prot · G80972 · 1984-12-31 00:00:00 — Just detta förfaringssätt skall ses mot den allmännabakgrund som utgör ett så lärorikt exempel på en högstadieskolas mångsidigabetydelse för en stadsdel av typ. i står ju inteenbart för sig självt - det är representativt för andra områden ochsituationer, som man kommer att möta i våra större städer. Därför är dessbakgrund och utveckling rikspolitiskt relevant. Jag skall gärna erkänna att problemet ligger migpersonligen speciellt om hjärtat. Som gammal f. d. rosengårdsbo upplevde jagbörjan av detta problems utveckling. framstod som denutpräglade produkten av Malmös bostadspolitiska segregering. Det varsegregering inte bara från andra stadsdelar utan också inom stadsdelen; ettstort motorvägsdike skilde insatslägenheterna från de kommunalahyreslägenheterna. Där var låginkomsttagarna, de arbetslösa och invandrarnaöverrepresenterade. Där rådde översjuklighet och sociala problem. Och alla visom bodde där fick uppleva hur barn fick tillbringa sina första skolår ioändamålsenliga källarlokaler, hur de inte fick lagad mat under skoldagen, hurhundra barn fick samsas om två gungor och en sandlåda på en gård mellan tvåhöghus, platt och blottad på alla estetiska inslag. Och vi fick höra hur de somansåg sig höra fill de bättre kallade vår stadsdel för "" -en illustration till den malmöitiska högerborgerlighetens inställning, när dentar av sig masken. Men det fascinerande med allt detta var den utveckling somsedan ägde rum. Människorna nöjde sig inte med att säga: Fy vad här är fult ochtrist, vad dåligt allt fungerar, vad mycket elände man ser - låt oss kommahärifrån. I stället växte det fram något nytt: en känsla av egen identitet, avsamhörighet och av gemensam stolthet. Detta är vår stadsdel, sade man, ur dessförutsättningar skall vi skapa något som både får betydelse för oss själva ochsom kan ge impulser åt samhället i övrigt. Det var den nya Rosengårdsandan. Och ur den växte ettsocialt och kulturellt medvetande, en solidaritet mellan svenskar ochinvandrare, ett livaktigt föreningsliv och en stark hyresgäströrelse medtjugotalet kontaktkommittéer, som f.ö. har spelat en viktig roll i striden omskolan. I detta område invandrarbarn gavs möjligheter till en starkaresolidaritet och identitet än i områden där invandrarna utgör en till nödstolererad minoritet. Och för barnen och ungdomarna med svensk bakgrund gavs chansen att växa upp och genom skolan fostras i enstimulerande mångnatio-nell gemenskap. De vände den sociala segregationen frånen belastning till en styrka. Detta hade stor betydelse också för de vuxna. Fördet är genom barnens och ungdomarnas gemenskap, förkroppsligad i deras dagligasamvaro i högstadiet, som också samhörigheten mellan vuxna av olikanafionaliteter i området kunde stimuleras. Det är mot den bakgrunden man skall se nedläggningsproblematikenoch se ett högstadiums funktion. Det är först då man kan förstå, vad etthögstadium i den egna stadsdelen betyder för de ungas utveckling under de årnär personlighetsdaningen och förhållandet till samhället är som aktivast ochviktigast. Och det är mot den bakgrunden man också måste försöka sedet allvarliga och destruktiva i att detta stadsdelens nervcentrum skall slåssönder, att de som svetsats samman med varandra skall föras över i enorganisation där de har mycket svårare att göra sig gällande och där den rentrumsliga närheten och gemenskapen med stadsdelens övriga liv till stor delskärs av. Det är häri som Rosengårdsfallets stora principiellafrågor består. Det gäller här inte ett enskilt skoladministrativt ärende. Detgäller frågor om social identitet och om mångnationell solidaritet. Det gällerinvandrar- och kulturpolitik i bredaste bemärkelse. Och det gäller faktisktockså viktiga rättsliga problem, frågor om hur myndigheter behandlarmedborgare. Det heter i kommunens övergripande plan att man skalleftersträva fullgod service - även på skolans område - i alla stadsdelar. Såblir det ju inte om man lägger ned ett högstadium som har ett eget