prot · G80949 · 1984-12-31 00:00:00 — Det endakonkreta under denna punkt är att de borgerliga lovar att avskaffalöntagarfonderna. Här kan jag vara lika konkret: Vi lovar att bibehållalöntagarfonderna. Då är vi kvitt. Den andra punkten i reservationen är att de borgerligalovar att minska statens utgifter. Problemet är bara att man - förutom attupprepa det som sägs i propositionen och i långtidsutredningen - åberopar sinreservation , där de borgerliga för innevarande budgetår har sattupp ett sparmål på 10 miljarder. Det må vara, och det är strongt gjort, meninte säger det Den ekonomiska politiken på medellång sikt mycket om riktlinjerna för den framtida budgetpolitiken -i själva verket ingenting. Jag anser att den precisering som långtidsutredningen hargjort och som vi har anslutit oss till - 50 miljarder -är en rimlig målsättning. Något annat har inte heller ni att komma med. I själva verket är det när man kommer till den tredjepunkten som det korthus som ni försöker bygga av en s. k. enad borgerligekonomisk politik börjar braka ihop. På den punkten säger ni att man skallsänka skatterna. Det mest angelägna - så långt går ni i preciseringar - är attsänka marginalskatterna och skatterna på arbetande kapital. Här har jag baratillåtit mig att peka på följande. Skulle ni nu försöka uppfylla löftet attminska budgetunderskottet med 10 miljarder i förhållande till regeringensbudget, tillsammans med alla era andra skattesänkningslöften, då skulle nibehöva skära ned utgifterna med 25 miljarder. Och jag ser inga anvisningar allsi texten på var dessa 25 miljarder skall tas. Här har ni iakttagit en intealltför klädsam tystnad. Sedan gäller det incitamentet till lägre nominellalöneavtal, avtal som skall vara lägre nominellt och ha större lönspridning menframför allt, vad jag förstår, innebära att ungdomar, kvinnor och de som jobbarinom den offentliga sektorn skall ha mindre betalt. Men särskilt konkreta blirni inte. Här kan vårt svar bli: Först och främst anser vi att denlönebildningsmodell som vi har - centrala förhandlingar byggda på ettövergripande ansvar för samhällsekonomin också från löntagarnas sida -arenbättre modell än den ni anger. Där är vi lika konkreta som förut och säger: Vivill försöka få det nuvarande systemet att fungera bättre än det har fungeratde . Och jag tror att vi är på god väg mot att detta skall inträffa1985. Men jag håller med om att det naturligtvis finns utrymmeför diskussion om att få modellen att fungera bättre. Jag måste därför ställaen fråga. Det gäller den nya förhandlingsmodell som skall skapas. För det första vet jag inte om det är staten som skallmedverka till detta genom att slå sönder sammanhållningen inomfackföreningsrörelsen. Om det är statens uppgift, var vänlig att tala om detdå. För det andra: Vad är det för slags löneanpassning somskall äga rum? Jag har hört många nyliberaler tala om löneflexibilitet - det ärmoderiktigt att tala om att vi skall ha det. Jag kan för all del säga att detär bra med flexibla löner, men de som talar om detta talar bara om flexibilitetåt ett enda håll, nämligen neråt. Skall man vara konsekvent får man emellertidacceptera att lönerna är flexibla uppåt också, och det är normalt det sominträffar. Släpper man loss från en någorlunda sammanhållen lönepolitik är detde starka grupperna som slår sig fram - de anpassar sig uppåt. Resultatet bliri allmänhet mer inflation och större kostnadsstegringar än med nuvarandesystem, med de goda förutsättningarna, där man i solidaritetens namn hållerfillbaka sina lönekrav. Ni vill släppa fram dem och säga: De som är starka pålönemarknaden, de som jobbar i företag med höga vinster, de skall ha högrelöner. Men detta leder bara till ökad inflation och ökad kostnadspress, om niinte också säger att de lågavlönade eller de som jobbar inom den offentligasektorn skall skära ned sina löner, så att på något vis genomsnittet Eftersom'det är detta som inte kommer attfungera, misstror jag er