bet · G901JuU30 · 1985-12-31 00:00:00 — den (prop. 1981/82:141, JuU 49 och 60, rskr. 361), delsgenom lagstiftning som trädde i kraft den (prop. 1983/84: 148, JuU26, rskr. 333), innebär att en intagen som har dömts till fängelse i lägst tvåår för grovt narkotikabrott eller grov varusmuggling av narkotika eller förförsök, förberedelse, stämpling eller medverkan till sådant brott skallplaceras i sluten anstalt, om det med hänsyn till arten av hans brottsligheteller annars kan befaras att han är särskilt benägen att fortsätta en brottsligverksamhet av allvarlig karaktär innan verkställigheten i anstalt har avslutats.Undantag gäller enligt fjärde stycket om annan placering krävs för enändamålsenlig förberedelse av förstående frigivning eller annars synnerligaskäl föreligger för placering i öppen anstalt. Placering i sluten anstalt enligt 7 § tredje stycketkriminalvårdslagen skall, om inte annat föranleds av synneriiga skäl, ske iriksanstalt och därvid företrädesvis i sådan anstalt eller avdelning av anstaltsom är lämpad att tillgodose kraven på hög säkerhet (6 § kriminalvårdslagen).Så länge en intagen hänförs till den kategori som avses med den aktuella bestämmelsen gäller också,under placering i sluten riksanstalt, särskilda JuU 1985/86: 30begränsningar i fråga om permissioner och andra former av vistelse utanföranstalt (11 § andra stycket, 14 § tredje stycket, 32 § tredje stycket och 34 §andra stycket kriminalvårdslagen). I20 § kriminalvårdslagen regleras förutsättningarna för att placera en intagen iavskildhet från andra intagna. Enligt första stycket får sådan placering ske ivissa särskilt angivna situationer, bl. a. när det behövs med hänsyn dll riketssäkerhet eller föreliggande fara för den intagnes eller annans liv eller hälsaliksom när det är nödvändigt för att hindra att den intagne påverkar någonannan intagen till att allvarligt störa ordningen inom anstalten. Enligt andrastycket får en intagen som dömts till fängelse i lägst och är placerad isluten anstalt hållas avskild från andra intagna, om det kan befaras att hanplanlägger rymning eller att annan planlägger fritagningsförsök ochavskildheten är nödvändig för att hindra att sådan plan sätts i verket samt detmed hänsyn till den intagnes brottslighet eller annars kan befaras att han ärsärskilt benägen att fortsätta en brottslig verksamhet av allvarlig karaktär.Bestämmelsen, siom i det nämnda lagstiftningsärendet fick sinnuvarande lydelse, hade dllämpning endast pånarkotikabrottslingar. Enligt20 a § första stycket kriminalvårdslagen fåren intagen placeras påspecialavdelning om det i fall som avses i 20 § andra stycket finns anledninganta att förhållanden som anges där kommer att bestå . Enligtandra stycket får sådan placering också ske, om det finns särskild anledninganta att det är påkallat för att hindra den intagne från brottslig verksamhetav allvarligt slag under vistelsen i anstalt. Deändringar som gjordes i kriminalvårdslagstiftningen syftade bl. a. tillatt motverka narkotikaproblemen i kriminalvårdsanstalterna. Det förtjänaranmärkas att den proposition som låg till grund för lagändringen upptog ettförslag till lydelse av 7 § tredje stycket kriminalvårdslagen som var meragenerellt till sin utformning än den lydelse som kom att antas av riksdagen.Förslaget tog sålunda sikte även på vissa andra intagna än sådana som dömts förgrovt narkotikabrott eller grov varusmuggling av narkotika. Isitt betänkande i lagstiftningsärendet (JuU 1981/82:49 s. 20) framhöllutskottet bl. a. att behovet av att skärpa verkställighetsreglerna måste vägasmot intresset av att upprätthålla de principer som präglar svensk kriminalvårdoch som går ut på att, så långt det är möjligt med hänsyn till kravet påsamhällsskydd och differentiering, främja de intagnas samhälls-anpassning ochmotverka de skadliga följderna av fängelsestraffet. Vid en sådan avvägningansåg utskottet att reglerna om särbehandling borde vara tillämpliga endast isådana fall då straffet avsåg grovt narkotikabrott