underlag. Det finns i läroplanen för anvisningar omsamråd med invandrarorganisationer när det gäller undervisningens anordnande.Det förekom inte före nedläggningsbeslutet. Och man har beslutat om nedläggningUlan att ha någon egentlig plan eller ekonomisering för de överblivnalokalerna, Detta är alltså ett varnande exempel på hur del går, närman tänker i snäva administrativa och maktpolitiska termer. Och det är där detfinns skäl att peka på Bengl yttrande angående riktlinjer förframlidens skolplanering. För vad bl. a. lär oss är, alt man måste haen samhällelig helhetssyn och en övergripande social värdering när man går tillbeslut i frågor som denna. Det finns dock i en planpolilik, som äravsedd all omfatta boendets alla funktioner. Del finns en invandrarpolitik, ochdet finns en kulturpolitik. Och del finns framför allt en värdegrund iarbetarrörelsens klassiska politiska tradition, utifrån vilken man kan hämtavägledning om hur sociala och mänskliga relationer bör vara beskaffade för skall kunna upphäva nedtrycklhel och kulturell identilelslöshel. Jag troratt det vore synnerligen lämpligt om regeringen beredde sina partikolleger iden kommunala ledningen i en viss grundläggande undervisning om varidessa värderingar består. När del gäller del som utgör grunden för JörnSvenssons interpellation - en aktuell skolnedläggning i - har jag. vilketJörn har sagt sig förstå, ingen möjlighet all gå in i debatt. Jag kanalltså inte la upp ett resonemang huruvida elevunderlaget för den aktuellaskolan har minskal så mycket alt en nedläggning av del skälet bör diskuteras,eller om del inte har minskat alls. Jag har heller ingen möjlighet att ta uppen diskussion om huruvida del i den stadsdel han beskriver kan finnas andrahögstadieskolor alt hänvisa eleverna till eller om man räknar med all medskolskjutsar föra dem till andra platser. Jag tvingas alltså avslå från endiskussion som rör den aktuella skolan. Låt mig ändå la upp ett litet resonemang utifrån JörnSvenssons interpellation. Den är intressant och viktig. Den lar upp ell antalfrågor som i dagens skoldebatt är myckel angelägna all diskutera. Detta kan jaggöra utifrån en ganska betydande personlig erfarenhet. Jag förmodar, frutalman, alt del inte bryter mot några regler om jag refererar till mina egnaerfarenheter. Jag bor i en stadsdel isöderorl i , där vi 1965hade 45 000 elever i . Under /84 hade vi 19 000 elever igrundskolan. Del är alldeles uppenbart att denna dramatiska minskning avelevunderlaget måste få konsekvenser när del gäller skolbyggnaderna ochskolplaceringen av eleverna i våra stadsdelar. Familjer som har barn i olika åldrar tvingas - vilketockså gäller mig personligen, som har många barn - alt ha barn i flera olikaskolor och i flera olika rektorsområden . Detta innebär alldelesuppenbart för en familj i en sådan stadsdel - en yllersiadsdel i en storstad -att det inte blir en bestämd skola som utgör socialt och kulturellt centrum. Delta är naturligtvis någonting som vi har anledning allmyckel noga pröva, men jag skulle ändå vilja varna för en föreställning som jagtycker är alltför vanlig och där man uteslutande ser till skolans värde sombyggnad. Del är skolhuset man alllid talar om som detta viktiga centrum. Jagtror också att det är viktigt att vi bedömer den samlade pedagogiska ochsociala miljö som skolan utgör, och i den ingår faktiskt också lärarna som enmycket viktig tillgång. Jag tror alltså alt vi i de diskussioner som rörskolnedläggningar framöver måste mycket noga pröva hur vi kan se till att debarn som går i skolor från vilka de sannolikt måste flyttas ändå får behållasina lärarkonlakter. De exempel jag har mött har vittnat om en viss okänslighetpå den punkten i skolplaneringen.