modell även för det syfte som den anses ha. Som riktlinje för den statliga ekonomiska politiken är detnaturligtvis ett väsentligt principiellt steg att ta om de borgerliga partiernarekommenderar att staten skall ange hur lönerna skall sättas, hur defackliga organisationerna och arbetsgivarnas organisationer skall arbeta. Detär i och för sig ett intressant resultat av behandlingen av åretslångtidsutredning. Men jag undrar: Vågar ni vara så konkreta? Är det detta nivill att skall besluta? Eller är det bara allmänt tal som möjligenskall förekomma som ett slags debattinlägg som löntagarorganisationerna ochövriga intresserade skall sätta sig ner och diskutera? Vad menar ni egentligen? Uppfattningen att den offentliga sektorn måste förändraskan vi i stor utsträckning dela. Men när ni blir konkreta; då gäller det ökadavgiftsfinansiering av offentliga tjänster. Jag behöver inte påminna om detpinsamma som hände , när ni fick chansen att förverkliga era teoriermen avstod från det, vad jag förstår efter viss vånda på sina håll. Särskiltkonkret är det inte att säga att man vill ha ökad avgiftsfinansiering, om maninte på någon enda punkt kan visa på hur det skulle gå till. Jag ser inte, herr talman, att de riktlinjer för denekonomiska politiken som anges av de borgerliga partierna i något avseende ärmer konkreta eller användbara, ens i någon formell mening, än de som anvisas ipropositionen. Möjligen kan ett undantag göras på en enda punkt - att man villatt staten skall gå in och lagstifta eller på annat sätt bryta sönder dennuvarande förhandlingsmodellen, och därmed också försöka bryta sönder densvenska fackföreningsrörelsen. Och måhända är det här som det blir mening i denborgerliga synen. Det är inte så mycket fråga om att förbättra samhällsekonomin.Det är snarare fråga om att försvaga det s. k. facket - att med staten sombräckjärn försöka minska sammanhållningen och slagkraften i fackföreningsrörelsen.Då blir syftena politiskt begripliga. Men särskilt anständiga blir de inte iett ekonomiskt eller socialt sammanhang. Jag vill säga till både och , som gång på gång hävdar - liksom - att vi misslyckadestotalt med politiken 1984. Det har egentligen inte sin plats i denna debatt,särskilt inte för den som kräver att det skall vara långsiktighet i tänkandetoch att man skall se framåt, att ägna så stor tid åt att upprepa det man alltidhar sagt i alla debatter - att regeringen misslyckats med sin ekonomiskapolitik i det förflutna. Men eftersom också i en tidningsartikeltydligen försöker driva uppfattningen att budgetunderskottet i själva verket nuär större än vad det var på den borgerliga tiden, vill jag erinra om att denborgerliga riksdagsmajoriteten fastslog en statsbudgetför /83 som slutade på ett underskott av . Vi hade inte suttit många veckor i finansdepartementetförrän vi fick klart för oss att en enda felräkning av räntekostnaderna på 6miljarder förde upp budgetunderskottet i ett hugg till 82 miljarder. Det var enren felräkning - det finns ingen annan förklaring. Man hade underskattateffekten av att man gick över till statsskuldväxlar. Därmed är det alltsåriktigt när vi säger att vad vi Den ekonomiska politiken på medellång sikt Den ekonomiska politiken på medellång sikt hade attbörja med var ett budgetunderskott på 82 miljarder. Det är det vi har pressatned till 70 miljarder. Jag hinner inte nu besvara C.-H. Men jag tror att han i själva verket har rätt i att för denlångsiktiga ekonomiska utvecklingen är den avgörande frågan: Var någonstans ochmed vilka medel kan de nya jobben skapas i ? tycker jag att hansberäkning och fördelning av sysselsättningen egentligen inte är alldelesrimlig, men i och för sig har han rätt i att det är detta som de avgörandeframtidsfrågorna kommer att gälla. 