prot · G80949 · 1984-12-31 00:00:00 — Detär därför angeläget att skapa vad vi i reservafionen kallat "rakarör" mellan _ parternas förhandlingsbord och utgifterna för att bekämpaarbetslösheten. Detta kan ske om egenavgifterna till arbetslöshetsförsäkringenhöjs. Höjningen bör dock i så fall kompletteras med sänkta direkta skatter. bör man överväga att öka arbetsgivarnas ansvarför finansieringen av arbetslöshetsförsäkringen. Även gentemot arbetsgivarnafinns nämligen ett trovärdighetsproblem. Om de räknar med att statsmakternagenom successiva devalveringar tar ansvaret för konkurrenskraften, minskarderas incitament att stå emot lönekostnader som skulle försvaga konkurrenskraf- ten. Eftersom vissa svårigheter föreligger bl. a. när detgäller de ojämna avgiftsuttagen mellan olika arbetslöshetskassor, behöverfrågan emellertid analyseras närmare innan slutlig ställning tas. Över huvud taget är den svenska arbetsmarknaden i klartbehov av fastare ansvarsgränser. Statens ansvar bör vara dels att förarbetsmarknadens parter ange de allmänekonomiska förutsättningarna, dels attagera med fasthet i sin roll som arbetsgivare. Ett första steg måste bli att fåbort allehanda följsamhetsklausuler ur de offentliga avtalen. Vådan av sådanaåskådliggörs tydligt f. n. då fackförbunden fått omförhandlingar fill stånd. Ominte dessa fasta ansvarsgränser kan uppnås är friheten på arbetsmarknaden ifara. En frihet som äventyrar balansen i samhällsekonomin är och förblir enchimär. Men lika viktig som lönebildningsprocessen är en störreflexibilitet inom näringslivet, dvs. ökad förmåga till omställningar efter nyamarknadsförhållanden. För detta krävs i vissa avseenden ett radikaltnytänkande. Den ekonomiska politiken på medellång sikt Den ekonomiska politiken på medellång sikt Av utomordentlig betydelse för ett vitalare näringsliv ärockså att vi har ett skattesystem soin stimulerar arbete och egna initiativ.Skattehöjningar är inte en möjlig väg att lösa problemen i'svensk ekonomi. I det omedelbara perspektivet anser att följandeskatteförändringar måste genomföras: - Fulltinflationsskydd av skatteskalan återinförs. - Förmögenhetsskattenpå arbetande kapital tas bort. - Arbetsgivaravgiftensänks för de 15 först anställda i företagen. - Arvsbeskattningenför arbetande kapital ses över. I ett något längre perspektiv anservi att utgiftsskatten framstår som ett mycket intressant alternativ, som bättreän andra tänkbara modeller tar hänsyn till utvecklingen i samhällsekonomin.Redan nu kan en dellösning när det gäller utgiftsskatten ske genom att privatainvesteringskonton inrättas i enlighet med det förslag som väckt ikammaren. Varje svensk man och kvinna bör ha chansen till ett aktivtengagemang i produktionslivet som företagare eller genom delägande i företagsom andels-eller aktieägare. Det mest akuta hotet mot marknadsekonomin är dekollektiva löntagarfonderna. De syftar till att koncentrera makten övernäringslivet till de fackliga topporganen, vilket medför en socialisering,enligt vår uppfattning. Löntagarfonderna kommer därför att avvecklas så snartden parlamentariska situationen förändras. Problemet med ungdomsarbetslösheten, som är ett av devärsta gisslen f. n.i den svenska ekonomin, kan inte lösas om inte enanpassning sker av lönesystemet, som jag inledningsvis berörde. Därutöver trorjag att en utvidgning av lärlingssystemet kan ge mycket positiva effekter.Erfarenheterna är goda av de lärlingsinsatser som skett. Nästan allasom genomgått lärlingsutbildning har visat sig få jobb på det företag som devarit knutna till. En politik för regional balans är en nödvändig del i enekonomisk politik med syfte att skapa god ekonomisk utveckling och fullsysselsättning. De grundläggande balansproblemen i vår ekonomi kan inte lösasom inte produktionsförutsättningar i form av mänskligt kunnande, råvaror ochandra naturtillgångar samt naturligtvis också gjorda samhällsinvesteringar kantas till vara över hela landet. En aktiv regionalpolitik måste bidra till att människor ialla delar