-Jag tycker att man alltför ofta har låst att söka se till att man får behålla husen, men inte lärarna. Jag tycker-principiellt sett och ulan att jag därmed har svarat på varje fråga om varjeskolnedläggning - att lärarna är viktigare än kåkarna. När del gäller de torftiga miljöerna håller jag med JörnSvensson. Det är viktigt all vi i de stadsdelar där planeringen inte är den vihade hoppats att den skulle vara ser till alt vi förstärker del som kan sägasvara den sociala och kulturella miljön. Naturligtvis, fru talman, gläds jagalldeles speciellt över att få höra detta påpekande, eftersom jag undertidigare yrkesverksamhet har arbetat för att etablera samlingslokaler ochkullurlokaler - för mitt vidkommande rör det sig framför allt om och nykterhetslokaler - så att miljöerna skulle bli bättre. I samma syfte - alt förbättra den totala pedagogiska ochsociala miljön -skall man naturiigtvis också se de satsningar som görs iårets budgetproposition. Det handlar om all förbättra kulturverksamheten ochall låta kulturen starkare genomsyra skolan. Skolan kan inte begränsa sig tillatt vara ett ställe där man blir informerad om förekomsten av vissaföreteelser, utan den måste bli en kulturhärd. Jag har i det avseendet ingenanledning all polemisera mot . Jag vill bara understryka att dettaär ett sätt att markera skolans betydelse. Idestadsdelar där vi harmånga invandrare tillkommer ellproblem. I orter och i stadsdelar med väldigt många invandrare och väldigtmånga invandrargrupper kan dessa tillsammans utgöra en majoritet avbefolkningen. Man missar där den enda rimliga gemensamma kulturella ochspråkliga basen, nämligen det svenska språket. Jag har tyckt mig märka det i endel stadsdelar. Invandrargrupperna och de olika språkgrupperna har inte var försig tillräckligt många företrädare för all de skall kunna medverka till allskapa en gemensam bas. Det är viktigt all vi inte blundar för del. Vi får intetro att invandrare med olika språk sammantagna blir en gemensam och enhetlig folkgrupp- del blir de inte. Del krävs alltså alt vi i dessa stadsdelar meraomsorgsfullt än i andra tillser all vi kan medverka till all man med bibehållande av personernas ursprungs- idenlilel ändå ger dem chansen all vara med och skapa en gemensam kulturbas där. Den kulturbasen måste rimligen bygga på en svenskspråkig gemenskap i del land där man numera lever. Delta bör man också väga in när man planerar för skolor i dessa områden. . , 45JÖRN (vpk): Jag måste naturligtvis ha förståelse för allBengt har sina händer i någon mån bundna. Jag är ju litet friare pådebattens område, eftersom jag inte tillhör samma kategori av politiker somhan. Del hindrar inte alt vi kan byta några ord om de allmänna problem som härär aktualiserade. Jag håller med Bengl om alt en fixering till enviss byggnad naturiigtvis inte får vara vägledande. Del är inte heller delsaken gäller i delta fall. Den exemplifiering med Malmöfallet som jag har givitvisar myckel tydligt att det väsentligen handlar om andra ting än omkoncentrationen till ett visst byggnadsverk. Naturligtvis kan del finnas andrarent rumsliga och praktiska arrangemang inom vilkas ram lika goda sociala ochkulturella resultat kan uppnås. Man skall inte heller tro att man kan bevara engemenskap och en kulturell identitet som har vuxit upp i en problematiskstadsdel och som där har ell stort värde för hela atmosfären, för de ungasuppväxtmiljö och för den pedagogiska miljön, om man med rent adminislra- fiva medel slår sönder det befintliga genom fysiskaförflyttningar hit och dit utan någon som helst hänsyn till det som har vuxitfram. Jag kan dock medge att det som har vuxit fram kanske lika väl skullekunna bevaras i en något annorlunda yttre organisation, i varje fall inom vissagränser. Jag har påpekat all del i sådana här fall finns socialasamband som man inte får slå sönder. Det handlar om stadsdelar eller områdensom har upplevt mycket av omflyttning och förändring under ett viktigt skede avsin framväxt, en typ av rörlighet som har varit besvärande och somhar haft destruktiva följder. När del äntligen har blivit en form av socialstabilitet, där någonting eget har växt fram och där man börjat känna för detoch är medveten om det, skall man gå försiktigt fram, innan man raserar detgenom illa övertänkta, ensidiga och