23LARS (): Finansministern skall kanske inte tala omfelräkning vad gäller statsskuldräntorna. presenterades ettbudgetförslag där statsskuldräntorna för innevarande budgetår var upptagnatill 65 miljarder. ansåg sig regeringen och finansutskottetsmajoritet kunna justera ned siffran till 60,5 miljarder. Vi moderater hävdade ijuni att räntorna inte skulle komma att stanna vid drygt 60 miljarder- detskulle bli minst den ursprungliga siffran från budgetförslaget. när vi är enbit inne på det här budgetåret visar det sig att felräkningen för regeringenkommer att bli minst 10 miljarder. Jag har ingen anledning att försvara vad somskedde i regeringen , men jag tycker att det är litet oriktigt avfinansministern att rida på några höga hästar på den här punkten. Jag vill också fästa kammarens uppmärksamhet på ettparadoxalt förhållande. Vpk avvisar bestämt den ekonomiska politik som kommertill uttryck i propositionen om den ekonomiska polifiken på medellång sikt.Arne Gadd sade sig förut t. o. m. i det här sammanhanget känna större frändskapmed moderata samlingspartiet än med vpk, och det säger inte litet. Men framhöll i sitt anförande attregeringens så lyckosamma ekonomiska politik fått stöd av riksdagsmajoriteten- och vi vet ju att det är vpk som ingår där tillsammans medsocialdemokraterna. Och var full av beröm över vadKjell-Olof sagt om lönebildningen och annat. Jag tycker att dettaalldeles tydligt vittnar om att det finns ett stort avstånd mellan regeringensuttalade principer och dess praktiska handlande. uppehöll sig i sitt anförande en hel delvid lönebildningen, där han medgav att det finns betydande problem. Jag trorinte att man kan komma fill rätta med dem om man fortsätter att förtiga detnärmast självklara förhållandet att det föreligger ett starkt samband mellanlöner och jobb. Om priset på arbete höjs och allt annat förblir oförändrat blirdet färre jobb. Det kommer man inte ifrån. Den strävan efter löneutjämning som präglat lönepolitikeni har syftat fill att hjälpa svaga grupper. I stället har den skyddatden äldre och väletablerade arbetskraften från konkurrens. Det är inte facketskärntrupper som med stora lönehöjningar prissätts bort från marknaden, utan detär grupper som ungdomar, dubbelarbetande kvinnor och personer med nedsattarbetsförmåga. De höga nybörjarlönerna svarar inte mot värdet av de arbetsprestationer somoerfaren arbetskraft förmår uträtta. Om ingångslönerna sattes lägre skullefler få chansen till ett första jobb där de kan förvärva de färdigheter sommotiverar en högre ersättning . Vadvi behöver är alltså en friare lönesättning. Från den synpunkten är denpågående utvecklingen mot mer decentraliserade förhandlingsformer bra. För atträtt person skall hamna på rätt plats måste sådana löneskillnader tillåtas somgör det meningsfullt att byta jobb. Medanledning av frågor som har ställts vill jag säga att det inte är tal om attstaten skall påbjuda någon ny lönemodell. Tvärtom skall parterna självautveckla en sådan i medvetande om sitt ansvar för sysselsättningen. Mengapet mellan utbud och efterfrågan på arbetsmarknaden bestäms inte bara avlönepolitiken i snäv mening. Att anlita arbetskraft är också förenat med andrakostnader, t. ex. på skattesidan. Det finns också dolda arbetskraftskostnader,bl. a. i lagstiftningen om anställningstrygghet. På samtliga dessa punkterförordar vi moderater en ökad marknadsanpassning för att förebyggaarbetslöshet. Vi vill se en friare lönebildning, större lönespridning, mindreskatt på arbetskraft och ökad rörlighet på arbetsmarknaden. Konstigt nog ärfacket emot allt detta som skulle hjälpa dem, vars intressen facket säger sigföreträda, att få riktiga jobb. Regeringen följer i spåren genom att avvisa denbanbrytande analys som de fem ekonomerna redovisat. En svaghet i långtidsutredningen är att man inte analyseratskattesystemets effekter på fillväxt, inflation, produktivitet osv. En svagheti regeringens ekonomiska politik är att åtgärderna på kort sikt inte stämmeröverens med dem på lång sikt. Som jag konstaterade i mitt anförande, ochKjell-Olof har inte bestritt det, avvisar regeringen i propositionenskattehöjningar för att sanera