av landet får likvärdiga möjligheter till arbete, service och godmiljö. Regionalpolitiska hänsynstaganden måste därför göras inom samtligasamhällsområden. Detta är också en angelägen uppgift i den ekonomiska politikenför att skapa ett samhälle med mindre sårbarhet än det nuvarande. Av särskild regionalpolitisk betydelse är utformningen avtrafik-, jordbruks-, utbildnings-, industri- och energipolitiken. I storadelar av landet utgör jordbruket den dominerande basen för näringslivet.Jordbrukspolitiken måste därför ha en central roll i en aktiv och offensivregionalpolitik. Ett förverkligande av grundläggande rättvisekrav fordraratt alla får del i den ekonomiska och sociala utvecklingen genom en aktivjämlikhetspolitik. Stat och kommun måste ta det grundläggande ansvaret för attresurserna fördelas jämnt. Alla skall kunna känna ekonomisk trygghet och fåtillgång till vård och omsorg. Det sociala välfärdssystemet måste samtidigtutformas så att man tar till vara de välståndsbildande krafterna och germänniskor ökade möjligheter att ordna sitt liv efter egna förutsättningar ochönskemål. Den allmänna försäkringen har mer och mer blivit enförsäkring mot inkomstbortfall. Det rent sociala och inkomstutjämnande inslagethar jämnats ut. Grundskyddet har relativt sett försvagats. Skillnaderna iförmåner har ökat. Människor utan förvärvsinkomster hamnar lätt vid sidan av allaförsäkringsförmåner. Inte minst de många som ställs utan arbete och på så sättfår ett svagare socialförsäkringsskydd drabbas av denna utveckling. stiger kostnaderna för den sociala välfärdenbrant. Risken är uppenbar att en fortsatt utveckling i samma riktning kommeratt leda till en finansiell kris inom socialförsäkringssystemet, somskillnaderna i förmåner ökar ytterligare. Därför behövs en successiv omläggningav socialförsäkringssystemet - i första hand med sikte på att säkerställaekonomisk grundtrygghet för alla medborgare. De grundläggande förmånerna förbarnfamiljer, sjuka, arbetslösa och pensionärer behöver i många fall räknasupp. Därutöver bör var och en få friare möjligheter än att ordna ettkompletterande försäkringssystem. På så sätt kan också sparandet och därmed detotala resurserna i samhället öka. Med den inriktning som skisserats, med satsning påindustrins vitalitet och grundtrygghet, finns det förutsättningar att skapa enbättre budgetbalans utan att höja skattetrycket. Budgetunderskottet bör enligtlångtidsutredningen reduceras till för att balans skalluppnås i den offentliga sektorns totala sparande. Jag delar på den punktenlångtidsutredningens bedömning. Det stora budgetunderskottet utgör f. n. ett allvarligthot mot den svenska ekonomin. Om detta är vi sannolikt överens här i kammaren.Budgetunderskottet ökar inflationsrisken, driver upp räntenivån och minskarutrymmet på kapitalmarknaden för industrins investeringar. För varjeår som underskottet i statens budget består ökar ränteutgifterna. - Dettainnebär att det blir allt svårare att få kontroll över de Ett centralt mål för den ekonomiska politiken under 1980-taletmåste därför vara att avveckla det strukturella budgetunderskottet genom attkraftigt minska de offentliga utgifterna. Även om besparingspolitiken på kort sikt leder tillpåfrestningar i ekonomin och uppoffringar för de enskilda människorna, är detviktigt att komma ihåg att en minskning av de offentliga utgifterna ochbudgetunderskottet är den enda framkomliga vägen för att undvikamassarbetslöshet och hög inflation . Löser vi inte problemen iden offentliga sektorn kommer vi att tvingas vidta, med nu aktuellamått, mycket drastiska och långtgående nedskärningar av de offentligautgifterna. Den ekonomiska politiken på medellång sikt Den ekonomiska politiken på medellång sikt aktualiserar en rad förden samhällsekonomiska utvecklingen fundamentala frågor, som regeringen i sinproposition i alltför stor utsträckning glider förbi. a. aktualiserasföljande frågor: "Densvenska modellen" i dess klassiska bemärkelse måste ges ett nytt innehållgenom ett klart