eller grov varusmuggling avseendenarkotika. Att låta också vissa andra intagna omfattas av regleringen skulleenligt utskottet leda alltför långt. Inom utskottet förelåg skiljaktigameningar. Denändring i bestämmelsen som därefter gjordes innebar att regeln utvidgades till att avse även dem som har dömts för försök, förbere delse, stämpling eller medverkan till grovt narkotikabrott eller grov varu smuggling av narkotika. Imotion 614 begärs att bestämmelsen görs tillämplig även på andra JuU1985/86:30 långtidsdömda än narkotikabrottslingar. Motionärerna vill attlagförslaget i propositionen lagstiftningsärende antas. Sammamotionsönskemäl som det nu aktuella framställdes ärende. Utskottetuttalade i sitt betänkande (JuU 1983/84:26 s. 11) att utskottet av sådana skälsom anfördes 1982 inte kunde ansluta sig tillmotionsönskemålet om.en ytterligare utvidgning av bestämmelsenstillämpningsområde. Utskottet tillade att motionärernas önskemål i sak tordebli väsentligen tillgodosedda genom den ändring som gjordes i 20 §,genom vilken - som sagts - förutsättningarna för placering i avskildheteller på specialavdelning utvidgades till att under oförändrade krav på riskför rymning eller fritagning gälla alla långtidsdömda som kan befaras varasärskilt benägna att fortsätta brottslig verksamhet av allvarlig karaktär. Därefterhar utskottet intagit samma ställning vid behandlingen av ett enahandamotionsspörsmål (JuU 1984/85:36 s. 7). Vidbedömningen av det nu aktuella motionsyrkandet finner utskottet inte anledningtill någon annan syn på frågan, och utskottet avstyrker därför bifall tillmotion 614 i nu behandlad del (yrkande 14). Isammanhanget vill utskottet ta upp motion 502, vari det efterlyses enspeciallagstiftning för riksanstalter av Kumlas typ. Motionärerna anser att detbör skapas större möjligheter att skilja de intagna åt och att i högre grad änsom nu kan ske hålla svårbehandlade arbetsvägrare inlåsta och isolerade frånvarandra under tid då de skulle ha arbetat. Utskottetvill först hänvisa till den lämnade redogörelsen för kriminalvårdslagensbestämmelser om anstaltsplacering och särbehandling av vissa intagna. Härjämtefinns det skäl att beröra de regler som gäller i fråga om de intagnas arbete. Enligt12 § kriminalvårdslagen är en intagen skyldig att utföra det arbete eller deltai den undervisning eller utbildning som åläggs honom. den intagneär skyldig att utföra arbete skall han vistas tillsammans med andra intagna ominte annat föreskrivs i kriminalvårdslagen eller följer av arbetets särskildabeskaffenhet (17 § första stycket första meningen). Detta innebär att dengrundläggande regeln att intagna skall vistas tillsammans i princip gällerockså för den som vägrar utföra ålagt arbete. I det lagstiftningsärendevarigenom bl. a. denna regel infördes (prop. 1980/81:1, JuU 8, rskr. 32)uttalade departementschefen att avskiljande inte bör få användas som enbestraffning för arbetsvägran (s. 14). - Enrumsarbete får enligt 18 § förekommapå den intagnes egen begäran. Omden intagne vägrar att utföra ålagt arbete kan detta medföra disciplinstraff(47 §). Även avskiljande kan bli aktuellt om förutsättningarna härför enligt 20§ är uppfyllda. Försituationer när intagna inleder kollektiv arbetsvägran infördes en särskild regel genom det nämnda lagstiftningsärendet. Den innebär att om ett störi-e antal av de intagna vid en sluten anstalt vägrar att utföra ålagt arbete gemensa.mheten mellan dem får inskränkas i den mån det är oundgängligen påkallat med hänsyn till förhållandena på anstalten (17 § första stycket andra meningen). Enligt departementschefens uttalanden i propositionen (s.14) avser JuU 1985/86:30 regeln bara sådana fall när det är åtminstone någoteller några tiotal personer som vägrar arbeta. Departementschefen framhöll attdet som regel inte bör finnas anledning att tillämpa bestämmelsen i andra situationerän då en kollektiv arbetsvägran har till syfte att störa ordningen ellerarbetsdriften inom anstalten. Vidare underströk han