prot · G80949 · 1984-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1984/85:49 1 § Justeradesprotokollet för den 4 innevarande månad, 2 § Föredrogs ochhänvisades Förslag 1984/85:12fill jusfitieutskottet 3 § Föredrogs menbordlades åter betänkande 1984/85:19Socialförsäkringsutskottets betänkande 1984/85:11 betänkande1984/85:8 betänkanden /85:2, 9 och 12Arbetsmarknadsutskottets betänkande 1984/85:4 1984/85:6om riktlinjer för den ekonomiska politiken på medellång sikt (prop, 1984/85:40) samt 1984/85:7 om bosparande förungdomar och om andra sparfrågor (prop, 1984/85:51), betänkanden 6 och 7 kommer att debatterasi tur och ordning. Voteringarna äger rum i ett sammanhang efter avslutaddebatt. Först upptas alltså finansutskottets betänkande 6 omriktlinjer för den ekonomiska politiken på medellång sikt. Den ekonomiska politiken på medellång sikt 2 (): Detta är första gången som vi i behandlar ettfristående regeringsförslag om den ekonomiska politiken på medellång sikt. Den ekonomiska politiken på medellång sikt Den ekonomiska politiken på medellång sikt Från mångasynpunkter är dagens ställningstagande viktigare än det beslut som under störreuppståndelse togs om att höja olika indirekta skatter, betänkande nr 6 står mot varandra ett socialistiskt och ettborgerligt synsätt, där valutgången kommer att bestämma hur denekonomiska politiken skall utformas i praktiken under andra hälften av1980-talet, Till grund för propositionen ligger 1984 årslångtidsutredning, som analyserat utvecklingen , Det bör betonasatt det här inte rör sig om en prognos utan om en precisering av de krav sommåste ställas för att vissa angivna ekonomisk-politiska mål skall uppfyllas.Jag säger detta därför att det i många sammanhang finns en tendens att talångtidsutredningens siffror för sanna och givna, trots att den utveckling somredan har varit sedan bedömningen färdigställdes visar att de ambitiösa talen iflera fall inte kommer att kunna uppnås. Sin vana trogen anger regeringen en hel katalog av mål förden ekonomiska politiken mensägersamtidigtatt den fulla sysselsättningen äröverordnad allt annat. Utan att på något sätt förringa vikten av att bekämpaarbetslösheten måste jag betona att den i propositionen gjorda prioriteringenär meningslös. Om vi skall kunna trygga sysselsättningen är det i delkorta perspektivet mer nödvändigt att satsa på låg inflationstakt och snabbekonomisk tillväxt än att med arbetsmarknadspolitiska åtgärder dölja den öppnaarbetslösheten. Skall något mål sättas före de andra är det ett stabiltpenningvärde, eftersom det är det bästa sättet att främja tillväxten ochförebygga arbetslöshet. En låg inflationstakt är också nödvändig för balans iutrikesbetalningarna och för att hindra godtyckliga omfördelningar av inkomsteroch förmögenheter. Men vad som anges i sådana här målkataloger ärnaturligtvis endast delmål i ett större sammanhang. Ytterst måste strävan varaatt öka den enskildes frihet och välfärd. Låt mig påminna om den av Parkinsonslagar som han formulerat just med tanke på : "Sikta på välstånd ochdu får sysselsättning, sikta på sysselsättning och du får allt annat änvälstånd," Beträffande den internationella utvecklingen instämmer viborgerliga reservanter i finansutskottet i den försiktiga bedömning som görs ipropositionen och tidigare av långtidsutredningen. Av allt att döma försvagasnu i den högkonjunktur som sedan någon tid tillbaka gett draghjälp åt ett iövrigt ganska avslaget , Tillväxten inom OECD-området minskar nästaår, och världshandelns ökningstakt avtar. Det är möjligt att nedgången under1985 endast blir en tillfällig svacka och att den ekonomiska aktivitetendärefter åter kan peka uppåt. Men det är ändå realistiskt att räkna med att dengenomsnittliga tillväxten inte blir högre än för OECD-området framtill 1990, Vad den svenska ekonomin beträffar har långtidsutredningenhaft en besvärlig uppgift när den försökt formulera en balansskapande politikför resten av , Det är inte lätt att se hur arbetslösheten