fill sektorslänkande begränsadeförändringar. Sedan vet jag inte om jag i allo är beredd att skrivaunder på vad Bengl sade om svenskheten som den samlande faktorn. Delberor litet grand på vad han menar. Han kanske inte menar del som skullebekräfta mina misstankar. Jag tror all man måste acceptera, och inte baraacceptera ulan acceptera som någonting som är bra, att invandrartäta områdenkan bli företrädare för något nytt, eftersom vi inte vill att invandrare baraskall absorberas i den rådande svenska kulturen och i den rådande svenskaspråkvärlden. Jag antar all man i varje fall från progressiv ståndpunkt ochfrån arbetarrörelsens ståndpunkt också har förståelse för synpunkten attinvandrarna har viktiga impulser att ge och att det i en ny och högre form avsocial gemenskap och begreppsmässig gemensam tankevärld kan uppstå något som ärförmer, som kultur betraktat, än både varje enskild nationell invandrarkulturför sig och den gamla klassiska svenska kulturen. Jag tror att man som svensktbarn och som svensk ungdom i ett område som med dess starkainvandrarinslag myckel väl vet vad man talar om när man lar upp dessa ting.Självfallet, och där är säkerligen och jag överens - och därvill jag inte ens tillnärmelsevis eller antydningsvis bestrida all han har rätt- måste den språkliga integrationen, dvs. invandrarbarnens behärskande av detsvenska språket, göras så fullständig som möjligt, eftersom vi vet vad delinnebär när så inte är fallet och detta inte uppnås. Men del finns ju också enannan och högre form av sammansmältning mellan kulturer än den som bara beslårdäri att den inflyttade gruppen tillägnar sig del förhärskande språket i detland dit den flyttar. Jag tycker alt är ett sådant fascinerandeexempel på att del här finns en ansats till en sammansmältning av ett annatslag än den som bara beslår i alt minoriteten sugs upp av majoriteten och fåröverge sin egen ursprungliga identitet. Jag vill också påtala ett förhållandesom jag jag var verksam i sarhhällsplanerande arbetekunde notera, nämligen den alltför korta framförhållning man ofta hade när delgällde att förutse sådana situationer. Jag medger att möjligheten att förutsesådana situationer inte var densamma när väldigt många nya områden växte upp istorstäderna som . Men vi har ju inte samma våldsamma inflyttningtill storstäderna som vi hade då. Man borde för en del år sedan tydligare hasett vad som höll på att hända, och man borde kanske då ha gjort förberedelserför att möta sådana situationer, så att de inte hanterades på ett alltförhastigt och ensidigt sätt. Jag vill understryka värdet av att man sålångt som möjligt bevarar sociala och kulturella samband. Det är detta delhandlar om, och det är viktigt att iaktta detta. Det är viktigt att man ocksårespekterar de ansträngningar och de försök som finns alt upprätta sådanasamband. Detta var orsaken till att jag förde mitt resonemang om skolhusen, därman alltför ofta, tycker jag, fixeras vid byggnader och struntar i vilkasamband som däri kan etableras, eftersom en del hus har för litet underlag- mankan inte få tillräckligt väl fungerande sociala gemenskaper. Sedan är det alldeles givet att vi när vi talar ominvandrare och invandrarpolitik inte syftar till all påtvingainvandrargrupperna en integration i ett svenskspråkigt samhälle. Det är intedel jag talar om. Vi har tvärtom en hemspråksundervisning - om jag begränsarmig till skolan - som torde vara unik i världen när det gäller omfång ochrikedom. besökte jag en av våra invandrartätakommuner i , där man i ett enda rektorsområde hade 39hemspråk. I en klass som jag besökte hade man sju eller alla olika språk. iakttagelse som man måste göra är alt om den klassen skall fungera som någonform av social gemenskap, så kan del aldrig ske utifrån ell, två eller tre avde åtta språk utöver svenskan som talas i klassen. Man måste alltså se till attde eleverna får en så god kunskap i svenska all de vid sidan av sittursprungsspråk kan ha en gemensam bas för överföring av de impulser, kunskaperoch