prot · G80974 · 1984-12-31 00:00:00 — Men de 1,7-1,8 miljardersom vi då var överens om alt satsa på åtgärder mot arbetslösheten strykerregeringen nu bort. Ja, knappast därför alt del inte längre finnsnågot behov av dessa 35 000 arbetstillfällen. Del är därför vi hävdar att regeringens insatser motarbetslösheten har varit otillräckliga och kortsiktiga. Man har varken levt upptill behoven eller levt upp till de utställda löftena. Hur är det då med fördelningspolitiken? Fördelas bördornaoch tillgångarna på ett rättvist eller rättvisare sätt än tidigare? Harregeringen angripit de fördelningspoUliska orättvisor som de borgerligapartierna skärpte under sina i regeringsställning? Nej, defördelningspolitiska orättvisorna består, och de ökar. Näringslivet, storföretagen, bankerna ochförsäkringsbolagen gör rekordvinster, som löntagarnas reallönerhålls tillbaka. Inkomst- och förmögenhelsklyftorna ökar, och ständigt fler blirberoende av socialbidrag för att klara sin ekonomi och sina mest elementärabehov. Regeringen har vidtagit en rad fördelningspolitiska åtgärder, men utanatt för den skull minska orättvisorna. På vårt förslag skärptes förra åretförmögenhetsskatten, som en särskild omsättningsskatt påakliehandeln infördes. Vi var också överens om att höja barnbidragen. Men med alll detta har regeringen fortsatt denorättvisa marginalskalteomläggningen, och avskaffas den extraförmögenhetsskatten. Höjningen av barnbidragen äts upp av pris- ochhyreshöjningar - och av matmomsen. har regeringen på ett rätthårdhänt sätt mer eller mindre förbjudit löntagarna att ta ut mer än5-procentiga löneökningar i årets avtalsrörelse. Man har t.o.m. läxat upparbetsgivarna för att de har varit för mjuka mot löntagarna i avtalsrörelsen. Det är därför som jag hävdar alt det inte alls går bra förSveriges löntagare. Det går bra för kapitalägaren och för storfinansen, men detgår sämre för löntagarna, barnfamiljerna och de lågavlönade. Det är därför somdet finns myckel att säga om regeringens ekonomiska politik - om satsningen påstorfinansens exportindustri, om den nästan maniska fixeringen vid budget- underskottet,om sociala nedskärningar och prutningar, om utmanande taxe-ochavgiftshöjningar, l.ex. de utmanande BB-avgifterna. På de två områden som regeringen själv prioriterat ochutnämnt till sina huvuduppgifter - arbetslösheten och fördelningspolitiken -har regeringen inte lyckats. Och kritiken inom de egna leden och inomarbetarrörelsen har blivit starkare. Detta har naturligtvis de borgerliga partierna inte varitsena att utnyttja, och de har heller inte varit ulan framgångar, att döma av deopinionssiffror som finns - de har elt betydande försprång. Del kan vi höra avden ton de anslår i den här debatten. Även i borgerliga massmedia, framför allti fidningarna, kan vi läsa att de borgerliga partierna har förhoppningar om attvinna höstens val och bilda ny regering, med hjälp av och AlfSvensson. Vad vill de då göra om de skulle vinna valet? Jo, vi skallbörja med en rivstart, säger . Han är modern. Men efter att ha lästdet mesta av de borgerliga partiernas viktigaste förslag till underden allmänna motionstiden, vet man litet bättre vad som menas med alt"börja med en rivslarl". Trots att tagit rejäla kliv ut ål höger, kanman ändå iconstatera att de borgerliga partierna nog aldrig har varit så ensesom de är . Med mycket små och obetydliga skillnader i sak är del nu frågaom en samlad borgerlig attack mot framför allt LO-grupperna och lönlagarna. Detär inte längre fråga om enstaka angrepp, utan nu handlar det om systematiskaangrepp på den sociala grundsyn och på de rättigheter som dessa grupper hartillkämpat sig . Därför kan man hävda att de sammantagnakonsekvenserna av de borgerliga förslagen blir radikala och grundläggandeförändringar till del sämre på nästan alla samhällsområden. Som en gemensam blå tråd i de borgerliga förslagen gårnedskärningar på på områden som berör de svaga i samhället,som man är beredd till miljardsalsningar på de starka och för redangynnade. All