skallkunna minskas i , när den antas öka från en redan hög nivå i övrigaEuropa, som löner och priser måste utvecklas långsammare här än iandra länder.Att lyckas med den uppgiften är minst lika svårt som att krypa igenom en"(s)-kornett". De möjligheter att rätta till djupgåendestrukturproblem som de senaste årens konjunkturuppgång erbjudit har dessutomdåligt tagits till vara. Det står alldeles klart att det avlångtidsutredningen uppställda balansmålet inte kan uppnås utan en kraftigomläggning av den ekonomiska politiken, I propositionen görs uttalanden somtyder på åtminstone en tankemässig omorientering i rätt riktning. Men någraändringar i det praktiska handlandet har ännu inte förmärkts. Med hänsyn tilldet ideologiska motstånd som måste finnas inom socialistiska partier mot attföra det slags ekonomiska politik som krävs nu och , blir det därförbäst om borgerliga politiker får svara för de obekväma men i längdenofrånkomliga besluten. och regeringen betonar vikten av attlöner och priser utvecklas i väsentligt lugnare takt än vi varit vana vid undersenare år. Timlönekostnaden borde stiga och , Menenligt vad vi nu kan se blir årets löneökning som vanligt , Förnästa år har LO lagt ett bud som redan före de allmänna lönepåslagen kostarnästan , Försöken att med fonder och Rosenbadsrundor hålla tillbaka löneutvecklingenhar misslyckats. var regeringens mål att inflafionen skullebegränsas till . Det står nu klart att den blir dubbelt så snabb. För nästaår är målet , Den ekonomiska expertisen är dock tämligen enig om att det ärrealistiskt att räkna med en fördubbling av även den siffran. Därmed urgröpsden positiva devalveringseffekten på kostnadsläge, och hela strateginför återvunnen ekonomisk balans spricker. Även arbetslösheten utvecklas sämre än de uppställdamålen. Den öppna arbetslösheten är nu större än i någon fidigare högkonjunktur.Men än värre är att den totala arbetslösheten ligger högre än t. o. m. itidigare lågkonjunkturer. Och , då den öppna arbetslösheten enligtlångtidsutredningen borde minska med 10 000 personer, räknarkonjunkturinstitutet med en ökning på 15 000. Det är alltså långt till regeringens allt annatöverordnade sysselsättningsmål, som är att nedbringa den öppna arbetslöshetenfill . Denna målsättning är f. ö. inte särskilt ambitiös, eftersom den utgårfrån att antalet sysselsatta i arbetsmarknadspolitiska åtgärder skall varaoförändrat. Den totala arbetslösheten beräknas därför även vidsamhällsekonomisk balans uppgå fill 1990. Målsättningen anges vara att nå fram till ett överskott ibytesbalansen på , vilket skulle medge att återbetalningenav utlandsskulden påbörjas. Problemet är emellertid att vi redan tycks hauppnått den bästa situation i bytesbalanshänseende som vi kan räkna med underden nuvarande konjunkturcykeln. Ändå kommer knappast bytesbalansunderskottetatt försvinna helt , och räknar konjunkturinsfitutet med ettminus pä ca 6 miljarder. Ett problem är att den akfivitetshöjning som skullebehövas i för att förstärka vår produkfionsapparat i ett inledningsske- Den ekonomiska politiken på medellång sikt Den ekonomiska politiken på medellång sikt de medförpåfrestningar på bytesbalansen på grund av behovet av importeradeinvesteringsvaror. Statens stora utlandsskuld utgör en allvarlig restriktionför vår ekonomisk-polifiska handlingsfrihet. Trots den tillfälligaförbättringen i bytesbalansen har sedan socialdemokraternas återkomst iregeringsställning den utländska delen av statsskulden ökat från 80 till ca 135miljarder. Den totala statsskulden växer i en takt av 100 miljarder ,vilket är mer än dubbelt så snabbt som under de borgerliga regeringsåren. Denförda budgetpolitiken innebär således en fortsatt snabb marsch in iskuldfällan. Regeringen begär i propositionen attriksdagen skall ta ställning till de däri angivna riktlinjerna för denekonomiska politiken på medellång sikt. Det är inte alltid så lätt att urskiljavari dessa riktlinjer består. Men på några punkter gör regeringenställningstaganden