bet · G901SoU16 · 1985-12-31 00:00:00 — En annan sak är att enklare undersökningar av prostata hosmän möjligen kan tänkas ingå i hälsokontroller för äldre. I övrigt gör sigmotsvarande synpunkter gällande som framförs ovan beträffande hälsokontrollerför äldre. Med hänvisning till det anförda avstyrker utskottet ävenmotion 1985/ 86:So436 (c). I två motioner tas frågan om ökad valfrihet i vården upp. I motion 1985/86:So206 av tn.fl. (m)hemställs att hos regeringen skall begära förslag till sådanaändringar i hälso- och sjukvårdslagen och tandvårdslagen att patienternasvalfrihet stärks i enlighet med vad som anförs i motionen (yrkande 5).Yrkandena 1 och 7 i motionen behandlas av utskottet i andra sammanhang,yrkandena 2-4 och 6 av andra utskott. Utgångspunkten för motionsyrkandet är enförändrad sjukförsäkring. Motionärerna föreslår en försäkring i två delar, ensjukvårdsförsäkring och en sjukpenningsförsäkring. Sjukvårdsförsäkringen avsesersätta landstingsskatten som främsta finansieringskälla för hälso- ochsjukvården. I ett första steg skall sjukvårdsförsäkringen enligt motionen somtidigare omfatta den öppna vården. I ett andra steg föreslås att även vårdenvid sjukhem och vårdhem skall innefattas. Fullt utbyggd bör försäkringen enligtvad som anförs i motionen omfatta även sjukhusvården. Även när det gällertandvården föreslås en valfrihet på motsvarande sätt. Huvudsyftet med förslagetär att patienterna skall ha rätt att fritt och på likvärdiga ekonomiska villkorvälja vårdgivare och vårdform. Denna rätt för patienterna bör enligt vad somanförs i motionen skrivas in i såväl hälso- och sjukvårdslagen som itandvårdslagen med giltighet fr. o. m. . I motion 1985/86:So442 av m.fl. (fp) hemställsatt som sin mening skall ge regeringen till känna vad som i motionen anförts om ökad valfrihet och konkurrens på vårdområdet (motivering till motionen finns i motion 1985/86:Fi505). Motionärerna anser att konkurrens även på vårdområdet kan vara till fördel för verksamheten och därför bör stimuleras jämfört med nuvarande förhållande. En ökad konkurrens kan bli till stimulans för de offentliga institutionerna att förbättra sin verksamhet, sägs det i motionen. är det enligt motionärerna uppenbart att de privata alternativenpä vårdsektorn alltid kommer att omfatta en mindre del av SoU 1985/86:16verksamheten och att huvudmannaskapet på vårdområdet kommer att vara tillövervägande delen offentligt. Utskottet har behandlatfrågor om ökad valfrihet i vården och därvid också redovisat sin syn på privatbedriven hälso- och sjukvård. Utskottet har därvid uttalat sitt stöd för dengrundläggande principen att all yrkesmässigt bedriven hälso- och sjukvård skallstå under offentlig insyn, tillsyn och kontroll. har emellertidframhållits att privata vårdinitiativ utgör ett viktigt alternativ ochkomplement till den offentliga vården (se t. ex. SoU 1983/84:4y). I proposition1984/85:181 om utvecklingslinjer för hälso- och sjukvärden, m. m. uttaladestatsrådet också följande (s. 16). Jag vill även framhålla att den privat bedrivna hälso- ochsjukvården, främst genom heltidspraktiserande läkare och sjukgymnaster, är ettvärdefullt komplement till den offentliga hälso- och sjukvården. Dennaverksamhet bör även fortsättningsvis bedrivas med samhällsstöd via den allmännasjukförsäkringen. Den bidrar liksom t. ex. psykologernas verksamhet till denvalfrihet inom vården, som jag anser det angeläget att så långt möjligtbibehålla och utveckla och som jag även berör i det följande. Den kan ocksåvisa på metoder och distributionssätt som bör prövas mot de vedertagna inom deoffentliga huvudmännens organisation. Verksamheten måste dock underordnaskravet på en rättvis fördelning av vårdresurserna så att hela befolkningen fårdel av en vård på lika villkor. I betänkandet över nämnda proposition (SoU 1984/85:28)behandlade utskottet en motion av liknande innehåll som den nu aktuellamotionen 1985/86:So206 (m). Utskottet uttalade därvid bl. s. 10) attfördelningen av hälso- och sjukvårdens resurser