står för en sådan politik kan knappast förvåna någon -det är inget märkligt. Mera märkligt är all , som, i varje fall ibland, sägersig vara ett småfolkets borgerliga parti, har anslutit sig till denna cyniskaoch kallhamrade människo- och samhällssyn. Det är både beklämmande ochtragiskt. För den samlade borgerligheten är arbetslösheten baraintressant ur en synpunkt, nämligen som ett politiskt slagträ mot regeringen.De egna förslagen inskränker sig till krav på försämringar avarbetslöshetsförsäkringen, en neddragning av statsbidragen för olikaarbetsmarknadspolitiska åtgärder och försämringar av sjukförsäkringen. Huvudnumret för de borgerliga är i stället alt sänkamarginalskatterna. vill sänka dem från , vilket för enhögavlönad med en årsinkomst på . skulle ge en skattelättnad på , dvs. En s. k. vanlig löntagare däremotskulle inte få någon sänkning alls, ulan bara få vara med och betala dehögavlönades skattelättnader. Det är den här frågan som är den viktiga, sägerUlf Adelsohn. En sådan förändring avmarginalskatterna skulle kosta statskassan , dvs.nästan hälften av dagens samlade inkomstskatter. Många frågar naturligtvis:Hur skall då del här betalas? Ja, det säger de borgerliga inte så myckel om -av förståeliga skäl. Men så mycket står helt klart att det är de lågavlönade,barnfamiljerna, hyresgästerna, de sjuka och arbetslösa som får dra det tyngstalasset genom social nedrustning, höjda matpriser och hyreshöjningar samt genomkraftiga matprishöjningar och ännu kraftigare hyreshöjningar. Del är så här manvill all del skall bli. I slutändan vill man också ta ifrån dessa människorbostadsbidragen. Jag tror inte det är någon överdrift att hävda attmoderaternas s. k. skatteutspel är det kanske mest reaktionära förslag somlagts fram i den svenska på många, . 25 miljarder kronorskall las från de svagaste i samhället och användas för att sänka skatterna församhällets mest gynnade och välbärgade människor. Det är sanningen bakommoderaternas marginalskaitesänkningsförslag. Vad säger då de andra två partierna på den kanten, vadsäger och ? Jo, de betecknar å ena sidan moderaternasskatteutspel som orealistiskt, vilket inte hindrar dem från att i samma andelag- - ha precis samma orealistiska och framför alll orättfärdigamålsättning. Sammantaget vill man inte nöja sig med att dra nedmalsubventionerna och bostadsbidragen, alt ta av kommunerna nya miljarder, altförsämra A-kassorna, utan de sjuka skall också vara med och betala. vet vi att de borgerliga partierna i regeringsställningbeslöt alt införa karensdagar i sjukförsäkringen - ett beslut som den nyaarbetarmajorilelen kunde riva upp efter valet , innan del trädde i kraft.Då trodde man ju i sin enfald att de borgerliga hade gett upp försöken attförsämra sjukförsäkringen. Men nej, nu kommer de igen och går de ännulängre. Alla de tre borgerliga partierna vill på nytt försämra sjukförsäkringenoch sänka sjukersättningen. De sjuka - och framför alll människor inomLO-grupperna som inte har samma förmåner som tjänstemännen - skulle, omde är sjuka eller så, enligt de borgerligas förslag förlora . Den här politiken kan bara betecknas på en sätt. Det ärren och skär klasspolitik. Det är en politik riktad mot LO-grupperna - gruppersom av taktiska skäl i valrörelserna brukar tala väldigt väl om. Del jag nu sagt är genomgående i de borgerliga förslagen.Nedskärningarna och prutningarna drabbar alltid LO-grupperna hårdast. Delgäller sjukersättningen, bostadsbidragen, arbetslöshetsförsäkringen,vuxenutbildningen, beredskapsarbetena, ungdomslagen osv. Efter utländska förebilder, framför allt Thatchersengelska högerregering, vill man nu börja sälja ul delar av statsegendomarna.Jag menar att det är mycket förvånansvärt att går i spetsen fördetta, med sitt krav alt statens vattenkraftverk skall säljas ut. En mycket naturlig fråga, som många har ställt sig underde , är denna: Är det här början till en omprövning av centernsinställning i energifrågan, är det första steget mot en anpassning tillkärnkraflsvännerna