som, mot bakgrund av den inom den egna rörelsen fördadebatten, är värda uppmärksamhet och uppskattning. Trots att ombuden vid partikongressen månade omden offentliga sektorn, förordar regeringen - i likhet med det stora flertaletremissinstanser - långtidsutredningens privatexpansiva alternativ. Från moderatutgångspunkt finns det skäl att understryka att det enligt vår mening intefinns någon som helst möjlighet att en ekonomi, som i utgångsläget har för storoffentlig sektor, för högt skatteuttag och för stort budgetunderskott, skallkunna nå balans genom att den offentliga verksamheten får växa ytterligare. Vi instämmer även i regeringens bedömning att det trotsallt tal om sex timmars arbetsdag inte går att genomföra en allmänarbetstidsförkortning under överblickbar framtid. Problemet i är inteatt vi arbetar för mycket, utan att vi arbetar för litet för att kunna görarätt för den höga konsumtion vi tillåter oss och för att kunna betala igen dekonsumtionskrediter vi fidigare dragit på oss. Jag vill också understryka attvarje tal om att det är ont om arbetsuppgifter är falskt. Minsta lillaeftertanke ger vid handen att utbudet av arbetsinsatser av rent fysiska skälmåste vara begränsat, medan efterfrågan på arbete i princip är oändlig. Det är vidare bra att regeringen avfärdar talet om att viskulle kunna revalvera oss ur våra balansproblem. Det är helt enkelt inte lägeför det, när inflationstakten ligger avsevärt över nivån i våra viktigarekonkurrentländer, när bytesbalansutvecklingen åter vänder nedåt och när viständigt blir påminda om risken för valutautflöde. Ingen skulle vara gladare änjag, om vi kunde få till stånd en successiv förstärkning av den svenska kronansvärde. Men en sådan utveckling är inte något som man beslutar om - denframkommer som ett resultat av en riktig ekonomisk politik. Det kanske mest intressanta ställningstagandet ipropositionen gäller budgetpolitiken. har här förordatsärskilda budgetför-stärkande åtgärder på i storleksordningen 6 miljarder omåret, och det framgick mellan raderna att det var utgiftsnedskärningar som åsyftades.Regeringen binder sig inte för detta konkreta krav, men anger som enutgångspunkt att utgiftspolitiken bör baseras på förutsättningen av ettoförändrat skattetryck. Den klargör också att en sanering av statsfinanserna måstebygga på både nedskärningar av vissa utgifter och åtgärder för atteffektivisera den offentliga verksamheten. Detta är - åtminstone i ord, är bäst att tillägga - enkraftig omsvängning. har det alltid hetat, att det för att minskabudgetunderskottet krävs både besparingar och skattehöjningar. sägs detalltså ingenting om skattehöjningar, utan man slår tvärtom fast attskattetrycket skall vara oförändrat. Trovärdigheten i den nyformuleradeprincipen för budgetpolifi-ken skulle dock ha varit större om regeringen intesamtidigt lagt fram ett åtstramningspaket, som bara bestod av skattehöjningaroch inte innehöll några som helst utgiftsnedskärningar. Både långtidsutredningen och regeringen ser lönebildningensom ett stort problem för framtiden. Det betonas att löneutvecklingen måstehållas på en låg nivå, om vi skall klara måleri för tillväxt, inflation,sysselsättning m. m. Regeringen tar dock alltför ensidigt sikte på detmakroekonomiska balansproblemet. Visst är det viktigt att få nerlöneökningstakten. Men minst lika viktigt är det att vi får en lönestruktur somspeglar förhållandena på arbetsmarknaden. Flexibilitet i lönebildningen ärnödvändig för ekonomisk balans. Den ekonomiska utvecklingen i vår omvärld under 1970-talet- oljeprischockerna, framväxten av nya konkurrentländer, den nya tekniken m.m. -har medfört att kravet på strukturella förändringar i vår ekonomi ärbetydligt större . Men tyvärr förefaller vår förmåga fillomställningar mindre. Den förvuxna offentliga sektorn, vårt rekordhårdaskattetryck och kanske framför allt den tilltagande stelheten på lönemarknadenbetyder att strukturomvandlingen möter stora svårigheter. presenterade fem ekonomer, däribland