bet · G901JuU5 · 1985-12-31 00:00:00 — om regler för huvudförhandling i hovrätt JuU 1985/86:5 Imotion 1984/85:967 av i (fp) yrkas att hosregeringen hemställer om förslag till ändring av 51 kap. 21 § . Imotionen kritiseras en regel som infördes i (RB) (51kap. 21 § tredje stycket). Den innebär att hovrätt skall hålla huvudförhandUngi ett brottmål, som annars kan avgöras på handlingarna, om en part har begärthuvudförhandling och det inte är uppenbart obehövligt att sådan förhandlinghålls. Motionären hävdar att den nya regeln har föranlett en ökning av antalethuvudförhandlingar i mål av enkel beskaffenhet i hovrätterna och därmed ävenav hovrätternas arbetsbörda. Gällande rätt m. m. Den1 trädde ett flertal ändringar på processlagstiftningens område ikraft (prop. 1983/84:78, JuU 15, rskr. a. infördes vidgade möjligheterför överrätterna att avgöra mål på handhngarna. I fråga om brottmål finns förhovrätternas del den aktuella bestämmelsen i 51 kap. 21 § RB. Enligt den nyalydelsen av lagrummet får hovrätt avgöra brottmål utan huvudförhandling bl. a.om det inte finns anledning att döma den tilltalade till annan påföljd än böter- vilket gällde tidigare - eller villkorlig dom eller dessa påföljder iförening. Medde påföljder som nämnts likställs i detta sammanhang vite samt förordnandeatt en tidigare ådömd påföljd skall avse även ett nytt brott, dock inte om detsamtidigt är fråga om att förverka en villkorligt medgiven frihet frånfängelsestraff (51 kap. 21 § andra stycket). De övriga fall där hovrätten fåravgöra mål utan huvudförhandling är 1. om talan av åklagaren förs endast tillden tilltalades förmån, 2. om talan, som förs av den tilltalade, biträtts avmotparten, 3. om det är uppenbart att vadetalan är ogrundad samt 4. om den tiUtaladeskall frikännas eller det inte finns anledning att döma till någon påföljd (51kap. 21 § första stycket). -Såsom ett nytt tredje stycke i paragrafen infördes vid samma tillfälle en regelsom saknade motsvarighet . Där sägs nu att om en part- i sådanafall som enligt första.stycket får avgöras utan huvudförhandling - har begärthuvudförhandling skall sådan hållas, om det inte är uppenbart obehövligt. Förelagändringen hade parterna inte något inflytande 1Riksdagen 1985/86. över valetav handläggningsform. JuU'1985/86:5 I den proposition som låg till grund årslagstiftningsärende (s. 51 och s. 85) fördes ingen närmare argumentation förförslaget att ge part en mer eller mindre ovillkorlig rätt tillhuvudförhandling även i enkla bötesmål. I det bakomliggande utredningsförslagetav rättegångsutredningen (Ds Ju 1983:1, s. 62 ff) uttalades att det avgörandeför om huvudförhandhng skall hållas i ett brottmål i princip måste vara omutredningen blir tillfredsställande utan huvudförhandling och vidare atthuvudregeln för brottmål - liksom enligt tidigare gällande regler - borde varaatt målen avgörs efter huvudförhandling. Vissa nya avsteg från huvudprincipenansågs dock kunna göras. Syftet med förslaget var att få till stånd enrationellare och mindre kostnadskrävande ordning för processen i överrätterna.Främst med hänsyn till kraven på rättssäkerhet ansåg utredningen att regeln omrätt att på begäran få till stånd huvudförhandling i hovrätten borde komma tillklart uttryck i lagen. Utredningen menade att en sådan regel i stort settendast torde innebära en kodifiering av praxis. 1984 årsändring innebar således dels en viss utvidgning av hovrätts möjhgheter attavgöra brottmål på handlingarna jämfört med tidigare, dels en vidgad möjlighetför parten att påverka hovrättens handläggningsordning. Möjligheterna för enhovrätt att avgöra ett brottmål på handlingarna styrs inte bara avbestämmelserna i 51 kap. 21 § RB. Förutom reglerna om tilltrosbevisning i 51kap. 23 § RB måste beaktas bestämmelserna om när den tilltalade skall infinnasig personligen (21 kap. 2 § RB) och när förnyad bevisupptagning skall ske (35kap. 13 § andra stycket RB). Enligt det senare lagrummet skall, om part yrkardet, förnyad bevisupptagning ske om detta inte saknar betydelse. Om en partåberopat helt ny muntlig bevisning i hovrätten, kan huvudförhandling undvarasendast om bevisningen kan avvisas med stöd av 35 kap. 7 § RB, dvs. a. omdet erbjudna beviset uppenbart skulle bli utan verkan. Bestämmelsen i 51 kap. 21 § tredje stycketrättegångsbalken om rätt för part att på begäran få huvudförhandling i hovrättföreslogs av rättegångsutredningen (Ju 1977:06) i betänkandet (Ds Ju 1983:1)Processen i överrätt -Några delreformer. kvarvarande arbete avser främsträttegången i överinstanserna. I detta arbete kommer, enligt vad utskottet harerfarit, hovrättsprocessen att granskas i ett vidare systematiskt sammanhang,och frågan om en eventuell justering av det aktuella lagrummet ligger inomramen för detta arbete. Arbetet beräknas vara avslutat . Deneuropeiska konventionen angående skydd för juU 1985/86:5 demänskliga rättigheterna och de grundläggande Enligtartikel 6 i konventionen har envar, som är anklagad för brott, rätt till enopartisk och offentlig rättegång inom skälig tid och inför en oavhängig ochopartisk domstol. , som blivit anklagad för brottslig gärning, skall somen minimirättighet ha bl. a. rätten att försvara sig personligen eller genomrättegångsbiträde, som han själv har utsett. Artikel6 nämner inte rätten att få ett brottmål prövat i mer än en instans. När detfaktiskt finns en högre instans som kan ompröva en dom torde emellertidbestämmelserna i artikel 6 i konventionen vara tillämpliga på proceduren även idenna instans. Huruvida konventionen i högre instans kräver en muntligförhandling med parternas medverkan torde vara beroende av karaktären av denprövning som sker i den högre instansen. Är prövningen begränsad till rättsligaaspekter och sker ingen ändring av underrättens dom till den tilltaladesnackdel, har i den europeiska domstolens praxis en muntlig förhandling inteansetts nödvändig enligt artikel 6. Enbestämmelse om rätt att överklaga brottmålsdom till högre instans har nyligeninförts genom protokoll nr 7 till konventionen (artikel 2). Undantag frånrätten till omprövning får göras för bl. a. mål om mindre grova gärningar.Artikel 2 reglerar inte frågan huruvida muntlig förhandling skall förekommaäven i överrätt. Protokollet har ännu inte trätt i kraft, men hargodkänt protokollet (prop. 1984/85:123, JuU 31, rskr. 305), och regeringen beslutat att skall ratificera det. Deneuropeiska kommissionen för de mänskliga rättigheterna har tillprövning tagit upp ett klagomål mot , som gäller att klaganden inte harfått muntlig förhandling i ett bötesmål inför hovrätten. Kommissionens rapportkan väntas . Utskottethar inhämtat remissyttranden över motionen från riksåklagaren, hovrätten överSkåne och , hovrätten för , hovrätten för övre ochSveriges Advokatsamfund. Yttrande har också inkommit från hovrätt.Riksåklagaren har överlämnat yttranden även från överåklagaren i Stockholmsåklagardistrikt och cheferna för länsåklagarmyndigheterna i län,Jönköpirigs län, samt . Remissinstansernaintar över lag en avvisande hållning till motionsförslaget; endast hovrättenför uttalar sig i tillstyrkande riktning. Riksåklagaren () erinrar omrättegångsutredningens motiv för den föreslagna lagändringen. RÅ delarutredningens uppfattning att den ifrågavarande möjligheten för parterna attpåverka handläggningsformen i hovrätten bör finnas för att tillgodoseerforderliga rättssäkerhetskrav. För en ändring i enlighet med vad som yrkas imotionen måste därför, menar RÅ, finnas starka skäl. RÅ anför vidare: JuU 1985/86:5 Imotionen hävdas att den ifrågavarande regeln medfört en ökning av antalethuvudförhandlingar i mål av enkel beskaffenhet, vilket i sin tur lett till enökning av hovrätternas arbetsbörda. Jag saknar för egen del möjlighet attbedöma riktigheten av påståendet. I samtliga av mig inhämtade remissyttrandenuttalas emellertid att någon nämnvärd ökning av antalet huvudförhand-Ungar avifrågavarande slag inte har kunnat förmärkas. Såsom framhålls i yttrandena avcheferna för länsåklagarmyndigheterna i och i länmåste i sammanhanget också beaktas att bestämmelsen endast gällt under en korttid. Enligt min uppfattning saknas tillräckligt underlag för att konstatera omtillämpningen av regeln inneburit några olägenheter av sådan tyngd att enändring redan nu bör tas under övervägande. RÅavstyrker bifall till motionen. Hovrätten över och säger sig deladen uppfattning som uttryckts i förarbetena till den aktuella lagregeln samtuppger att bestämmelsen under den korta tid som den har tillämpats inte förnågon av hovrättens avdelningar fört med sig någon nämnvärd olägenhet. Från ettpar avdelningar har uppgetts att huvudförhandling hållits i ett mindre antalmål där en begäran härom tidigare möjligen skulle ha avslagits. Utifrånde erfarenheter som gjorts i hovrätten och med