trafikförseelserna. Och dessa är dessutomlångt ifrån den enda grunden för körkortsåterkallelse. Försiktigtvis bör maninte helt utesluta att det kommer att kosta mer än det smakar. Effekten kanockså lätt bli den att man oroar mängder av trafikförseelsemisstänkta medifrågasatta körkortsåtgärder som i det nuvarande sytemet aldrig blirifrågasatta. Enligt länsrättens uppfattning visar det som här anförtsatt det ingalunda är självklart att det som betecknats som dubbelförfaranden omsamma sak utgör något särskilt starkt stöd för den förordade sammanslagningen. Ett annat skäl som åberopats till stöd därför är attarbetsunderlaget minskat kraftigt i länsrätterna och att dettasannolikt efter hand torde komma att få inverkan även på arbetsunderlaget ikammarrätterna och försäkringsrätterna. När man talar om ett minskat arbetsunderlag i en domstolsyftar man i allmänhet på tillströmningen av mål. I den bemärkelsen ärpåståendet om ett kraftigt minskat underlag i länsrätterna åtminstone starktöverdrivet. En helt annan sak är att länsrätterna bl. a. med hjälp av enförstärkningsorganisation minskat sina balanser. Påståendet att ett minskatunderlag i länsrätterna skulle leda till ett minskat underlag även iförsäkringsrätterna måste vara ett uppenbart missförstånd. I vart fall ärpåståendet inte korrekt. Påståendet om att minskningen av arbetsunderlaget ilänsrätterna torde komma att fortsätta är försåtligt. I samband med ordningsbots-och strafföreläggandereformerna försvann mängder, säkert tiotusentalsbötesmål, från tingsrätterna. Detta ledde till att arbetsuppgifter bortföll förett begränsat antal notarier och biträden. På samma sätt skulle ett bortfall av en mängd s. k. enmansmåli länsrätterna leda till ett minskat behov av i första hand notarier ochbiträden. Antalet domare och antalet domstolar skulle knappast påverkas alls. Länsrätten vill emellerdd starkt invända mot att ett vidmotionstillfället ännu inte ens framlagt betänkande åberopas som om det voreen beslutad lagändring. Till detta kommer att länsrätten inte ser någon anledningatt misströsta över framtida sysselsättning för länsrätterna när det gäller skattetvister. Fördetta talar redan vårt icke obetydliga skattetryck och den skattetrötthet som sägs 67 Ett av syftena med skatteförenklingskommitténs arbete ärockså att frigöra JuU 1985/86:28 resurser för en mera omsorgsfullgranskning av det s.k. svårkontrollerade Bilaga 10 deklarationsmaterialet.Detta glöms ibland bort när man talar om effekterna av denna kommittés arbete.Länsrätten skulle bli mycket förvånad om inte en granskning av nämnt slagleder till ett ökat antal mera komplicerade skattetvister. 1 lär också förberedas förslag tilllagstiftning bl. a. om skatteansvar och om utvidgning av revisionsparagrafen itaxeringslagen. Ett kommittébetänkande lär vara att vänta bl. a.om något som gått under beteckningen skattekontrollag med starkt vidgadebefogenheter för utredningsorganen. Det mesta talar för att man försiktigtvisskulle behöva räkna med att kvalificerade skattedomstolar kommer att behövasäven . Det är för visso riktigt som anförs i motionen attdomstolsväsendet i vårt land kännetecknas bl. a. av att vi har en radspecialdomstolar eller domstolsliknande nämnder med olika uppgiftsområden. Dessa domstolar har kommit till under olika tider. De skälsom föranlett att de tillkommit har varierat. I vilken utsträckning dessa skälalltjämt föreligger undandrar sig länsrättens bedömande. sagt varje gång det varit aktuellt att inrätta en nyspecialdomstol har det åberopats en rad skäl som talar för och som talar emotden tilltänkta specialdomstolen. Veterligen har det emellertid aldrig gjorts någon samladbedömning av effekterna för domstolsväsendet i stort, för det samlade dömandetoch för medborgarna av att vi numera har en tämligen rikhaltig flora avspecialdomstolar. På anförda skäl har länsrätten inte något att erinra motatt frågorna om specialdomstolarnas framtida ställning tas upp till enförutsättningslös utredning. De nuvarande specialdomstolarna uppvisar en rik flora avolika konstruktioner när det gäller egen uppbyggnad och organisatoriskhemvist. Många är helt självständiga, men snyltar i större eller mindreutsträckning på det allmänna domstolsväsendet när det gäller domarrekrytering.Andra har mer eller mindre starka band till det allmänna domstolsväsendet.Såsom exempel härpå kan nämnas t. ex. hyresnämnder och fastighetsdomstolar. Detmest bedrövliga exempel som länsrätten kan peka på är arrendenämnderna somutgörs av en specialorganisation i en annan specialorganisation. En annan fråga som enligt länsrättens uppfattning liggerspecialdomstolsfrågorna nära och som bör tas upp i sammanhanget är teknikenatt låta t. ex. vissa tingsrätter få vidgade domkretsar i vissa slag av mål.Exempel härpå utgörs av sjörättsdomstolar och ekodomstolar. Mycket talar för, som länsrätten ser det, att en utredningav de nu aktuella frågorna bör syfta till att pröva vilka av de uppgifter somför närvarande ligger på specialdomstol som skulle helt kunna inordnas i detallmänna domstolsväsendet, de allmänna domstolarna eller de allmännaförvaltningsdomstolarna, och vilka av de återstående specialdomstolarna som påett lämpligt och helst likformigt sätt kunde administrativt och organisatorisktanknytas till det allmänna domstolsväsendet. är i kanslihuset föremål för prövningvilket beslutsorgan som skall väljas för beslut om tvångsomhändertaganden inom en reformerad j, Länsrätten finner det uppenbart att frågor omfrihetsberövanden är sådana JuU 1985/86:28 typiska domstolsfrågor som inteens bör handläggas inom särskilt uppbyggda Bilaga 10 specialdomstolar. Eftersom länsrätterna redan handlägger närliggande frågorom administrativa frihetsberövanden framstår det för länsrätten somobegripligt att någon, som säger sig vilja verka för en uppstramaduppgiftsfördelning mellan de allmänna domstolarna och de allmännaförvaltningsdomstolarna, ens kan komma på tanken att välja de allmännadomstolarna som beslutsorgan för målen om psykiatrisk tvångsvård. De allmänna domstolarnas och de allmännaförvaltningsdomstolarnas målområden Så länge som frågan om en sammanläggning av de allmännadomstolarna och de allmänna förvaltningsdomstolarna är aktuell framstår det förlänsrätten som bortkastad möda att lägga ned arbete på en översyn av respektivedomstolsfamiljs målområden. Åtskilliga målområdesfrågor har stötts och blötts i åratali modern tid. Så mycket ytterligare torde inte stå att vinna genom att ta uppdessa på nytt, om inte några nya konstruktiva tankar eller idéer dykt upp. Några frågor kan måhända vara värda att prövas/prövas pånytt. Länsrätten finner inte anledning att gå närmare in på dessa. Ett exempelkunde dock vara hanteringen av arvs- och gåvoskattefrågorna, både i första ochsenare instanser, särskilt om de lokala skattemyndigheterna i fortsättningenfår ansvaret för folkregistreringen. En översyn av målområdesfrågorna borde även innefatta enöversyn av vilka frågor som bör prövas av domstol och vilka som bör prövas avförvaltningsmyndighet. Länsrätten syftar här både på frågor som ligger idomstol och sådana som handläggs av förvaltningsmyndighet.