enligt utskottets mening måsteutgå från hela befolkningens behov av vård. Utskottet anslöt sig därför tillvad som anfördes i propositionen om ett offentligt ansvar för hälso- ochsjukvården. Utskottet ansåg sig inte kunna dela motionärernas uppfattning närdet gäller finansieringen av hälso- och sjukvården. Utskottet hänvisade härvidtill att det - som också anfördes i propositionen - är en grundläggande principför den svenska hälso- och sjukvården att den skall finansieras solidariskt avmedborgarna genom skatter och socialförsäkringsavgifter eller andra allmännamedel. Det då aktuella motionsyrkandet avstyrktes. De nu redovisade synpunkterna gör sig alltjämt gällande.Någon anledning till ändrat ställningstagande har inte framkommit. Motion1985/86:So206 avstyrks sålunda i nu aktuell del (yrkande 5). När det gäller motion 1985/86:So442 (fp) vill utskottetvidare erinra om vad söm anfördes i propositionen om utvecklingslinjer förhälso- och sjukvården m. m. angående konkurrens m. m. inom hälso- ochsjukvården (prop. 1984/85:181 s. 14). En utveckling mot ett privatiserat ochmer marknadsorienterat hälso- och sjukvårdssystem skulle enligt propositioneninnebära minskade möjligheter att uppnå en god hälsa och en vård på likavillkor för hela befolkningen. Ett privat vinstbaserat system gör en åtskillnadmellan olika grupper i samhället utifrån andra kriterier än att tillgängligaresurser skall fördelas efter behovet av vård. Större tätorter ger i ett marknadsorienteratsystem bättre underlag för en lönsam verksamhet än _ vård ochservice i glesbygden. Hälften av alla privatpraktiserande läkare finnsockså i de tre största städerna med omkring en fjärdedel av befolkning- SoU1985/86:16 en. Lättbehandlade sjukdomar och patienter är ofta mer lönsamma ände som kräver en lång tids vård eller mycket kostnadskrävande vård. I enprivatfinansierad verksamhet har människor med goda ekonomiska resurser större möjlighetän de med små resurser att få sina vårdbehov tillgodosedda. Hälso- ochsjukvården passar därför, enligt föredragande statsrådet, inte in imarknadsekonomin, eftersom vårdbehovet ofta är större hos dem som har sämstmöjlighet att hävda sina intressen. Utskottet delar den uppfattning som kommit till uttryck ipropositionen om utvecklingslinjer för hälso- och sjukvården och avstyrker medhänvisning härtill motion l985/86:So442 (fp). Hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) anger som ett av deövergripande målen för hälso- och sjukvården en vård på lika villkor för helabefolkningen. En förutsättning för uppfyllande av detta mål är en fördelning avtillgängliga finansiella och personella resurser som utgår från helabefolkningens behov av vård. Vårdresurserna måste med andra ord fördelasrättvist oberoende av var man bor i landet. Stora förbättringar har utan tvekanuppnåtts, inte minst , i fråga om vårdenstillgänglighet. Trots att olika ätgärder vidtagits för att fåtill stånd en jämnare fördelning av vårdresurserna, särskilt i fråga omläkartillgången. är det dock fortfarande svårt att rekrytera läkare till mindreattraktiva verksamhetsområden och orter. Detta gör att det fortfarande råder enbåde verksamhetsmässig och geografisk snedfördelning av läkarresurserna. En god hälso- och sjukvård och en vård på lika villkorförutsätter inte endast en god geografisk fördelning av resurserna. Ettuppfyllande av hälso-och sjukvårdslagens mål förutsätter också en godkontinuitet i vården och att erfoderlig behandling kan ges när behovet däravuppstår och utan alltför långa väntetider för den enskilde. I några motioner tas upp frågor om läkarförsörjningen ochom köer inom sjukvården. I motion l985/86:So421 av Bo Finnkvist och (båda s) begärs ett tillkännagivande av vad som i motionen anförs om kvoteringav läkare till vårdinrättningar med dålig läkarförsörjning. Motionärerna menaratt någon form av kvotering nu måste tillgripas. De anser också att regeringenbör ta upp förhandlingar med och läkarnas organisationer,så att i varje fall nyutbildade läkare åläggs att