ansvarstagande från arbetsmarknadens parter för en lönepolitiksom främjar sysselsättningen och ger även ungdomen en chans till varaktigsysselsättning. Systemförändringari den offentliga sektorn måste genomföras för att inte medborgarnasgrundtrygghet skall äventyras. Regional balansmåste ses som ett centralt mål i den ekonomiska politiken liksom hushållningenmed naturresurser i dess vidaste bemärkelse. Enskildamänniskors delägande och delaktighet i produktionslivet måste gälla allamedborgare, vilket är en förutsättning för just den ökade vitalitet inäringslivet som är nödvändig för restaureringen av svensk ekonomi. Skattesystemetmåste genomgripande reformeras i syfte att uppmuntra produktiva insatser,investeringar och sparande. Sist men inteminst: Budgetunderskottet måste successivt begränsas. Med detta, herr talman, har jagsökt komplettera den analys och kritik som vi tillsammans med ochfolkpartiet har framfört i reservation I till finansutskottets betänkande nr 6,till vilken jag härmed yrkar bifall. 4BENGT (): När man skall diskutera den ekonomiskapolitiken på medellång sikt, finns det naturligtvis en lång rad frågor som mankan ta upp till debatt. Jag tänker koncentrera mig på några få frågor, bl. a.därför att och utförligt har redovisat innehållet iden gemensamma borgerliga reservationen. Den första punkt som det finns anledning att diskutera ärhur man skall behandla mål i en sådan här analys av den ekonomiska politiken påmedellång sikt. Där är vår uppfattning att den uppräkning av mål som regeringengör i och för sig är helt tillfredsställande men ganska meningslös. Det ärpoänglöst att räkna upp ett antal ekonomisk-politiska mål utan att diskuterahuruvida de står i konflikt med varandra och vilken prioritering man vid ensådan konflikt kan behöva göra. har mycket av denekonomisk-politiska debatten kommit att handla om behovet av besparingar istatsutgifterna. Från sida har hävdats att det är nödvändigt attgöra nedskärningar i de offentliga utgifterna för att komma till rätta med deekonomiska balansproblem som vi har i . Från socialdemokraterna har mansagt att detta inte behövs. Det har talats om den förtorkade besparingspolitiken.Man har sagt att besparingar inte har några effekter på budgetunderskottet. skrev i en artikel strax före valet 1982att man inte kunde genomföra besparingar därför att det skulle innebära enförändring av samhällssystemet på ett sätt som han ansåg orimligt. I de dokument som vi nu diskuterar, dvs.långtidsutredningen och regeringens proposition om den ekonomiska politiken påmedellång sikt, aktualiseras - om än inte i direkt form - de härmålkonflikterna. Det är intressant att se att det har skett en mycket klarglidning i socialdemokraternas uppfattning om vilka åtgärder som ärnödvändiga. De besparingar som har avvisats som helt onödiga ellerhelt orimliga betraktas nu som nödvändiga, dvs. man har närmat sig denståndpunkt som vi intog - men har intemycket skett. har högkonjunkturen gått till ända utan att vi harutnyttjat den till att skapa bättre förutsättningar för balans i svenskekonomi. Detta är mycket oroande. Felet med den socialdemokratiska analysen i många tidigareinlägg har varit att den är helt statisk, dvs. man har bara tittat på defördelningspolitiska effekterna på mycket kort sikt, i stort sett från den enadagen till den andra, förutsatt att vissa besparingar har genomförts. Däremothar man helt bortsett från besparingars och budgetpolitikens effekter påsysselsättning och arbetslöshet, och därför har man alltså kommit tillfelaktiga slutsatser. har man av analyser kommit fram till attdet gamla försöket att presentera problemet från socialdemokratisk sida harvarit orealistiskt. säger i propositionen att den viktigastefördelningspolitiska insats som regeringen kan göra är att driva en ekonomiskpolitik som leder till full sysselsättning och stabila priser. Just från den utgångspunkten är 1984 ett förlorat år.Regeringen har, som påtalats av tidigare talare, med mycket bred marginalmissat det