att en så långtgåendeåtgärd som inlåsning i bostadsrum med stöd av bestämmelsen bör få vidtas endastom tillsynen inte kan ordnas på annat sätt. - Utskottet godtog förslaget (s.10). En av de grundläggande principerna inom modernkriminalvård i anstalt är att en intagen i största möjliga utsträckning skallvistas i gemensamhet med andra intagna. Av främst ordnings- och säkerhetsskälhar det emellertid ansetts nödvändigt att i vissa situationer begränsa dennagemensamhet. Enligt utskottets mening är det viktigt att iaktta storrestriktivitet när det gäller att inskränka gemensamheten mellan de intagna.Som framgått av redogörelsen i det föregående finns det ett flertal möjligheteratt ingripa mot intagna som missköter sig på olika sätt, t. ex. genom att vägrautföra ålagda sysslor. Utskottet anser inte att det framkommit något behov aven sådan speciallagstiftning som motionärerna efterfrågar. Utskottet avstyrkerdärför bifall till motion 502. Privat drift av kriminalvårdsanstalter 1 motion 501 förespråkas att privatakriminalvårdsanstalter inrättas och, som ett led i en förbättrad regionalpolitik,föriäggs till glesbygdskommuner. Motionären hänvisar bl. a. till förekomstenav sådana anstalter i . Vård- och behandlingsinstitutioner med privat huvudman äringalunda något okänt fenomen i . Sålunda har t. ex. påmissbrukarvårdens och ungdomsvårdens områden viktiga insatsergjorts av enskilda personer, privata stiftelser och ideella föreningar. Undervissa tider har också vården på dessa institutioner kunnat ges i enlighet meden lagstiftning som har medgivit inskränkningar i den enskildes rörelsefrihetoch andra tvångsinslag. Inte heller inom kriminalvården är privata huvudmänalldeles okända. Skyddsvärnet (föreningar i och ) driversålunda viss anstaltsverksamhet. Åtskilliga av de placeringar somgörs med stöd av 34 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt sker tillinstitutioner av typen behandlingshem för missbrukare; dessa drivs icke sällanav privata stiftelser eller föreningar. Till all institutionell privatverksamhet av nu antytt slag lämnas dock regelmässigt betydande statsbidrag. Som motionären framhåller förekommer det i vissa delstateri traditionella fängelser och häkten i privat regi. Skälet är, enligt vadutskottet har erfarit, framför allt den överbeläggning som harkännetecknat anstaltssituationen inom såväl det federala systemet som flertaletdelstatssystem. Som utskottet har redovisat (s. 2f) har beläggningenpå de svenska kriminalvårdsanstalterna fortlöpande minskat . att öka anstaltsbeståndetgenom privata tillskott finns alltså inte. Något JuU 1985/86:30 skäl för attöver huvud taget förespråka privata anstalter inom kriminalvården harutskottet inte heller funnit. Vad särskilt gäller argumentet om lokaliseringtill glesbygd vill utskottet bara erinra om den för svensk anstaltsvårdgällande närhetsprincipen; den brist på anstalter som kan anses föreligga i dagär främst att hänföra till bristen på lokalanstalter i storstadsregionerna. Meddet sagda avstyrker utskottet bifall till motion 501. Imotion 505 framhålls att det är angeläget att kvinnor, i likhet med män, fåravtjäna sitt straff på rimligt avstånd från hemorten och därmed komma iåtnjutande av de rehabiliteringsinsatser som behövs inför frigivningen. Denbrist på platser för kvinnor som enligt motionärerna råder i kriminalvårdsanstalternabör därför avhjälpas. Fråganom förhållandena för kvinnliga intagna har tidigare behandlats av utskottet vidflera tillfällen, senast vid /79. Utskottet uttalade då sinanslutning till uppfattningen att de kvinnliga intagna har samma behov av ochsamma rätt till anstaltsplacering i närheten av hemorten som manliga intagna.Utskottet konstaterade att en fortlöpande ökning av möjligheterna för kvinnoratt bli placerade på lokalanstalt pågick och förutsatte att frågan skulleägnas särskild uppmärksamhet under den då pågående översynen avanstaltsbeståndet (JuU 1978/79: 32 s. 6 f). Utöver84 platser för kvinnor vid kriminalvårdsanstalten