tjänstgöra vidvårdinrättningar med dålig läkarförsörjning. I tnotion 1985/86:So452 av JohnAndersson m.fl. (vpk) föreslås att hos regeringen skall begäraförslag om att öka försörjningen av läkare och annan vårdpersonal i glesbygd ienlighet med vad som anförs i motionen. Motionärerna framhåller att riksdagennu med kraft måste ta itu med problemet och på olika sätt styra läkartillgångentill de platser där behoven finns. Motionärerna anser att man väl skulle kunnapröva en upprepning av metoderna som användes för att rekrytera lärare till bl.a. med särskilda stipendier för utbildningoch uppehälle till studerande som förband sig att arbeta.ett visst SoU1985/86:16 antal år i bristområden. Motionärerna menar att det är viktigt attrekryteringen till utbildningen sker lokalt så att människor från glesbygderkommer i fråga i första hand. En annan åtgärd som motionärerna talar för är atti vidareutbildningen till specialist i allmänmedicin införa ett obligatorisktpraktikår på vårdcentral i glesbygd. Motionärerna nämner också metoden att låtatjänstgöringsår i glesbygd räknas som särskilt meriterande. Som framgått av den tidigare redovisningen avspecialistutbildningen för läkare (s. 19) har som ett mål för läkarutbildningenuttalats att läkarutbildningen och specialistutbildningen också skall utgöraett instrument för att fördela läkarna för att på bästa sätt gagna samhälletsbehov. För detta ändamål har utvecklats ett särskilt läkarfördelningsprogram. Riksdagsbeslutet om läkarutbildning har utgjortbasen för det arbete med läkarfördelningsprogram som utveckladeunder . ansåg det angeläget att - isamverkan med bl. a. och läkarförbund-vidfördelningen av läkare på olika specialiteter gör avvägningar ochprioriteringar med hänsyn både till den framtida vårdefterfrågan och till denaktuella hälso- och sjukvårdssituationen. Både det långsiktiga och detkortsiktiga behovet förutsattes bli utslagsgivande då man skulle inrätta nya tjänsterför läkare under utbildning efter läkarexamen. Fördelningen av läkare på olika geografiska områden,allmäntjänstgöring och specialiteter baseras på särskildaläkarfördelningsprogram. Programmen fastställs numera av hälso- ochsjukvårdsberedningen, tidigare sjukvårdsdelegation, attgälla för ett visst antal år framåt i tiden. Nya läkarfördelningsprogrambeslutas vanligtvis men har beslutats varjeår. Förslag till program utarbetas av i samråd med UHÄ,och . I beslut om den nya hälso- och sjukvårdslagenm.m. 1981/82:97, SoU 51, rskr. 381) föreslogs ingen principellförändring beträffande planeringen av vidareutbildningen av läkare.Socialstyrelsen skall även i fortsättningen fördela s. k. block för läkarnasallmäntjänstgöring och specialistutbildning mot bakgrund av de ramar somfastställs av hälso- och sjukvårdsberedningen. Till skillnad mot tidigareregleras dock inte förutsättningarna för detta fördelningsarbete i lag. Istället har en överenskommelse träffats mellan staten och Landstingsförbundet.Däri förutsätts bl. a. att särskilda läkarplaneringsramar utarbetas för varjesjukvårdsområde för av men med merpreciserade. Trots samverkan mellan staten, landstingen och de fackligaorganisationerna härden avsedda balansen i fördelningen av läkare mellan olikadelar av landet och mellan olika medicinska specialiteter inte uppnåtts. Dettahar också lett till svårigheter att planera vården. I samband med att hälso- och sjukvårdsberedningen år 1984fastställde läkarfördelningsprogram för beslutade beredningen att göraett uttalande angående effektivare läkarplanering, bakom vilket också ställde sig. I uttalandet påpekades den geografiska obalansenbeträffande läkarresurserna och skevheten i fördelningen av läkare inom olikaspecialiteter. och sjukvårdsberedningenkonstaterade att planeringen via läkarfördel- SoU 1985/86:16 ningsprogrammåste fortsättas med beslutsamhet och med kraftfull politisk förankringoch att läkarplaneringen måste bli effektiv på ett annat sätt än Man kritiserade sjukvårdshuvudmännen för en del av deras Huvudmännen uppmanades att