uppsatta inflationsmålet. Inflationen har närmare bestämt under 1984blivit högre än vad regeringen tidigare ansåg acceptabelt för 1984 och 1985tillsammans. Och arbetslösheten är , mitt under en hygglig konjunktur, högreän den var vid regeringsskiftet , då vi alltså befann oss i slutfasen avden längsta och djupaste lågkonjunkturen , för att ännu engång citera . Vad är då orsaken till att vi har haft en så hög inflationoch att vi har en så hög arbetslöshet? En av de väsentligaste orsakerna är justatt regeringen inte har fört en tillräckligt stram budgetpolitik. Man haravvisat förslag om besparingar i statsbudgeten med hänvisning tillfördelningspolifis-ka skäl. Men ser vi vilket fördelningspolitiskt pris manfär betala för att man inte förmått göra de nödvändiga nedskärningarna,nämligen en högre inflation och en högre arbetslöshet än man hade önskat.Därmed har man alltså missat att göra den viktigaste fördelningspolitiskainsatsen för att nå en rättvisare fördelning i samhället. Detta är beklagligt,men är det naturligtvis glädjande att regeringen iprincip har kommit till insikt, även om det återstår att också sätta i gång ochhandla enligt de principer man nu tycks omfatta. Den ändra punkt som jag tänkte ta upp gäller pris- ochlönebildningen -både och har varit inne på denfrågan, men jag vill utveckla tankarna ytterligare något. Det framhålls i långtidsutredningen och i propositionen,också i finansutskottets betänkande, att pris- och lönebildningen är avavgörande betydelse Den ekonomiska politiken på medellång sikt Den ekonomiska politiken på medellång sikt för att viskall kunna komma tillbaka till ekonomisk balans . Därförär det med viss förvåning man ser att både regeringen och ocksåutskottsmajoriteten står helt tomhänt. Att peka ut detta som en avgörandeförutsättning för att vi skall komma tillbaka till ekonomisk balans men sedanhelt avstå från att redovisa vilka riktlinjer som skall gälla för denna del avden ekonomiska politiken är något märkligt. skriver i sitt betänkande att denekonomiska politiken måste utformas så att den ger goda förutsättningar förlönebildningen. Ansvaret härför åvilar statsmakterna. När man nu behandlarriktlinjer för den ekonomiska politiken och talar om attstatsmakterna har huvudansvaret för att skapa den rätta miljön för avtalsförhandlingarnaskulle man vänta sig att i propositionen eller utskottsbetänkandet sedanåterfinna sådana riktlinjer. Men de saknas helt och hållet. Därför skulle detvara av stort intresse för kammarens ledamöter att från ellerKjell-Olof få höra vilka riktlinjer det är som man begär att kammarenskall godkänna. Dessa är nämligen inte redovisade i det tryck som föreliggerinför dagens debatt. Det enda som möjligen kan räknas som riktlinjer är attregeringen säger att skattetrycket måste vara i stortsett oförändrat. Men det har inte hindrat regeringen från att föreslåoch riksdagsmajoriteten från att besluta om nya skattehöjningar. Den endariktlinje som man möjligen kan spåra i den här propositionen har därför intenågon som helst relevans för det praktiska ekonomisk-politiska handlandet. På utgiftssidan talar regeringen allmänt om att detbehöver göras vissa nedskärningar, men man hänvisar helt och hållet till detordinarie budgetarbetet. Man säger ingenting om omfattningen avnedskärningarna och ingenfing om på vilka områden de skall göras. ärdet helt uppenbart så att om regeringen instämmer i långtidsutredningensbedömning av hur omfattande nedskärningar som behövs, dvs. i storleksordningen20 miljarder kronor , då räcker det inte med den typav nedskärningar som kan göras i det ordinarie budgetarbetet. Då krävs det attriksdagen fattar beslut om systemförändringar och liknande. Därför vore detrimligt att man i en proposition som handlar om den ekonomiska politiken påmedellång sikt redovisade några av de riktlinjer som skall gälla förbudgetpolitiken . Men på den punkten är både regeringen ochutskottsmajoriteten utomordentligt återhållsamma. Regeringen har experimenterat en hel del närdet