erfarenheter som de för med sig från sin egen kultursfär, från sitt egetgrundspråk. Det är viktigt alt göra detta klart för sig. Vi möter emellanåt i en del av dessa stadsdelar ganskaupphetsade krav på svenska hemspråksklasser, där man med hänsyn till all det ärså få svenskspråkiga i klassen begär alt dessa elever får läsa svenska för sigsjälva. Då medverkar man till ytterligare en uppsplittring. Det som skulle varaen fungerande social miljö blir inte en social miljö. Del blir alltså ingengemensam bas. Detta måste vi sträva efter alt försöka åstadkomma i destadsdelar det här handlar om. Där spelar naturligtvis skolan en mycket centralroll. I delta, som jag tycker, ganska elementära påpekandeligger självfallet ingen nedklassning av något av de språk som våra invandraretalar. Däri ligger heller inget försök till ell underskattande av de värden sominvandrarna kan tillföra oss. Det är bara ett påpekande av all vi för allkunna tillgodogöra oss de erfarenheter och de kunskaper som invandrarna harmåste ha någon form av språklig gemenskap, någon form av språklig grund som ärgemensam för alla medborgare. 47JÖRN (vpk): Med de debatlförulsäiiningar vi har och motbakgrunden av omöjligheten att gå närmare in på ett enskilt administrativtärende kanske vi börjar komma till den punkt när vi i stort sett uttömtdiskussionsämnet, åtminstone för dagen. Låt mig bara göra ett par kommentarer,som för min del skall bli de avslutande. Vi känner ju fallet som ell exempel på vadväldigt många av de på 1960-talel nya stadsdelarna upplevde. Del var en höggrad av ofärdighet, av svår problematik, av överrörlighet, bristande stabilitetoch bristande samband människor emellan. När de här stadsdelarna - de finns jurunt om i alla de större städerna, mer eller mindre utpräglat - en gång uppnåttstabilitet, när de så all säga har salt sig, när någonting börjat växa frammänniskorna emellan och i de institutionella och sociala funktionerna, är detmot denna bakgrund mycket viktigt, att man inte på olika sätt går in ochpåtvingar dem en ny period av uppbrott, överrörlighel osv. Jag tänker då intespecifikt på skolan, eftersom problemet med skolan, som är akut i detta fall,bara är en spegling av en större problemalik. 1 det fall som jag anfört som exempel råder delförhållandet att man kan ha goda skäl för misstanken alt ell till hälftenkommunalägl byggnadsbolag har för avsikt alt köpa upp delar av del gamlabostadsbeståndet i stadsdelen och där företa förändringar i bostadsbeståndet påett sådant sätt alt de som bor där tvingas flytta ut på grund av de ändradehyresförhållandena, varvid en helt ny kategori kommer in, en kategori med enannan typ av social förankring, en kategori som kanske inte så väl smäller in iden miljö som har utvecklats där. Om så skulle bli fallet, vilket man alltsåhar skäliga misstankar om, skulle del skapas en ny period av förflyttning ochrörlighet, vilket säkeriigen skulle få en negativ verkan på det som uppnättsinom denna stadsdel i dess nuvarande utvecklingsskede. Det är en påminnelse omatt man - både när del gäller skolområdet och när del gäller den samhälleligaplanpolitiken, den samhälleliga miljö- och kulturpolitiken i vidaste bemärkelse- måste ha en helhetssyn. Man skall inte göra ingrepp som får destruktiva socialaföljder. Man måste ha en social målsättning i botten och inte bara låta varjeseklorsorgan för sig fara fram som man finner vara bäst ifrån sina speciellautgångspunkter. Del borde vara speciellt naturligt för människor med förankringi arbetarrörelsen alt denna helhetssyn ligger fast när del gäller densamhälleliga planpolitiken. Det är ell synsätt som vi har på många andraområden, l.ex. på socialpolitikens och sjukvårdspolitikens område. Dettasynsätt är väldigt viktigt, och vi skall därför inte uppge del till förmån fören utveckling som vi egentligen inte alls kontrollerar ulan som bara får löpa,därför att sinsemellan illa samordnade intressen eller samhällssektorer företarförändringar som kan bli ganska drastiska för