försöka lösa problemenutan att bemanna kliniker med hjälp av vikarier, detta för att öka intressetbland läkarna att söka sig till vakanta tjänster och utbildningsblock. I motion 1985/86:So452 (vpk) tas upp frågan om särskiltmeritvärde för tjänstgöring i glesbygd. Ett sådant system tillämpades i vissa distrikt. På framställning av förordade emellertidregeringen att den tidigare möjligheten till s. k. förhöjd tjänsteårsberäkningskulle upphöra att gälla fr. o.m. 1975, bl. a. därför att det inte ansågsföreligga tillräckliga bevis för att möjligheten att räkna extra tjänstetidverkligen haft den rekryteringsfrämjande effekt som varit avsedd. och har under hösten1985 gjort en s. k. läkarbemanningsundersökning. En preliminär sammanställningvisar att det är storstadsregionerna och läkarutbildningsorterna som -liksom tidigare - har den högsta läkartätheten i . När det gällervakanssituationen på läkarsidan är den ungefär densamma som på 1970-talet.Drygt 10 % av alla läkartjänster är obesatta. De högsta vakanstalen visarallmän psykiatri, långvårdsmedicin och röntgendiagnostik. Antalet tjänster haremellertid ökat kraftigt. I absoluta tal har antalet läkare ökat med ca 650 perår sedan den senaste undersökningen . En avsevärd ökning harockså skett av totalantalet befattningar inom den offentliga hälso- ochsjukvården, särskilt inom den slutna vården. Som upplysts tidigare är läkarnas vidareutbildning m. m.för närvarande föremål för en översyn (se ovan s. 19). Ett resultat av dennaöversyn har aviserats till slutet av detta år. En särskild arbetsgrupp inom ärengagerad i ett arbete med att se på läkarförsörjningsfrågorna till glesbygden.Arbetsgruppen skall lämna förslag till åtgärder till hälso- ochsjukvårdsberedningen. Utskottet har behandlatfrågor om läkarfördelningen, senast i betänkande SoU 1983/84:19. Utskottetuttalade då (s. 17) sitt stöd för att åtgärder vidtas för att lösa problemenmed läkarbrist geografiskt och verksamhetsmässigt. Enligt utskottet måstekraftiga ansträngningar göras för att läkarplaneringen skall bli mer effektiv.Dét ansågs inte minst viktigt att landstingen uppmärksammas på effekterna avatt anställa vikarier. Utskottet var dock inte dä berett att ta ställning tillvilka övriga styrmedel som skulle kunna komma i fråga. Utskottet gör nu följande bedömning. Läkarvakanser och köer inom vården är problem som gällersåväl resursfördelningen mellan regioner som inom en region. Samhället har enskyldighet att förse hela befolkningen med en god hälso- och sjukvård. En sådankräver också god tillgång på kvalificerade läkare och annan sjukvårdspersonal.Den ojämna fördelning som råder är en allvarlig orättvisa och kan i längdeninte accepteras. Somframgått av den lämnade redovisningen är emellertid läkarförsörj- ningsproblemen redan väl uppmärksammade av såväl regeringen som SoU 1985/86:16 sjukvårdshuvudmännen.Utredningsarbete pågår på olika områden för att analyserasituationen och finna lämpliga åtgärder. Mot bakgrund av det arbete sompågår anser utskottet det dock inte erforderligt med något initiativfrån sida med anledning av motionerna 1985/86:So421 (s) och 452(vpk). Dessa avstyrks således. I motion 1985/86:So476 av och (båda fp) begärs ett tillkännagivande av vad som i motionenanförs om åtgärder mot köerna inom sjukvården. I motionen tas bl. a. upp frågorom vård på lika villkor, ökad kontinuitet i vården och en ökad effektivitet föratt minska köerna. Enligt motionärerna krävs dels en inventering av kösituationenoch att statistik upprättas för köer inom sjukvården, dels att regeringen genomt. ex. ser över vilka hinder som finns för att snabbt korta nedköerna. Utskottet har i det föregående redovisat problemen med deojämnt fördelade sjukvårdsresurserna, vilket är en viktig orsak till att köertill vård uppstår på vissa håll. I detta sammanhang kan vidare nämnas att en särskildarbetsgrupp inom inventerar kösituationeninom vården, särskilt köerna till höftleds- och starroperationer. har i en rapport konstaterat att det i dagfrämst