gäller att försöka påverka pris- och lönebildningen. Jag tycker inte attdet finns någon anledning att rikta kritik mot regeringens experimentlusta. Manhar urholkat inflationsskyddet, justerat i skatteskalorna, bjudit löntagarna påavdragsrätt för fackliga avgifter, infört kollektiva löntagarfonder och ettantal andra fonder, prövat med prisstopp och flera andra typer av regleringar,och man hart. o. m. prövat med att sätta upp ett mål för inflationen. Meningenting av detta har hjälpt. Därför kan jag förstå den suck av Kjell-OlofFeldt. som man kan ana i propositionen, när han säger att den senaste tidenspris- och löneutveckling inte har motsvarat regeringens ambitioner. att det ärjust en utveckling av det slag som vi har bevittnat somlångtidsutredningen varnar för. 1984 är alltså från många utgångspunkter, intebara fördelningspolitiska utan också stabiliseringspolitiska, ett förlorat år. Inflationen har, som jag nämnde, blivit väsentligthögre än regeringen räknat med, ja t. o. m. högre än regeringentidigare ansåg att den borde vara tillsammans. Arbetslöshetenär högre än vid regeringsskiftet , och budgetunderskottetär obetydligt lägre, trots att vi befinner oss i en mycket bättrekonjunktursituation. När regeringen redovisar ett budgetunderskott på 70miljarder kronor, bortser man från de engångsåtgärder som man har vidtagit ochsom i flera tidigare propositioner på ett mycket öppet och förtjänstfullt sätthar redovisats av regeringen. Men har man glömt bort det och pekar bara påden lägre, fiktiva siffran på budgetunderskottets storlek. Mot bakgrund av de misslyckade experimenten ochnödvändigheten av att få en pris- och lönebildning, somskapar förutsättningar för en återgång till ekonomisk balans, är det oroandeatt både regeringen i sin proposition och finansutskottets majoritet iutskottsbetänkandet avstår från att redovisa vilka riktlinjer som skall gälla.Jag upprepar min fråga till och : Kan ni fråndenna talarstol redovisa de riktlinjer som inte återfinns i det tryck som vihar kunnat läsa inför den här debatten? I reservationen från m.fl. redovisas däremotförslag till riktlinjer för den ekonomiska politiken och förslag till agerandefrån statsmakterna för att förutsättningarna för den pris- och lönebildning sombehövs skall kunna påverkas. Det är alldeles självklart- det tål att sägas - att statsmakterna inte har ett odelat ansvar för pris-och löneutvecklingen. Givetvis har arbetsmarknadens parter och andra ekonomiskaaktörer också ett utomordentligt stort ansvar. Men man kan inte, som sker ipropositionen och i utskottsbetänkandet, överlämna hela ansvaret till parterna.Utskottet framhåller ju tvärtom vilken betydelse man tillmäter den ekonomiska politiksom statsmakterna bedriver. Om man nu har den insikten, är det naturligt attfölja upp det med att också redovisa vissa riktlinjer för den ekonomiskapolitiken. Den första punkten gäller då inflationsbekämpningen, därnaturligtvis regering och riksdag har ett alldeles speciellt stort ansvar.Erfarenheterna och av visar att detfinns ett alldeles klart samband mellan den svenska finanspolitiken och densvenska relativa inflationen. När vi har fört en stram finanspolitik, har vikunnat hålla inflationen nere under den internationella nivån. När vi har förten svagare finanspolitik, har den svenska inflationen legat över deninternationella genomsnittliga nivån. Det senare är precis vad som har inträffat . Närinflationstakten har sjunkit snabbt ute i vårakonkurrentländer, har den i legat kvar på oförändrad nivå. är densvenska relativa inflationen högre än vad den har varit på mycket, mycketlänge. Den ekonomiska politiken på medellång sikt 2 protokoll 1984/85:49-50 politiken på medellång sikt allvarligt därför att det urgröper konkurrenskraften förde svenska företagen och minskar våra möjligheter att bibehålla dekonkurrensfördelar som devalveringarna 1981 och 1982 ändå gav oss. Vi behöver alltså en stram budgetpolitik för att kunnahålla tillbaka inflationstakten, och en stram budgetpolitik innebär