människorna i del konkreta falletoch del ifrågavarande området. Låt mig bara allra sist föra fram en enda synpunkt.Naturligtvis skall del exempel som jag tagit som utgångspunkt för minaresonemang inte göras till en valfråga, för i första hand handlar del omnågonting annat, någonting långsikligare och förmer. Det är dock viktigt infördet val som förestår och som i många hänseenden blir ett ödesval - ell valmellan arbetarrörelsens värderingar och värderingar som står dessa emot - attmänniskorna i stadsdelar som , som under hård strid och med mängamödor har tillkämpat sig en identitet och en intressant och viktigform av gemenskap, får fullständigt klart för sig vem som slår på deras sidabland de politiska krafterna och vem som inte gör det. Ytterligare bara en kort kommentar till delsom sade om det syfte som han misstänkte kan ha legat bakomförslaget anlägga ned en viss bestämd skola. Han säger alt del kan ha varit attmöjliggöra en förändring av en hel stadsdel. Han säger att vi måsteha en helhetssyn i vår planering och inte planera skola för sig och boende försig. Jag kan känna sympati för delta, men jag vill i det stycket då bara påpekaalt samordning och helhetssyn för skolans vidkommande naturligtvis faktisktskulle kunna innebära flera nedläggningar än man råkar ut för om man baraexklusivt planerar utifrån skolans behov. Då är del kanske ändå hederligt altinte under det myckel positiva ordet "helhetssyn" dölja all det ocksåkan bli konsekvenserna. 49JÖRN (vpk): Del här inlägget uppkallar mig tillytterligare en kort kommentar. Helhetssynen skall naturligtvis beröra människorna - denskall inte bara beröra planerarna och planeringskonloren. Där är helhetssynen ioch för sig viktig, men det är fråga om vilka motiv som skall styrautformningen av helheten. Helhetssyn, , kan rimligen inteavse bara en människa i tagel. Del jag syftade på var alt helhetssynen för enstadsdelkan leda till att en elev mister sin skola, därför atthelhetssynen för mamma och pappa på 37 resp. leder till en annan slutsalsän att skolan skall vara kvar. Överläggningen var härmed avslutad. 8 § Föredrogs och hänvisades 1984/85:15till finansutskottet 9 §Meddelande om interpellationer Meddeladesalt följande interpellationer framställts 1984/85:91 av () till statsrådet om elförsörjningen: Andelen elström som används förbostads- och lokaluppvärmning ökar snabbi. 1978 var förbrukningen ca 9 TWh.1984 visar preliminära uppgifter på en förbrukning på plus tillavkopplingsbara elpannor. Nästan hela den ökade elanvändningen på 1980-lalel haravsett uppvärmning av bostäder och lokaler. Delta har inneburit alt vårtelsystem har blivit mycket köldkänsligt. Det fick vi talande bevis för i börjanav året. Under toppbelastning vecka 2 var således effektuttaget ca 23 000MW, varav kärnkraften svarade för 6 300 MW eller . Oljebaserad el svaradeför 3 500 MW och import för 1 500 MW - fillsammans . Resten var vallenkraft. Del är uppenbart att befintliga effeklreserver var väl utnyttjade,och ändå var importen betydande - , trots all del inte var köldrekord.Det är alltså inte svårt alt tänka sig en situation med betydligt störreeffeklbehov. Vad skulle då ha hänt med vår elförsörjning? Även om delfinns en och annan gasturbin ytterligare att ta i drift, återstår frågan om delhade löst problemet och hur stor risken är för ledningsfel på grund avöverbelastning. Vi fick en drastisk erfarenhet av konsekvenserna avledningsbrotl den "svarta tisdagen" . Hur svårtskulle det inte ha varit att bygga upp elleveransen igen om effeklbehovel varit25 000 MW? Slutsatsen måste bli att ytterligare elvärme i systemetkan få förödande effekter, om inte betydande resurser satsas på effektuibyggnadoch lednings-förstärkningar. Delta faktum måste ge anledning till all fundera över hurelströmmen från de två sista reaktorerna och 3 skallnyttiggöras utan omfattande följdinvesleringar och en än hårdare låsning tillkärnkraften. Samma förhållande måste uppmärksammas innan beslut tas om utbyteav ånggeneratorerna på .