finns köer till starroperationer, operationer av höftleder ochkranskärl. Som framgått ovan under avsnittet om thoraxkirurgi (s. 14)görs genom försorg en inventering när detgäller behovet och utformningen av den öppna hjärtkirurgin m. m. I det tidigare nämnda betänkandet SoU 1984/85:28behandlades en motion (fp) av motsvarande innehåll som den nu aktuella motionen1985/86:So476 (fp), dvs. frågor om vård på lika villkor, ökad kontinuitet ochökad effektivitet för att minska köerna inom vården. Utskottet hänvisade (s.11) till vad som uttalas i proposition 1984/85:181 om utvecklingslinjer förhälso-och sjukvården, m. m. och konstaterade att det inte förelåg någraprincipiella motsättningar mellan kraven i den aktuella motionen och vad somanfördes i dessa frågor i propositionen. Utskottet underströk dock vikten av enförbättrad planering i syfte att få bort köer till vissa behandlingar.Samtidigt erinrades om att det i propositionens riktlinjer ingick att denlångsiktiga planeringen måste förbättras, liksom metoder för behovsbaseradresursfördelning. Motionen ansågs därför inte påkalla något riksdagensuttalande. Dessa synpunkter gör sig enligt utskottets mening alltjämtgällande. Utskottet avstyrker med hänvisning härtill motion 1985/86:So476 (fp). Utskottet vill inledningsvis lämna följande bakgrundbeträffande anslaget E 19. Bidrag till allmän sjukvård m. m. Sedan statsmakterna beslutat att huvudmannaskapet för denav staten drivna mentalsjukvården m. m. skulle överföras till sjukvårdshuvudmännen , godkände regeringen - med stöd av bemyndigande av -.. riksdagen- dels avtal med landstingskommunerna om SoU 1985/86:16övertagande av statens mentalsjukvård , dels den 24 februari1967 avtal med dåvarande städerna , och om derasövertagande av hela den psykiatriska sjukvården i dessa städer. Enligt nämndaavtal - mentalsjukvårdsavtalen - skulle sjukvårdshuvudmännen för övertagandetav mentalsjukvården erhålla ekonomisk kompensation dels i form av driftbidrag,dels i form av byggnadsbidrag m. m. för upprustning och nybyggnad avanläggningar för vården. Efter förhandlingar mellan parterna träffades enöverenskommelse om att staten fr. o. m. skall lämna bidrag tillsjukvårdshuvudmännen för den psykiatriska vården i form av ett allmänt och ettsärskilt bidrag. Dessa bidrag ersatte samtliga bidrag enligt tidigare avtalutom ersättning för pensionsåtaganden. Det särskilda bidraget skall utgå t. o.m. och innebär att staten avlöser de tidigare byggnads- ochutrustningsbidragen. Bidragen har härefter bestämts i tvååriga avtal somgodkänts av . Genom beslut om vissa ersättningartill sjukvårdshuvudmännen, den s. k. Dagmarreformen, (prop. 1983/84:190, Sfu31, rskr. 393) har det allmänna statsbidraget till den psykiatriska vårdeninlemmats i den allmänna sjukvårdsersättningen till sjukvårdshuvudmännen. Detsärskilda bidraget till den psykiatriska vården regleras fortfarande i ettseparat avtal. Det nya ersättningssystemet bygger på en överenskommelsemellan representanter för staten och sjukvårdshuvudmännen om ändrade regler förvissa statsbidrag och ersättningar från sjukförsäkringen till sjukvårdshuvudmännenfr. o. m. och om ersättningsbelopp m. m. för åren 1985 och 1986.Överenskommelsen innebär att det tidigare allmänna statsbidraget till denpsykiatriska vården samt de olika försäkringsersättningar som tidigare utgickför åtgärder inom den öppna sjukvården har omvandlats till en schablonberäknadallmän sjukvårdsersättning. Denna ersättning, som främst är avsedd förprimärvård och övrig öppen vård, grundas på en fördelning per invånare inomsjukvårdsområdet. Från detta ersättningsbelopp avräknas sjukförsäkringensutgifter för läkarvård och annan sjukvårdande behandling hosprivatpraktiserande läkare och sjukgymnaster. För att underlätta utvecklngen avhemsjukvården, öppnare vårdformer inom psykiatrin samt förebyggande åtgärderinom hälso- och sjukvårdsområdet utgår särskilda ersättningsbelopp för dessaändamål. Den allmänna sjukvårdsersättningen betalas dels viasjukförsäkringen - i