fanns det år 1979sammanlagt 21 lokalanstaltsplatser för kvinnor. var antalet platservid Hinseberg oförändrat medan antalet lokalanstaltsplatser hade ökat till 77,fördelat på 23 anstalter. I de nya lokalanstalter som färdigställs kommerockså platser att inrättas för kvinnor (, ochRosersberg). Enligttillgänglig statisdk var antalet fängelsedömda som togs in i kriminalvårdsanstalt totalt 14647. Därav utgjorde antalet kvinnor 560. I medeltal vistades totalt 3118 intagna, varav 122 kvinnor, på ' Det totalaantalet lokalanstaltsplatser var drygt 2000, härav alltså som nämnts 77platser avsedda för kvinnor. Detär enligt utskottets uppfattning självklart att kvinnliga intagna har samma behov av och samma rätt till anstaltsplacering i närheten av hemor ten som manliga intagna. Detta synsätt redovisade utskottet och förutsatte att frågan skulle ägnas särskild uppmärksamhet under en pågående översyn av anstaltsbeståndet. Därefter har antalet lokalanstalter ökat relativt mycket. Utbyggnaden på går alltjämt. Vid många av de tillkomna anstalterna har särskilda platser för kvinnor inrättats. I förhållande till sitt antal har kvinnorna numera tillgång till i huvudsak lika stor andel lokalanstaltsplatser som männen. Utskottet förutsätter dock, nu såsom tidigare, att kvinnornas behov ägnas särskild uppmärksamhet vid den fortsatta utbyggnaden av lokalanstal terna. Med dessa uttalandenavstyrker utskottet bifall till motion 505. Fängelsestraffetför gravida JuU 1985/86: 30 1 motion 610 begärs att fängelsestraff skall avskaffas sompåföljd för kvinnor i långt framskriden graviditet. Anstaltsvistelse är i höggrad olämplig ur medicinsk synpunkt både för den blivande modern och förfostret, framhålls det. Regler om verkställigheten av ådömda fängelsestraff finnsdels i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m., dels i lagen (1974:203)om kriminalvård i anstalt (kriminalvårdslagen). Båda lagarna innehåller vissabestämmelser som rör gravida kvinnor. I 12 § lagen om beräkning av strafftid m.m. gesbestämmelser om förutsättningarna för att erhålla uppskov med verkställighetenav ådömt straff i vissa fall. Om särskilda skäl, t. ex. sjukdom, föreligger kankriminalvårdsstyrelsen bevilja den som inte är häktad uppskov med verkställighetenunder , normalt högst . Denna tidsgräns gäller dock intekvinnor som är havande eller ammar barn. För dem kan uppskov beviljas under tidsom prövas skälig. Den som är häktad kan inte beviljas uppskov enligt dennyssnämnda regleringen. 37 § kriminalvårdslagen innehåller föreskrifter om hurdet bör förfaras med intagna i kriminalvårdsanstalt, som inte kan geserforderlig hälso- och sjukvård inom anstalten. Den allmänna sjukvården skalldå anlitas och vid behov skall en intagen föras över till allmänt sjukhus.Förlossning av intagen kvinna skall enligt samma bestämmelse såvitt möjligtske på sjukhus och, om det behövs, skall kvinnan före förlossningenföras över till sjukhus. I sammanhanget bör också nämnas möjligheten för regeringenatt med stöd av II kap. 13 §regeringsformen genom nåd efterge eller mildra brottspåföljd. Det är enligt utskottets mening ställt utom allt tvivelatt vistelse i kvinna i långt framskridethavandeskap kan innebära allvarliga skadeverkningar både för henne själv ochför hennes väntade barn. Sådana verkningai" måste naturligtvis undanröjas.Beträffande det mycket ringa antal personer det här gäller är det i praktikenockså så, enligt vad utskottet har inhämtat under hand, att varje gravidkvinna, som visar tecken på vårdbehov, förs över från anstalten till sjukhusmed stöd av 37 § kriminalvårdslagen. Vistelsen där kan fortgå under avsevärdtid. Härigenom måste det syfte som ligger bakom motionsönskemålet anses varatillfredsställande tillgodosett. Utskottet avstyrker därför bifall till motion610. I motion 508 anförs att verksamhet med familjeterapi inomkriminalvården bör utvecklas utifrån de erfarenheter som har vunnits avpågående försöksprojekt inom området. Motionärerna framhåller att