tresocialdemokrater, en rapport som beträffande sambanden mellan produktion,löner, priser och jobb nästan ordagrant upprepade vad vi moderater sedan längehävdat. Framför allt lyfter författarna fram lönestrukturens betydelse förmöjligheterna att nå samhällsekonomisk balans. De menar att lönebildningensproblem inte kan lösas genom uppmaningar om återhållsamhet till parterna ellergenom överläggningar av Rosenbadstyp. Vad som krävs är i ställetsystemförändringar, som ger arbetsmarknadens parter anledning att själva i friaförhandlingar agera på ett sätt som gör att de samhällsekonomiska målenuppfylls. Huvudprincipen för den ekonomiska politiken blir då enligtde fem ekonomerna att kraftiga löneökningar inte som skall ackomoderasgenom växelkursförändringar eller offentlig expansionspolitik. Statsmakternabör således klargöra att fortsatta devalveringar i syfte att klara deninternationella konkurrenskraften är uteslutna. Det måste i stället åvilaarbetsmarknadens parter att se till att lönekostnadsökningarna inte avvikerfrån förhållandena i vår omvärld. Författarna betonar att den politik deförordar inte prioriterar prisstabiliteten på bekostnad av sysselsättningenutan tvärtom gör det möjligt att uppnå full sysselsättning utan vare siginflation, underskottsproblem eller en inbyggd expansion av den offentligasektorn. Den ekonomiska politiken på medellång sikt Den ekonomiska politiken på medellång sikt Vi moderater har länge hävdat att den solidariskalönepolitiken kommit att tillämpas på ett sätt som hämmar den nödvändigarörligheten på arbetsmarknaden. Den nuvarande lönestrukturen är så jämn attden skapar flaskhalsproblem genom brist på yrkesarbetare och tekniker. Även ilågkonjunkturer har företagen ofta svårt att rekrytera yrkeskunnig arbetskraft.Felaktiga lönerelationer kan medföra arbetslöshet, trots att den genomsnittligalönenivån ryms inom ramarna för vad samhällsekonomin tål. Den svenska lönestrukturens långtgående utjämningmotverkar den nödvändiga utbyggnaden av det privata näringslivet. Det är intebara företagen som via höga vinster behöver stimuleras till nya satsningar,utan även löntagarna måste förmås att söka sig till nya jobb och skaffa sig dedärför nödvändiga kunskaperna. Denna tankegång, som vi moderater längeframfört, är ett bärande inslag i de fem ekonomernas rapport, som är väl värdatt ingående begrundas och diskuteras inför utformningen av en politik för attåter föra in på vägen mot balans och tillväxt. Den borgerliga reservationen tillfinansutskottets betänkande anger ett antal punkter som måste utgöra stommen ien politik för samhällsekonomisk balans. Den första förutsättningen är attmarknadsekonomin stärks. Den ekonomiska krisen kan inte lösas genom offentligasatsningar. Tillväxten måste i stället ske inom en vital företagssektor. Fördetta krävs förbättrade incitament och bättre fungerande marknader. En brist i långtidsutredningen och propositionen är attdet inte finns någon analys av produktionskapacitetens möjliga ökning. Ett ökatutrymme för marknadsmekanismen skulle utan tvivel positivt påverkastrukturomvandlingen och produktivitetens utveckling. Därmed skulle det vara möjligtatt höja tillväxten över de skäligen blygsamma som bedömts vara möjligapå . Men mai-knadsekonomin är inte bara ett medel att nå ökadtillväxt. Dess mål är att förena valfrihet och välstånd. Att återupprättamarknader stärker medborgarna mot myndigheterna. Det ger individen störreinflytande över den egna tillvaron än vad deltagande i kollekfivtbeslutsfattande via politiska majoriteter kan göra. Marknaden är helt enkeltdet bästa sättet att avläsa människors önskemål och att fördela knappa resurserså att efterfrågan tillgodoses så långt det går. Det anges vidare i den borgerliga reservationen att detstora budgetunderskottet måste minskas och att detta måste ske genom att deoffentliga utgifterna skärs ned och inte genom skattehöjningar. Tvärtom krävsdet skattesänkningar, som ökar drivkrafterna för enskilda löntagare ochföretag. Det