inom del borgerliga lägret? motkärnkraften i sin iver alt få sitta med i en borgerlig regering, med Adelsohn ispetsen? De borgerliga partierna försöker locka till sig väljaremed löften om stora skattelättnader, för att vinna politiskt stöd och börjariva ner den sociala grundtryggheten. är det uppenbarligen viktigare förcentern och all verka för skattelättnader för de högst avlönade änatt slå vakt om löntagarnas, barnfamiljernas och de svagare gruppernas villkor,som man av och till har gjort. , som fått betala ett rätt högt pris i form avminskat väljarunder-stöd och som blivit överkörd av högerkrafterna, borde ju ominte av annat skäl så av politisk självbevarelsedrift fundera över vad slagspolitiska vägar man nu är ute och vandrar på. Vinner de borgerliga valet , så blir detnaturligtvis upptakten till ett systematiskt raserande av de sociala ochdemokratiska reformer som arbetarrörelsen genom hård kamp har infört. Depolitiska konsekvenserna måste förskräcka. Jag sade tidigare att de borgerliga säkert har ettförsprång framför arbetarpartierna. Del väljarslöd vi fick i valet finnsinte längre , och jag tror att del beror på ell utbrett missnöje blandarbetarväljarna över den nuvarande regeringspolitiken. Nästan var tiondeväljare säger sig inte vilja eller kunna ta ställning mellan de politiskablocken. Det finns mycket goda skäl att anta att huvuddelen avdessa är väljare som är besvikna på något av våra partier. Det är därför visäger: I stället för alt skryta över tvivelaktiga framgångar och påslå alt viär på rätt väg- det påslår f. ö. den norska högerregeringen också och säger altNorge är på rätt väg -borde regeringen inse allvaret och lyssna mer på destämningar som finns inom arbetarrörelsen . I annat fall är risken heltuppenbar att vi får en borgerlig regering med som statsminister,omgiven av två eller tre följsamma andra borgerliga partier, så att den cyniskahögerpolitiken också blir regeringspolitik. Att kritisera de borgerliga är naturligtvis både bra ochnödvändigt, men jag tror inte alt del räcker för att återvinna förtroende ochskapa entusiasm bland de väljare som gav den majoritet vi har i dag.Ännu viktigare är alt tala klarspråk och gå till offensiv, där man öppet talarom att man är för en socialistisk politik, för arbete, social trygghet ochrättvisa, en politik som innebär att man inte nöjer sig med all förvalla dagenssamhälle ulan vill förändra det. Del är nödvändigt, därför att är ettklassamhälle - ett klassamhälle med stora ekonomiska och sociala orättvisor,med stora inkomst- och förmögenhetsklyftor, skillnader i hälsotillstånd,utbildning, kultur och fritid och allmänna livsvillkor. Arbetarrörelsen hargenom hård kamp kunnat riva ned många av de värsta orättvisorna. Men i dagupplever vi hur framstegen har urholkals, alt utvecklingen vänder på flerahåll, att inkomst- och förmögenhelsklyftorna ökar, all ett fåtal blir alltrikare medan del stora flertalet blir allt fattigare. Alla nedskärningar ochprutningar går ul över arbetarklassen och löntagarna. Del är deras allmännalivsvillkor som försämras. Vinner de borgerliga valet, kommer denna utveckling attpåskyndas än mer. Blir del en arbelarmajoritet måste den återerövra den socialagrundtryggheten och återuppta jämlikhetssträvandena - strävandena att medkraft angripa klassamhällets orättvisor och bygga ell samhälle grundat påsolidaritet, jämlikhet och sammanhållning. De borgerliga partierna vill vrida tiden tillbaka -arbetarrörelsen måste blicka framåt. Del är därför vi säger alt detbehövs en politik för alt bryta maktkoncentrationen, för alt sprängakapitalismens ramar och lägga grunden för morgondagens socialistiska samhälle. Det behövs en offensiv politik, som klararsysselsättningen med nya varaktiga arbeten, som värnar om de ekologiskasambanden och hela vår livsmiljö. Del behövs en framtidsinriklad politik, som kan ta tillvara den tekniska utvecklingen och använda den för all främja en demokratiskoch socialistisk samhällsutveckling. Vi skäms inte för all tala om