statsfinanserna. Ändå höjde regeringen, samtidigtsom man lade fast detta, bensin-, el-, alkohol- och tobaksskatten med över 4miljarder kronor. Det är inte nog med de skattehöjningar man nu har drivitigenom. höjs eller införs hela elva skatter. Av dem kan nämnasfordonsskatten, som höjs . Man försämrar inflafions-skyddet avskatteskalan, slopar förvärvsavdraget, höjer inkomstskatten med en procentenheti de lägre inkomstskikten, höjer arbetsgivaravgiften osv. Motsägelsenmellan den strategi som regeringen säger sig ha på medellång sikt och den som ipraktisk handling genomförs på kort sikt är uppenbar. Återigen besannas det somvi tidigare har hävdat: Finansministern är bra på träning mendålig när det drar ihop sig till match. Denekonomiska politiken på medellång sikt 24 (): Vi vill slå sönder fackföreningsrörelsen och vi vill brutalt sänkaungdomslönerna, säger finansministern. Det är, för att låna C.-H. Hermanssonsvokabulär, rent nonsens. Jag tycker att det är en onödig förgrovning av den härdebatten. Det jag för min del försökte göra är att analysera: Varför har intesocialdemokraterna kunnat infria sina vallöften om att avskaffa arbetslösheten?Varför går många tusental ungdomar omkring utan meningsfullsysselsättning trots de socialdemokratiska vallöftena? Vad är det som är fel?Vid en närmare analys - inte bara med stöd Den ekonomiska politiken på medellång sikt av de häråberopade fem ekonomerna utan av erfarenheter i verkligheten, av statistik ochanalyser som tillhandahållit m. m. - kan man dra slutsatsen att det är detsystem för lönebildning som vi har hamnat i här i landet som skapar vissaproblem. Det är ingen anmärkning mot fackföreningsrörelsen lika litet som motArbetsgivareföreningen. De har dock ett gemensamt ansvar för denna utveckling.Vi har hamnat i ett system - under epitetet den svenska modellen - som intehåller måttet i den utveckling vi nu befinner oss i. Jag tycker regeringen borde vara generad över attungdomsarbetslösheten är ett så stort problem som den är. I ställetborde man inrikta ansträngningarna på att komma till rätta med problemen.Regeringen borde även noga analysera långtidsutredningens slutsatser.Långtidsutredningen hamnar i perspektivets förlängning i samma slutsatser somjag har gjort här, nämligen att lönestrukturen, lönebildningen, ärmogen förenrevision. Detta förutsätter inte obetingat en statlig inkomstpolitik, men detförutsätter statens aktiva medverkan inte bara som stor arbetsgivare på denoffentliga sektorn utan också när det gäller att ange normer och riktvärden förarbetsmarknadens parter. Vi vill - med den politik vi förordar i vår motion och ireservationen - öka sysselsättningen, öka möjligheterna för ungdomar som i daggår utan meningsfull sysselsättning att få det arbete de längtar efter och somfamiljerna ofta är i starkt behov av, inte minst av sociala skäl. Vi har här talat om att regeringen borde precisera sinamål. Finansministern är främmande inför den frågeställningen. Låt mig ta ettexempel för att klargöra vad som är bakgrunden till vårt krav. Långtidsutredningenhar angett målet för sysselsättningen öppen arbetslöshet. Där harLO, TCO och arbetsmarknadsverket i sina remissvar sagt att man borde kommalägre om man skall vara tillfredsställd. Finansministern och regeringen sägeratt man inte är beredd att precisera sig i frågan. Däremot preciserar sigregeringen när det gäller andra komponenter i stabiliseringspolitiken. Regeringen har inflationsmål - det må vara att man harmisslyckats med ett och är på väg att missa det andra. Regeringen ställer uppmål för budgetunderskottet 1990. I och med att regeringen preciserar vissafaktorer måste man rimligen dra slutsatsen att sysselsättningsfaktorn är enrestpost. Regeringen är tydligen beredd att acceptera att den hamnar där denhamnar. Eftersom regeringen låser vissa komponenter i den här modellen, är detsjälvklart att det ligger nära till hands att dra den slutsatsen. Det är således faktiskt