hänsyn till att regelngällt avstyrker hovrätten bifall till motionen. Hovrätten för å sin sida är närmastbenägen att förorda en lagändring i enlighet med motionärens intentioner trotsatt den aktuella regeln varit i kraft endast och trots att dessinverkan på arbetsförhållandena är svårbedömd utan en fördjupad granskning.Alternativt bör den genom motionen väckta frågan överlämnas tillrättegångsutredningen för närmare övervägande i dess fortsatta arbete med enöversyn av överrättsprocessen. a. för en viss minskning av antalet på handlingarna avgjorda mål ihovrätten, för kostnaderna för huvudförhandlingsmål och för den ökademåltillströmningen till hovrätterna och anför däreftersammanfattningsvis följande. Motdenna bakgrund kan det finnas anledning att se den i motionen upptagna frågan iett vidare sammanhang, nämligen i förhållande till spörsmålet vilken hovrättensuppgift framgent bör vara i instanssystemet. Den redan storahovrättsorganisationen kan inte förväntas bli utbyggd ytterligare. Här är inteplatsen att överväga hur en reform skall gestalta sig. Hovrätten menaremellertid att ett nödvändigt inslag i reformarbetet är att överväga om inteåtminstone i mål av mindre vikt hovrättens prövning av sakfrågor på något sättbör begränsas med bibehållande av en oinskränkt prövning av rättsfrågor.Mycket tyder sålunda på att hovrätternas framtida arbete med avseende på dessamål mer måste inriktas på en överprövning av tingsrätternas rättstillämpning änpå en fullständig omprövning av deras avgöranden. Mot denna svårfrånkomligautveckling synes onekligen strida införandet av den i principovillkorliga rätten för part att få till stånd huvudförhandling i det enklastebötesmål. Hovrättenför uppger att det vid hovrätten inte finns något som tyder på enökad benägenhet från tilltalade att begära muntlig förhandling i mål av enkelbeskaffenhet. Den nya lydelsen av 51 kap. 21 § JuU 1985/86:5 tredje stycket RB har vidhovrätten inte lett till att den i och för sig redan tidigare för storaarbetsbördan ökat. Emellertid säger sig hovrätten inte kunna bedöma om så ärfallet vid ändra hovrätter, varför ett närmare studium kanske kunde varapåkallat. I avvaktan på rättegångsutredningens förslag omöverrättsprocessen är det dock enligt hovrättens mening inte erforderligt med någonåtgärd. Hovrätten avstyrker motionsyrkandet. Hovrättenredovisar i yttrandet en uppställning över andelen mål som har avgjorts påhandlingarna i procent av samtliga i sak avgjorda brottmål före ochefter lagändringen . Uppställningen bygger på domstolsverketsstatistik över avgjorda brottmål i hovrätterna. Hovrättenanför i yttrandet också bl. a. följande. Somdet anges i motionen gav ordalydelsen i 51 kap. 21 § RB före lagändringen 1984inte parterna något inflytande över valet av handläggningsform.Processlagberedningen (NJA II1943 s. 607 f) framhöll visserligenatt stor vikt måste tillmätas framställning från part, särskilt den tilltalade,om huvudförhandling. Beredningen tillade emellertid att hovrätten alltid hadeatt pröva huruvida med hänsyn till utredningen, kostnaderna för enskild,motpart och det allmänna m. m. huvudförhandling borde komma till stånd. Detförhåller sig därför onekligen så att ordalydelsen i den nya regeln i tredjestycket av 51 kap. 21 § RB ger parterna ett mer direkt inflytande överhandläggningsformen än vad som tidigare framgick av lagtext och förarbeten: Somockså närtints i motionen uttalade dock rättegångsutredningen (Ds Ju 1983:1 s.65 f) i sitt förslag till ny lydelse av 51 kap. 21 § RB att det nya tredjestycket endast innebar en kodifiering av gällande praxis. Det kan bekräftas attdetta uttalande är riktigt såvitt angår tillämpningen vid denna hovrätt.Hovrätten har ansett och anser att straffprocessrättsliga grundsatser talar föratt mycket stor vikt måste fästas vid en parts önskemål om huvudförhandling.Den nyinförda regeln ger enligt hovrättens uppfattning tillräckligt utrymme föratt, trots yrkande från part, avgöra målet på handlingarna då en muntlighandläggning inte fyller någon funktion. Detär emellertid inte otänkbart att ohka hovrätter och hovrättsavdelningartidigare inte alltid har tillmätt parts önskemål samma betydelse somrättegångsutredningen antagit. I en av Welamson i Rättegång VI, 2 upplagan, s. 121 not 3 nämnd undersökning har t. ex. konstateratsatt det förelåg betydande skillnader mellan olika avdelningar vid Sveahovrätt när det