del, utan visäger det därför att vi tror alt del är nödvändigt. Det behövs en radikal politik för a» slutgiltigt avskaffaklassamhällets orättvisor, en politik som främjar jämlikhet och jämställdhetoch alla människors frigörelse. Och den politiken måste omfatta både ord ochhandling, därför att det vi gör bestämmer hur det blir . Del är därför vi ställer kampen mot arbetslösheten föreallt annat-t. o. m. kampen mot budgetunderskottet. Vi önskar ingetbudgetunderskott i och för sig, men enda sättet, menar vi, att få nedbudgetunderskottet är att vi får en högre grad av sysselsättning. Därför villvi satsa 2 miljarder på att skapa nya arbeten, för all bygga ul barnomsorgenmed 50 000 barnstuge- och fritidshemsplalser - men inte med Pysslingar -, förall bygga ul den offentliga sektorn, för alt sälta fart på byggandet ochsysselsättningen. Vi vill all den bristfälliga ungdomslagen skall göras omefter den s. k. Örebrornodellen, så att ungdomarna garanteras arbete ochutbildning och alt det leder till fasta jobb. De särskilda satsningar som jag tidigare talade om och somvi och regeringen var överens om fram - de gav ändå 35 000arbeten -måste förlängas och omvandlas till fasta arbeten. Låt ocksålöntagarfonderna vara med om alt finansiera åtgärderna för all skapa nya jobb!Använd deras pengar för alt skapa nya arbetstillfällen i stället för allspekulera i aktier! Vi har också sagt: Dra in övervinsterna från de äldrevattenkraftverken och låt de regionala instanserna få förfoga över medlen föratt slöjda lokala sysselsätiningsprojekl! Regeringen har lovat löntagarna höjda reallöner under1985. Men diktatet om ett 5-procentigt lönelak medför att reallönerna intekommer att öka, och det får också negativa konsekvenser för sysselsättningen.Vi menar all bästa sättet att infria löftet till löntagarna är att sänkamomseffekten på maten. Vi föreslår därför att matsubventionerna höjs med 3miljarder kronor; del motsvarar en tredjedel av vad konsumenterna betalari moms på maten. Det skulle ge ca . per person och skulle alliså för etthushåll bestående av fyra personer ge en inkomstförstärkning på ca . Vi föreslår att detta betalas genomen höjd omsättningsskatt på aktiehandeln, genom skärpta avdragsregler, höjdarvs- och gåvoskatt - det skulle också främja en rättvisare fördelning ochbidra till att både försvara och höja reallönerna. En, annan fråga som handlar om både arbete ochfördelningspolitik är frågan om kortare arbetstid, frågan om sextimmarsdagen.En arbetstidsförkortning skulle gynna och stärka kvinnornas ställning påarbetsmarknaden, den skulle främja jämställdhetsarbetet. En sänkning av arbetstiden behövs också av andra socialaskäl -arbetsdagarna har på grund av uppdrivet arbetstempo och långa arbetsresorblivit alltmer pressande. Införande av sexlimmarsdag skulle troligen ocksåresultera i fler jobb. Det är rimligare att dela på arbetena, än att tvinga utkvinnor, ungdomar och äldre i arbetslöshet. För allt fler människor framstår en arbetstidsförkortningsom den viktigaste reformen för alt skapa förutsättningar för ett rikare ochmer innehållsrikt och meningsfullt liv. Det finns en mycket stark opinion inomfackföreningsrörelsen och arbetarrörelsen, både i och ute i -utanför vårt lands gränser driver man den här frågan mycket hårdare änhär hemma -för en kortare arbetsdag. Vårt parti driver frågan om sextimmarsdagen, och vi gördet, övertygade om alt dess breda folkliga stöd kommer att tvinga regeringenatt ompröva sin negativa inställning till sextimmarsdagen. Låt mig - trots att jag överskriditmin talefid - säga att jag tror all den här debatten visar hurvikfigt det är att arbetarrörelsen trots de skillnader som finns - vi har storaideologiska skillnader - går fill enad kamp mot högerkrafterna, attarbetarrörelsens partier fillsammans har målsättningen all hindra tillkomstenav en högerregering. Jag tror alt den här debatten kommer att visa hur vikfigtdet är att en samlad arbetarrörelse går till offensiv för en socialistisktinriktad politik, vilket är enda