vilken del det enligt lagen om allmän försäkringöverlämnats åt regeringen att bestämma grunden för ersättning - dels viastatsbidrag från förevarande anslag, i sak motsvarande det tidigare avtaladebidraget till den psykiatriska vården. Av budgetpropositionen framgår att det från anslagetBidrag till allmän sjukvård m. m. utgår dels ett särskilt statsbidrag till den allmänna sjukvårds ersättningen som fr. o .m. utgår till sjukvårdshuvudmän nen från den allmänna försäkringen, dels ett bidrag till sjukvårdshuvudmän nen enligt överenskommelse med om ändring avtal om den psykiatriska vården m. m. 1983/84:190, SfU 31, rskr. 393).Vidare beräknas medel för viss ersättning för pensioner till provinsiallä- SoU 1985/86:16 käre, för vilken medel tidigare beräknats under anslaget Bidragtill undervisningssjukhus m. m. Anslagsbehovet för /87 beräknas till . Av detta anslag föreslås disponera 4 300milj. som statsbidrag till den allmänna sjukvårdsersättningen. Socialstyrelsenföreslås disponera , varav 148 milj. kr. avser det särskildabidraget till den psykiatriska vården. Anslagsberäkningarna bygger påoförändrade belopp jämfört med föregående år i avvaktan på resultatet av nyaöverläggningar mellan staten och sjukvårdshuvudmännen. Överläggningarna mellan staten och sjukvårdshuvudmännen omstatsbidrag och ersättningar från sjukförsäkringen till sjukvårdshuvudmännenför har avslutats. En proposition på grund av den träffadeöverenskommelsen kommer att framläggas för . I motion 1985/86:So248 av rn. (ni)hemställs att vid behandlingen av proposition 1985/86:100, bil. 7,beslutar att för /87 under anslaget E 19. Bidrag till allmänsjukvård m. m. anvisa 3 . (yrkande 1). Yrkandet innebär enminskning med 1 125 milj. kr. jämfört med regeringens förslag. Minskningenavser bidraget till den allmänna sjukvårdsersättningen tillsjukvårdshuvudmännen. Motionärerna framhåller att det är oacceptabelt med enfortsatt expansion av den kommunala sektorn i ett läge med ett mycket stortstatligt budgetunderskott och en alltför stor offentlig sektor. För att denkommunala volymökningen skall upphöra är en minskning av statsbidragennödvändig. Kommuner och landsting skall dock själva göra den omfördelningmellan olika verksamhetsområden som de anser nödvändig, menar motionärerna. Utskottet behandlade även vid förra en motionmed motsvarande innehåll (se SoU 1985/86:19 s. 11-13). Utskottet uttaladedärvid följande. Utskottet vill mot bakgrund av vad som anförs i motionenerinra om att den träffade överenskommelsen mellan staten ochsjukvårdshuvudmännen bl. a. omfattar ersättningsbeloppen för åren 1985 och1986, dvs. hela nästkommande budgetår. Det finns inget utrymme för att underlöpande avtalsperiod minska den överenskomna ersättningen om inte avtaletmellan staten och sjukvårdhuvudmännen skall rivas upp. Detta är enligtutskottets mening helt uteslutet. Detta måste beaktas vid den nu aktuellamedelsanvisningen. Utskottet vill dessutom erinra om det särskilda sambandetmellan detta statsbidrag och sjukvårdshuvdmännens övertagande av den tidigarestatliga mentalvården. får anledning att återkomma till frågan ombestämmande av ersättningen för tiden såvitt avser de medel somutgår vid sidan av den allmänna försäkringen. Utskottet avstyrkte med hänvisning till det anförda den dåaktuella motionen. Motsvarande synpunkter gör siggällande även . måste självfallet anvisa medel av enstorleksordning som svarar mot statens åtagande enligt den överenskommelse somgäller t. o. m. (jfr SoU 1984/85:26 s. 7 f.). När det gäller vill utskottet erinra om att staten och sjukvårdshuvudmännen heltnyligen träffat en ny överenskommelse om ersättning för . Resultatet avöverenskommelsen kommer i dagarnaatt redovisas för genom en särskild proposition. Av 2 kap. SoU1985/86:16 lagen (1962:381) om allmän försäkring framgår att det ankommer påregeringen att fastställa grunderna för sjukvårdsersättning. kandärför inte gå in i prövning av innehållet i överenskommelsen. En annan frågaär hur staten skall finansiera sitt åtagande.