attvi måste skära ner de offentliga utgifterna. Vi har redan slagit huvudet iskattetaket. Det finns inga förutsättningar längre med det höga skattetryck vihar i att ytterligare höja skatterna. Det är också angeläget att framhålla att när det intefinns utrymme för skattehöjningar krävs det desto mer av nytänkande inom denoffentliga sektorn för att man skall kunna producera kvalitativt goda ochbilliga tjänster för medborgarna. Den andra punkten som jag vill nämna gällerskattepolitiken, som naturligtvis också är viktig. säger attparterna på arbetsmarknaden i den nya lönemodell som man efterlyser måste tahänsyn till skatteystemets effekter. Men därmed har man också sagt attskattepolitiken är viktig för den nya lönemodellen. Här finns det två saker somjag särskilt vill understryka. Det ena är det jag var inne på, att vi har nåttskattetaket. Det finns inte utrymme för skattehöjningar, för om man fortsätteratt höja skatterna leder det ofelbart till kompensafionskrav från löntagarnaoch därmed till att man driver upp inflationstakten. Det andra är marginalskatterna. Jag måste nu för - jagtror - tredje gången från den här talarstolen ställa en fråga till Kjell-OlofFeldt. Jag läste intervjuboken som publicerade tillsammans medett par journalister strax och som innehöll mycket intressantmaterial och information. I den boken säger bl. a. att"progressiviteten i det svenska skattesystemet har blivit orimlig. Jagvill påstå, säger , att vi här har att göra med ett av de absolut störstaekonomisk-politiska problemen . Den skattereform som beslutades av enbred riksdagsmajoritet räcker inte. Det måste bli en fortsättning," sägerKjell-Olof , "progressiviteten måste ner ytterligare, annars kommervi aldrig att lyckas få till stånd en harmonisk inkomst- och lönebildning här ilandet". Om man nu gör sådana mycket klara uttalanden och myckettydliga bedömningar av vårt nuvarande skattesystem och progressiviteten iskattesystemet och målar ut det som en av de största riskerna för denekonomiska utvecklingen i , ter det sig väldigt märkligt när sammaperson litet senare går ut och säger att det är inte aktuellt med någraytterligare åtgärder för att pressa ner progressiviteten i skattesystemet.Därmed har han ju sagt att ett av de allvarligaste ekonomisk-politiska problemsom vi har tänker regeringen inte göra någonting åt. En av de viktigasteförutsättningarna för en harmonisk inkomst- och lönebildning i det här landettänker man inte ens försöka skapa från regeringens sida. Därför är min frågatill : Står den här bedömningen från intervjuboken kvar från ivåras, eller gör någon annan bedömning av skattesystemetsbetydelse för inkomst-och lönebildningen i vårt land ? Den tredje punkten - som de föregående talarna också harunderstrukit -är betydelsen av en fast politik från statsmakterna somarbetsgivare. Framför allt bör man naturligtvis varna för ett beteende av detslag som vi såg prov på i årets avtalsförhandlingar, där statsmakterna gickföre och drev upp lönenivån på den privata sidan. Den sista punkt jag vill framhålla gäller betydelsen avatt det finns raka rör mellan parternas förhandlingsbord i avtalsrörelsen ocharbetslösheten. Det måste bli så, att de som har möjlighet att driva uppavtalen till en alltför hög nivå också får vara med om att betala för deeventuella kostnader som för höga avtal kan föra med sig i form av storarbetslöshet. Den modell som vi har skissat på i folkpartimotionen, och somglädjande nog nu har fått också och bakom sig, vore värd enutredning. Jag gladde mig mycket när stod i talarstolen ochengagerat läste upp långa avsnitt ur motion på den här punkten. Problemen på det här området är svåra. Jag såg också iKjell-Olof att han efterlyste en viss ödmjukhet frånopposifionen, eftersom också vi har ansvar för de problem som vi nu försökeratt lösa. Jag tycker att det är riktigt att visa en sådan ödmjukhet. Vi vet attdet är svåra problem vi har att hantera. Vi vet att man inte kan vara alldelessäker på vilka åtgärder som är framgångsrika.