vägen ut ur krisen, en politik riktad motkapitalismen och mot det svenska klassamhället. En f. d. borgerlig parfiledare skrev nyligenatt när han landade på efter en av sina många utlandsresor kände han en"isvind över hjärtat". Så svårt plågades han av att komma hem tillden svenska "ankdammen". En författare, som under stora åthävorerhöll kulturpriset på moderatslämman i denna sal, upplever som en"andrarangsnation". Denna nedvärderande syn på har varit något av enborgerlig melodi . framträdde såsomdefinitionen på en riklig gnällspik. Jag förstår inte denna reaktion. När jaglandar på , känner jag glädje över alt ha kommit hem, kärlek fillhembygden, stolthet över att tillhöra ett så fantastiskt fint land som . Fint, därför att är en fri och öppen demokrati,där vi alla har rätt att göra vår röst hörd. 3 protokoll 1984/85:74-75 Fint, därför att är eltland, där vi tack vare neutralitetspolitiken fått leva i fred . Fint, därför att alla barn i har rätt till en godutbildning och alla äldre till en trygg pension. Ingen behöver avslå frånsjukvård därför alt man inte har råd alt betala skyhöga vårdkostnader. Vi tycker alla att det är bra alt den svenska industrinåterigen är framgångsrik. Jobben blir tryggare, fler får anställning och vihåller på att arbeta oss ur den otäcka ekonomiska krisen. Visst har vi problem och brister i vårt samhälle. Men defår inte undanskymma att i förhållande till de flesta andra länder ärett bra land att leva i. Detta tog vi socialdemokrater fasta på i 1982 årsvalrörelse. Vi hävdade: Det är inte med pessimism, gnäll och bakåtsträveri somvi kan skapa framsteg och förbättringar. Det är genom optimism och genom attposifivt ta vara på möjligheterna som vi kan nå framgång. Vi måste våga gesvängrum för produktion och arbete. Vi måste säga nej till gammaldags ochmisslyckad borgerlig svångremspolitik. Del gäller alt återvinna självtilliten, att åter, kunnakänna glädje och stolthet över vårt land. Vi känner att vi är på väg altlyckas. Sedan väljarna i valet gav socialdemokratin förtroendet att ledavårt land, har framtidstron återvänt. På den korta liden av 27 månader kan vipå område efter område se att utvecklingen går åt rätt håll. Då vi övertog regeringsansvaret , var landelsekonomi körd i bollen genom en borgerlig politik med och och vadde nu helte. Framtidsbygget hade i del närmaste avstannat, som ensnabbi växande utlandsupplåning undergrävde våra möjligheter alt med egnakrafter sanera vår ekonomi. Reallöner, produktion, investeringar ochsysselsättning föll. En rad svaga och splittrade borgerliga regeringar föröddeden svenska ekonomin. För alt stoppa fallet utför var det nödvändigt all snabbioch bestämt lägga om kursen. Vi devalverade kronan. Vi genomförde offensivainvesteringssaisningar. Vi stramade ål finanspolitiken för att börja sanerastatsfinanserna. Vi lade om penningpolitiken. Vi genomförde en radfördelningspolitiska reformer, som säkerställer att alla grupper får vara medoch bära bördorna. Vi vägrade, kort sagt, att acceptera det val mellanarbelslöshelsskapande åtstramning och ansvarslös expansion som en stor del avsakkunskapen ställde oss inför. Vi hävdade i stället att det var möjligt att gåen tredje väg, en väg som innebär såväl tryggad välfärd och minskadarbetslöshet som en sund ekonomi och minskande underskott. De resultat vi sett av politiken har visat alt vihade rätt. Del har varit möjligt alt förena en stram och ansvarsfullfinanspolitik med omsorg om tryggheten. Del har varit möjligt att minska såvälarbetslösheten som underskotlen i ekonomin. Underskottet i utrikesaffärerna, som var 23 miljarderkronor , har eliminerats. 