betyder att de skatteminskningar som är mest angelägna gällermarginalskatterna och skatterna på arbetande kapital. Men det räcker inte att spara och sänka skatten.Näringslivet måste avregleras och den offentliga sektorn omstruktureras. Deoffentliga monopolen behöver brytas ned, viss verksamhet bör överföras ienskild regi, och konkurrensen mellan offentliga och enskilda alternativ inomtjänstesektorn måste rent allmänt öka. På dettasätt vill vi, herr talman, frigöra och stimulera de produktiva krafternai samhället - de krafter som måste mobiliseras, om vi skall kunna få till ståndden ekonomiska tillväxt som är en förutsättning för att få bukt med rådandeobalanser och lägga grunden till en fortsatt välståndsutveckling i vårt land.Det är den politik som anges i reservation nrl, till vilken jag yrkar bifall. 3 (): Regeringens proposition med anledning avlångtidsutredningen (1984/85:40) borde vara ett dokument som, präglat av enideologisk helhetssyn, drar upp principerna för politiken fram mot 1990-talet.Propositionen saknar emellertid såväl en principiell och ideologisk diskussionom samhällsutvecklingen som ett helgjutet, konsekvent och konsistent grepp påproblemen. Propositionen förmedlar därmed intrycket att socialdemokraterna,och i varje fall regeringen sådan den representeras av ,har övergett idéarv och partiprogram. Socialdemokraterna surfar fram påefterdyningar till den nyliberala våg som sveper över västerlandet. Man gör detuppenbart i övertygelsen om att det bäst gagnar den ekonomiska återhämtningen. Men i avsaknad av en konsekvent helhetssyn blir politikenpå detta sätt ett evigt mischmasch. Man satsar på småföretag och friföretagsamhet men försöker vingklippa samma företagsamhet med endoktrinär syn på skattepolitiken. Man talar om nödvändigheten av regionalbalans, men man accepterar en ny våg av koncentration i samhället.Man talar gärna om fördelningspolitikens nödvändighet, men man accepterarsamfidigt i börshaussens spår en klippekonomi som innebär en aktivfördelningspolitiks motsatta ytterlighet. Bäst illustreras dennasocialdemokratiska fanflykt och kapitulafion inför verkligheten av deras syn påarbetsmarknaden. Socialdemokratiska arbetarepartiet avböjer - sina stoltatraditioner till trots - genom sin finansminister i propositionen t.o.m. att haen uppfattning om sysselsättningsmålen. Borta är vallöftena från sommaren 1982om att avskaffa arbetslösheten. Målet "arbete åt alla" har glömtsbort. Ändå är sysselsättningen den centrala frågan och den stora utmaningen iperspektivet fram mot 1990. För är "arbete åt alla" ettalltjämt aktuellt och levande mål. Inte utananledning är lönebildningen nu i fokus för politikers och ekonomers intresse,så också för långtidsutredningen. Bristande löneanpassning är enligtlångtidsutredningen en väsentlig förklaring till den svenska obalansen iekonomin. Detta är dock inte exklusivt för . I skrift EmploymentOutlook anges att 18 miljoner nya arbeten har skapats i USAunder . Detta kan jämföras med 5 miljoner nya arbeten iJapan och en förlust på i . En av deviktigaste orsakerna till problem är enligt stela löneskillnadermellan de krympande och expanderande sektorerna. Det har försvagatprismekanismens roll i befrämjandet av arbetskraftens rörlighet, och därigenomhar den nuvarande strukturarbetslösheten förvärrats. I harlöneskillnaderna mellan vuxna och ungdomar minskat Den ekonomiska politiken på medellång sikt Den ekonotniska politiken på medellång sikt radikalt,vilket i praktiken inte speglar skillnaden i yrkeskunskap och effektivitet. skall en 17-årig arbetare betalas lägst . pertimme, dvs. , medan motsvarande lägsta lön för en vuxenarbetare ligger på bara . i månaden.Ungdomslönerna utgör av vuxenlönerna. motsvaradeungdomarnas löner bara hälften av det belopp de vuxna fick, dvs. ungdomarna hari dag blivit mycket dyra i relation till yrkesmässiga arbetare. Därmed hararbetsmarknadens parter prissatt ungdomarna ut ur marknaden. antar nu inför återstoden av1980-tajet att samma