målsättningen måste vara atten man, som dömts till fängelse för att ha misshandlat sin partner eller sitt barn, efter frigivningen skall kunna umgås med sin familj på ett acceptabelt sätt. Fängelsetiden måste då anses vara en lämplig period att påbörja en familje- 14 Den intagne kanlättare motiveras att delta och för familjen kan JuU 1985/86:30 tiden iavskildhet från maken/fadern vara den mest lämpliga för att bearbetarelationsproblem. Idecember 1983 uppdrog regeringen åt att lämna förslag tillförsöksverksamhet inom området kvinnomisshandel. Regeringen avsåg att under treår ställa vissa belopp till förfogande för försöksverksamheten. Därefter beslötregeringen att från femte huvudtitelns reservationsanslag A 3.Forsknings- och utvecklingsarbete samt försöksverksamhet fördela 625 000 kr.till fyra projekt enligt förslag av . Det av projekten som hardet största intresset i detta sammanhang avser ett treårigt projekt inomkriminalvårdens Göteborgsregion, syftande till att utveckla behandlingsmetoderför män dömda för övergrepp mot kvinnor. Till projektet avsattes . Regeringenhar därefter på förslag reserverat ytterligare150000 kr. från anslaget A 3 för ett andra verksamhetsår inom det nämndaprojektet. De i projektet verksamma psykologerna har gett ut endelrapport med bl. a. en beskrivning av projektets utformning och principernabakom det terapeutiska arbetet. Regeringenhar vidare från samma anslag på förslag ställt96000 kr. till förfogande för ett projekt vid kriminalvårdsanstalten behandling av män dömda för övergrepp mot kvinnor. Projektet ärsärskilt inriktat på parterapi. Därefterhar regeringen beviljat bidragmed högst . från femte huvudtitelns reservationsanslag J 5. Utvecklingoch försök med vissa vårdformer. Bidraget är avsett att användas för en resatill med syfte att studera behandlingsprogram för män med sexuelltaggressiv problematik inom kriminalvård och psykiatrisk vård. Isammanhanget skall också nämnas att brottsförebyggande rådet harinrättat en arbetsgrupp om sexuella övergrepp mot barn. I arbetsgruppensdirektiv tas bl. a. upp frågan om samhällets reaktioner på sådana brott, ocharbetsgruppen bör enligt direktiven bilda sig en uppfattning om de alternativabehandlingsmodeller som prövats bl. a. i och överväga i vad mån sådanamodeller har någon relevans för svenska förhållanden och om de i någon form börprövas här. Utskottethar behandlat frågan om behandling av män som har dömts förvåldtäkt m. m. (JuU 1983/84:20 s. 9 f och JuU 1985/86: 3 s. 22 f). godkända betänkanden har utskottet understrukit vikten av att man irehabiliterande syfte söker utveckla metoder för särskilda insatser för de grupperav män som dömts för olika former av våldsbrott mot kvinnor. Utskottet hardärvid uttalat att utskottet ser positivt på den försöksverksamhet som bedrivsinom kriminalvården i avsikt att finna lämpliga behandlingsmetoder. Utskottetvill nu - med anledning av motion 508 - än en gång framhålla det angelägna i att söka utveckla behandlingsmetoder i rehabiliteringssyfte för de grupper som här är aktuella. Den försöksverksamhet som bedrivs inom kriminalvården i denna avsikt och som utskottet har uttalat sitt stöd för är ännu inte slutförd. Resultatet av den liksom de erfarenheter 15 från andraländer som kan förväntas bli redovisade i olika sammanhang bör . JuU 1985/86:30enligt utskottets mening avvaktas innan ställning tas till formerna för eneventuellt mera fast verksamhet av ifrågavarande slag. Med dessa uttalandenavstyrker utskottet bifall till motion 508. 