inte utan anledning som vi frånoppositionens sida kräver att regeringen skall precisera sina mål, i synnerhetnär det gäller sysselsättningen. Såsom vi är överens om är det nämligen ettcentralt mål för den ekonomiska politiken att hävda sysselsättningen och attkunna erbjuda människor meningsfull sysselsättning. , herr finansminister, vill jag ta uppdiskussionen om budgetpolitiken. Jag förstår att det är frestande förfinansministern att avlägsna sig från de mer långsiktiga och principielladiskussionerna genom att återuppföra debatten till den dagsaktuellabudgetsituationen, till den budget som vi nu med olikabeslut påverkar. Men den diskussionen får vi ta . Finansministern börju ha chansen att framlägga budgetpropositionen, och oppositionen bör ha enrimlig chans att på sedvanligt sätt mot den ställa sitt alternativ. Jag kanförsäkra finansministern att vi för vår del är beredda att precisera vårtalternativ i enlighet med de riktlinjer som vi här har angivit och som vi hargivit vår anslutning till i den reservation som är gemensam för de borgerligapartierna. 25 (): Skälet till att jag haråterkommit till utvecklingen är naturiigtvis att det har häntmycket som vi har anledning att lära oss av, precis som det har häntmycket under fidigare år. En av de saker som har hänt är just att regeringen harsatt upp ett mycket ambitiöst inflationsmål och mycket grovt missat det målet.Av detta tycker jag att man skall lära sig någonting. Den viktigaste lärdomen är, menar jag, attfinanspolitiken, budgetpolitiken, under det här året varit för svag. Hade manfört en stramare budgetpolitik redan från hade man givit enbättre trovärdighet åt inflationsmålet, man hade haft större möjligheter tilllägre löneökningar och till att verkligen komma ned i en inflationstakt somvarit jämförbar med inflationstakten i de länder som vi konkurrerar medinternationellt. Dessutom skall man naturiigtvis blicka fillbaka litet närman formar riktlinjer för framtiden - också den debatt som vi haft under senareår kan lära oss en hel del. har tillhört de mycket starkamotståndarna mot varje tanke på besparingar. Jag erinrar än en gång om en långartikel som skrev i valrörelsen , där huvudbudskapet varatt det inte var möjligt att genomföra besparingar. Statsministern har i olikaroller- både som statsminister och tidigare som oppositionsledare - vid fleratillfällen talat om den förtorkade besparingspolitiken och sagt att besparingarinte ger några effekter på budgeten, och mycket annat. framför man från regeringen en helt annan tanke, somligger mycket närmare det som har varit vår polifiska huvudtanke under fleraår, nämligen att det är nödvändigt med besparingar för att vi skall kunnabekämpa inflation och arbetslöshet. har man motsatt sig besparingarmed hänvisning till just fördelningspolitiska mål. Man har sagt att det integår att spara om man vill ta hänsyn till målet en rättvis fördelning. harman kommit fram fill en annan slutsats, nämligen den som vi drog : att det är nödvändigt med besparingar om man skall klarasysselsättning och låg inflation och därmed nå just en rättvis fördelning. Detbehövs alltså besparingar för att vi skall kunna föra en rättvis fördelningspolitik. Den andra punkt jag nu vill lyfta fram - också kommenterat den något - gäller sambandet mellan löneökningstakten åena sidan och prisökningar och arbetslöshet å andra sidan. Där tycks vi nu ändåvara överens om att en för snabb löneökningstakt på olika sätt skapar en hög Den ekonomiska politiken på medellång sikt Denekonomiska politiken på medellång sikt inflation, en hög arbetslöshet och en försämradkonkurrenskraft. Därför är det nödvändigt att hålla igen pålönekostnadsutvecklingen , om vi vill bibehållakonkurrenskraften, få ned arbetslösheten och få ned inflationstakten. Frågan är då vad man skall göra. Skall man enbart litatill att parterna träffar avtal som hgger på en nivå som leder till att vi kannå det här målet? Eller krävs det några åtgärder