procentuella löneökning gäller för alla sektorer, dvs. attden solidariska lönepolitikens sammanpressade roll blir mindre uttalad. Detåterstår att se hur mycket realism som finns i detta antagande. Över huvud taget har inte lönerna, alltså reallönerna,anpassats till den produktivitetsutveckling som.olika grupper har haft underdet . Den solidariska lönepolitiken har inneburit ensammanpressning av lönestrukturen, oavsett vilken produktivitetsutveckling manhar haft på olika arbetsområden. Den genomsnittliga skillnaden i lön mellan enyrkesarbetare och övriga arbetare har halverats från sedantill . Även har i sin Sverigerapport'från I98I påvisat attlönestrukturen i olika branscher blivit allt sämre anpassadtill de produktivitetsdifferenser som råder mellan branscherna.Marknadsmässiga löner uppnås i allt mindre grad genom den lönestruktur somanvänds. Detta skapar självfallet problem. Den solidariska lönepolitiken innebär att de ekonomiskaincitamenten blir små till utbildning och vidareutbildning. Detta motverkarnaturligtvis möjligheterna till en medveten satsning på en framtid ihögteknologiska och kunskapsintensiva branscher. Med dagens lönestruktur går vimot en alltmer kapitalintensiv produktion, vilket i långa loppet ökar riskenför utslagning av svensk industri av mer storskaliga produktionsenheter än vadsom passar för vårt land och med mycket större kapitalsatsningar än vad ettlitet land orkar bära. Vi har förvisso i vår närhet talrika exempel på denutvecklingen. En optimal riskspridning vore för ett litet land som vårt attutveckla starka branscher såväl på kapitalintensiva som på kunskapsintensiva,dvs. tekniskt avancerade, områden. Man kan också säga att den nuvarande lönestrukturenunderblåser inflationen i ekonomin. Genom att lönen har blivit en dåligsignallampa för hur marknaden ser ut för disponeringen av resurser, drabbardetta främst den växande delen av industrin. Om nu efterfrågan generellt ökarkraftigt, kommer bristen på arbetskraft i framgångsrika industrier att ledatill kraftiga lönekostnadsökningar, vilket i sin tur driver upp inflationen,dels via det företagen tar ut i kompensation i sina priser, dels också genomden förtjänstutvecklingsgaranti som finns inbyggd i avtalen för att kompenseraövriga grupper för den snabba löneutveckling inkl. löneglidning några fågrupper har haft med detta system. Den lönekostnadsvåg som härigenom skapasbidrar i sin tur till ytterligare utslagning i svaga branscher och till en totalthögre uppskruvad inflation än annars vore att vänta. Regionalt kan vi märkatydliga tecken på hur denna utveckling ökar differenserna och ökar denregionala obalansen. Trots att långtidsutredningen accepterar lönestrukturensådan den är och även den centrala lönebildningsprocessen, tror man atttrenden med kraftiga lönekostnadsökningar kommer att brytas. Detta antagande ärfundamentalt för utrikeshandeln, då målet för bytesbalansen är att saldot skallsvänga från minus 10 miljarder fill plus 10 miljarder . Denna omsvängning skall ske när världshandelns tillväxtväntas halverad från 1970-1980 till 1980-1990.Utrikesbalansen kan således inte återställas genom en traditionellt exportleddstimulans från världsmarknaden. I stället måste en fundamental omsvängning skei kostnadsutvecklingen, så att de svenska exportpriserna inte stiger mer än deutländska. Det är ett ambitiöst mål, och man kan också här ifrågasättarealismen i målet. Detta illustrerar även arbetsmarknadens och inflationensstrategiska roll i svensk samhällsekonomi. Det är alltså nödvändigt att finnaett system där arbetsmarknadens parter ges incitament att sluta löneavtal sominte skapar arbetslöshet. bör statsmakterna stå fast vid ett ansvarför dem som ändå är arbetslösa. Systemet måste vara så utformat att incitamentbyggs in i själva mekanismen och således inte är beroende av de beslut somefter förhandlingarna kan komma att fattas av statsmakterna. En reformering avsystemet för arbetslöshetsersättning kan bidra till att lösa detta problem.