1. beträffande åtgärdsprogram mot narkotika påanstalterna m. m. attriksdagen avslår motion 1985/86: Ju506, modon 1985/86: Ju616 i denna del(yrkande 2) och motion l985/86:Ju625 i denna del (yrkande 2), 2. beträffandeåtgärder möt sjukdomen AIDS attriksdagen avslår motion 1985/86: Ju6l4 i denna del (yrkande 15), 3. beträffandesärbehandling av vissa långtidsdömda attriksdagen avslår motion 1985/86: Ju502 och motion 1985/ 86: Ju6l4 i denna del(yrkande 14), 4. beträffandeprivat drift av kriminalvårdsanstalter att avslår motion 1985/86:Ju50l, 5. beträffande//eranstaltsplatser för kvinnor att avslår motion 1985/86: Ju505, 6. beträffandefängelsestraffet för gravida att avslår motion 1985/86: Ju610, 7. beträffande/(7w//yV/erap/inom kriminalvården att avslår motion 1985/86: Ju508, attriksdagen med avslag på motion 1985/86: Ju207 i denna del (yrkande 4) ochmotion 1985/86: Ju217 i denna del (yrkande 5) och med bifall till regeringensförslag till Kriminalvårdsanstalterna för /87 anvisar ettförslagsanslag av I . Regeringen har under punkt E 3 (s. 100 och101) föreslagit att till Fri vården för /87 anvisa ettförslagsanslag av . Motioner m. m. I motion 1985/86: Ju2l7 av m.fl. (m)hemställs, såvitt nu är i fråga, att till Frivården för budgetåret1986/87 anvisar ett förslagsanslag av . (yrkande 6). I modon 1985/86: Ju504 av () och AinaWestin (s) hemställs att uttalar att anslaget till frivården underdet kommande budgetåret bör förbli oförändrat. I motion 1985/86: Ju507 av () och MargaretaAndrén (fp) hemställs, såvitt nu är i fråga, att riksdage beslutar att under anslaget E 3 Fri vården anslå . utöver vad regeringen har föreslagit (yrkande 1). I motion1985/86: Ju614 av m.fl. (c) hemställs, såvitt nu är i JuU1985/86: 30 fråga, att beslutar till anslaget E 3 Fri vården,förvaltningskostnader, anvisa ett i förhållande till regeringen med 5 milj.kr. förhöjt anslag (yrkande 16). I ärendet har till utskottet inkommit en skrift frånFöreningen . trädde nya regler för villkorligfrigivning och kriminalvård i frihet i kraft. a. avkortadesövervakningstiden vid skyddstillsyn från två till . Genom reformenminskade antalet klienter inom frivården från 17541 dll 12846den . Minskningen har fortsatt under /85. Antaletklienter var 11832 . Inför reformen uppgick antalet klienter per tjänstemantill omkring 39. budgetproposition beräknades medel för att minskaantalet ärenden per tjänsteman till omkring 30 och därigenom göra det möjligtatt intensifiera övervakningen. Antalet klienter under /85 motsvararca 28 ärenden per tjänsteman. Regeringens förslag till medelsanvisning under denna punktuppgår till drygt 222 milj. kr. Det innebär en ökning av anslaget med 9,5 milj.kr. i förhållande till anslaget innevarande budgetår. Förslagetinnebär i korthet följande. Lönemedlen under anslaget reduceras med 7 milj. kr. Dettamotiveras av att den fortsatta nedgången av antalet klienter inom frivårdenunder det senaste budgetåret gör det möjligt att dra in ett antal tjänster (20st.) och ändå behålla den angivna relationen av omkring 30 klientärenden pertjänsteman. - Vidare beräknas en besparing av . på medlen tillkontorspersonal, vilket innebär tillämpning av huvudförslaget om besparing idenna del. föreslås en fördubbling av ersättningen tilllekmannaöverva-kare. Ersättningen skall enligt förslaget höjas från 100 till200 kr. , varav hälften arvode och hälften ersättning för kostnader.Den sammanlagda kostnaden för höjningen beräknas till ca 12,4 milj. kr. Samtliga motionärer motsätter sig förslaget att dra in ettantal tjänster för frivårdspersonal. Som skäl framhålls frivårdens storabetydelse för att minska riskerna för återfall i brott. Som särskilda skälanförs dessutom bl. a. att krav på ökade insatser från frivårdsorganisationenkan förväntas dels i det pågående intensiva arbetet med att hindra spridningenav sjukdomen AIDS bland narkotikamissbrukare, dels genom att nya alternativapåföljder, t. ex. kontrakts vård, beräknas bli införda. I motion 507 hävdas attnedskärning i stället bör ske på anslaget till byggnadsarbeten för kriminalvårdenmed motsvarande belopp. Till detta yrkande återkommer utskottet under punkt 7nedan. Utskottet vill till en början instämma i motionärernasuppfattning att JuU 1985/86:30 frivården utgör en mycket betydelsefull del avkriminalvården. En aktiv frivårdsorganisation med goda möjligheter till stöd-och hjälpinsatser är enligt utskottets mening av största vikt för ettframgångsrikt brottsförebyggande arbete.