1984 och 1985 har vi jämvikt i bytesbalansen.Sverige är återigen ett landsom kan betala för sig. Produktionen har kommit i gång igen. Sedan devalveringenhar industriproduktionen i ökat fem gånger så mycket som i Västeuropasom helhet. Lönsamheten i näringslivet är återställd. beräknas industrins investeringar öka medsammanlagt . Hjulen börjar rulla. Sysselsättningen ökar och arbetslösheten minskar. Ideceniber 1984 låg sysselsättningen 77 000 personer över nivån elt år tidigare,och arbetslösheten hade minskat med 24 000. Från ett underskott på 87miljarder /83 har vi nu kommit ned till under 70 miljarder, ochför nästa budgetår förutspås ett underskott på 63 miljarder. Under denborgerliga tiden ökade underskottet med i genomsnitt 13 miljarder . BengtWesterberg, som var statssekreterare , borde egentligen förbjudasall över huvud tagel tala om statsfinanser, efter ell så odugligtfögderi. Fakta visar klart och entydigt att nedgången i vår ekonominu har brutits och vänts i en uppgång. Fakta visar all är på rätt vägigen. Delta ger oss anledning all hysa stolthet och självtillil.Sverige och svenskarna har visat att del var för tidigt all räkna ul oss - sommånga olyckskorpar ville göra efter de mörka . Vi har visat allvårt land åren industrination med framtiden för sig och ingen fördelling. Vihar-i en omvärld där arbetslöshetstalen ständigt slår nya och skrämmande rekord-visat att det går att värna sysselsättning och social trygghet även i ettkärvt ekonomiskt läge. Dessa framgångar beror inte i första hand på arbetet iregeringen och här i . De beror på hållfastheten i våra grundläggandeidéer om solidaritet och rättvisa och på hållfastheten hos de människor somäven i kärva lider varit beredda all ta ansvar för nationens väl. Ty så har del varit under de här gångna åren. Knappast inågot annat land har människorna tagit på sig ell sådant ansvar för landelsekonomi som i . De svenska lönlagarna och pensionärerna har visat stortansvar och tålamod för att få landet på fötter igen. Under de borgerligaregeringsåren sjönk reallönerna med . En månadslön gick upp i rök. Efter en sådan förlust, och efter två devalveringar somkraftigt drev upp vinstnivån i företagen, skulle i många länder en huggsexa haföljt, med slagsmål om kakan, gruppegoistiska attacker mot solidariteten ochåtföljande kostnadsexplosion. I har lönlagarna på ell beundransvärtsätt ställt upp på den ekonomiska politiken och - låt vara under viss vånda-accepterat att resurserna under ett inledande skede så gott som helt avsattstill sparande och investeringar. Del är därför riktigt fina siffror vi kan visa upp, närdel gäller denna den avgörande frågan om hur resurserna använts - tillframlidsbygge och minskad skuldsättning eller till löpande konsumtion. Sedan1982 har vår samlade produktion ökat . Därav har ,dvs. hälften, gått till alt betala bylesbålansunderskoltet ochminska den utländska upplåningen. Del är borgerliga synder som vi har röjt uppmed, och över hälften av produkfionsökningen har fått gå till detta. 2,5procentenheter har avsatts till ökade investeringar. hargått till ökad konsumtion. Det innebär att sparandet i samhällsekonomin nu ökarstarkt igen, efter det dramatiska fallet . Men delinnebär också alt merparten av del svenska folket har fått vänta på sin längeeftertraktade och välbehövliga reallöneökning - resurserna har ju gått tillframfidsbyggel och till att minska utlandsupplåningen. Men eftersom vi nu klarat av det första stegel ikrispolitiken och slagit in på en mer balanserad ulvecklingsbana, bör detframöver finnas ett visst utrymme för reallöneökningar och växande privatkonsumtion igen. Förutsättningen är dock att vi lyckas med nästa stora uppgifti den ekonomiska politiken, nämligen alt bemästra inflationen. Regeringen harsalt upp målet att prisstegringarna under loppet av 1985 skall begränsas till . Då får inte lönekostnadsökningen överstiga . Arbetsmarknadens parter har slutit upp bakom regeringensbedömning av löneutrymmets storlek. Detta ger oss gott hopp om alt vi skallkunna klara vårt mål. Regeringen har också förklarat, all omlönekoslnadsökningen begränsas till , och om vår utrikeshandel inte råkar ulför några allvarliga olyckor, kommer regeringen att - om så skulle krävas -vidta åtgärder för att möjliggöra en realinkomslökning för lönlagarna . Därmed skulle den långa raden av år medstandardförsämringar för löntagarna kunna brytas.