gällde frekvensenav handlingsavgöranden. En av 1985/86:5 företagen undersökning av500 brottmål avgjorda efter föredragning vid en av hovrätterna (i den år1983 utgivna boken "Skriftligt hovrättsförfarande i brottmål") synesockså bekräfta att den praxis som har kunnat utläsas genom denna undersökning intestämt överens med den ordning som tillämpats vid denna hovrätt (se t. ex.s. 97, 110, 135). SverigesAdvokatsamfund avstyrker bifall till motionen. Som skäl härför anför samfundetatt det enligt samfundets uppfattning från principiell synpunkt är önskvärt attpart får möjlighet att påverka handläggningen av sin sak genom att utverkahuvudförhandling i hovrätt även om målet till synes kan vara bagatellartat. Denutformning som stadgandet i 51 kap. .21 § erhöll genom 1984års lagstiftning tillgodoser enligt samfundet detta önskemål, och anledningsaknas därför att genomföra den i motionen föreslagna ändringen. uppger att erfarenheterna vidhovrätten är likartade med dem som redovisas i yttrandet från hovrätten förVästra . Framför allt har antalet huvudförhandlingar i-bagatellartadetrafikmål av typen hastighetsöverträdelse och rödljuskömingar ökat. Idetta betänkande behandlar utskottet en motion med begäran att hovrätternaskall få större möjligheter att avgöra enklare brottmål utan huvudförhandling;i det syftet föreslås i motionen att 51 kap. 21 § tredje stycketrättegångsbalken (RB) skall upphävas. Den1 trädde ett flertal ändringar på processlagstiftningens område ikraft (prop. 1983/84:78, JuU 15, rskr. a. infördes vidgademöjligheter för överrätterna att avgöra mål på handlingarna. I fråga ombrottmål finns för hovrätternas del den aktuella bestämmelsen i 51 kap. 21 §RB, Enligtden nya lydelsen av lagrummet får hovrätt avgöra brottmål utan huvudförhandlingbl. a. om det inte finns anledning att döma den tilltalade till annan påföljdän böter - vilket gällde tidigare - eller villkorlig dom eller dessa påföljderi förening. Med de påföljder som nämnts likställs i detta sammanhang vitesamt förordnande att en tidigare ådömd påföljd skall avse även ett nytt brott,dock inte om det uppkommer fråga om att förverka en villkorligtmedgiven frihet från fängelsestraff. Deövriga fall där hovrätten får avgöra mål utan huvudförhandling är 1. om talanav åklagaren förs endast till den tilltalades förmån, 2. om talan, som förs avden tilltalade, biträtts av motparten, 3. om det är uppenbart att vadetalan ärOgrundad samt 4. om den tilltalade skall frikännas eller det inte finnsanledning att döma till någon påföljd. Såsomett nytt tredje stycket i paragrafen infördes vid samma tillfälle en regel somsaknade motsvarighet . Där sägs nu att om en part - i sådana fallsom får avgöras utan huvudförhandling - har begärt huvudförhandling sådanskall hållas, om det inte är uppenbart obehövligt. I motionen görs gällandeatt det som den nya regeln har tillämpats har visat sigatt parterna även i enkla bötesmål i ganska stor JuU 1985/86:5 omfattningbegärt huvudförhandling i hovrätten och att antalet huvudförhandlingar ochdärmed arbetsbördan i hovrätterna ökat på ett olyckligt sätt. Motionären menaratt en återgång bör ske till den tidigare gällande ordningen, där hovrätten självbestämde handläggningsformen på sakliga grunder. Motionenhar remissbehandlats av utskottet. Remissinstanserna intar med ett undantag enavvisande hållning till motionsförslaget. En genomgående uppfattning bland demsom ställt sig avvisande är att den aktuella regeln inte för dem har medförtnågon påtaglig ökning av antalet huvudförhandlingsmål. Denna uppfattning stödsav viss statistik i ärendet. Rättssäkerhetsintresset understryks också. Såsomett särskilt skäl för att inte nu ta ställning för ett avskaffande avregeln anförs att rättegångsutredningen (Ju 1977:06) arbetar med en översyn avfrågan om bl. a. hovrättsprocessen i ett större perspektiv. Utskottethär också noterat att frågan om parts rätt till muntlig förhandling i en svensköverinstans är aktuell vid den europeiska kommissionen för demänskliga rättigheterna. Utskottetvill för sin del - mot bakgrund av de upplysningar som framkommit vidremissbehandlingen och de överväganden som pågår i fråga om rättegången i överrätti annat sammanhang - inte förorda någon ändring i det avseendesom aktualiseras i motionen. att avslårmotion 1984/85:967. Närvarande:Karin Ahriand (fp), (), (), (),(), (), (), (), i (fp), (), (),(), (), () och ().