från regeringens sida? Jag har förstått att det besked som vi fått frånfinansministern på den punkten är att regeringen inte tänker göra någontingutöver vad man har gjort i form av kafferep på för att försökapåverka löne- och prisbildningen . Regeringen kommer attsitta med armarna i kors och lita på att arbetsmarknadens parter sköter det härtill allas belåtenhet. Jag tycker att det är en alltför djärv politik frånregeringens sida. Och jag är ganska övertygad om att den politiken kommer attmisslyckas. Vi kommer också 1985 att få uppleva hur inflationstakten blirmycket högre än det ambitiösa mål som regeringen antagit och hurlöneökningstakten blir högre här än i de länder vi har att konkurrera med,vilket leder till att svenska företag igen kommer att förlora marknadsandelaroch konkurrenskraft. Detta är allvarligt för svensk ekonomis utveckling påsikt. Särskilt allvarligt är det när vi nu på nytt står på tröskeln till enförsämrad konjunktur. behöver vi en god konkurrenskraft och en radandra förutsättningar för att kunna bedriva en ambitiös sysselsättningspolitik. och har i olikainlägg också kommit in på frågan om arbetslösheten bland ungdomar. Under1970-talet steg ungdomslönerna mer än några andra löner. Hade man frågat istort sett vilken ekonom som helst vad som skulle hända om vi drev uppungdomslönerna mer än andra löner , då hade svaret blivit attungdomsarbetslösheten skulle komma att stiga. Det är precis vad som harhänt. För att kunna komma till rätta med ungdomsarbetslösheten krävs en serieåtgärder. En av dem är att hålla igen på löneutvecklingen för ungdomar iförhållande till löneutvecklingen för andra grupper i samhället. Jag vill gärnahöra om delar den bedömningen, eller om han delar Carl-HenrikHermanssons bedömning, att ju snabbare löneökningarna är, desto högre blirsysselsättningen. vill jag - jag tror det är tionde gången fråndenna talarstol -upprepa följande fråga fill : Om de högamarginalskatterna är orimliga, om de är ett av de viktigasteekonomisk-politiska problem som vi har i samhället, och om progressionen iskattesystemet måste ned för att vi skall få en rimlig löneutveckling under dekommande åren, är det då inte rimligt att regeringen snart framlägger ettförslag till sänkta marginalskatter? Om regeringen har sådana planer, kan vi dåi dag få ett besked av när ett sådant förslag kommer? Eller ärdet möjligen så att har en annan åsikt än för ett halvårsedan när intervjuboken kom ut? 26CARL-HENRIK (vpk): var mycketbekymrad över förhållandet mellan vpk och socialdemokraterna samt frågade omdet verkligen fanns en majoritet här i för regeringens ekonomiskapolitik. Vi voterade om väsentliga inslag i regeringensekonomiska politik. kan ju ta del av voteringsresultaten i detaktuella protokollet och få besked om hur vi röstade. Jag tror att är litet för absolutistisk isin analys och ser allting antingen i svart eller i vitt. Man kan faktiskt varakritisk mot väsentliga inslag i regeringens ekonomiska politik och samtidigtprisa , som jag gjorde, därför att han så bestämt tar avståndfrån nya löneteorier, även när de framförs avsocialdemokratiska ekonomer. Dessa löneteorier är f. ö. inte så banbrytande somLars här ville framställa att de var. Vi som har varit med litetlängre i politiken, under 1930-och 1940-talen, känner så väl igen dessateorier, som alla går ut på att lönerna skall sänkas för arbetarna. Det ärverkligen ingen banbrytande teori inom den borgerliga nationalekonomin. Sammateori fanns hos en rad svenska ekonomer, som polifiskt varknutna fill det dåvarande . När det gäller lönepolifiken över huvud taget är detkomplicerat att utreda sambandet mellan sysselsättning och övrig ekonomiskutveckling. Jag har velat protestera mot att de borgeriiga så ensidigt ser tillkostnadsaspekten och inte ser att lönerna också utgör efterfrågan. Det är ettpåpekande som gjordes redan av , Keynes och Wigforss, men som de borgeriigapartierna nu försöker att helt förbise. Lönerna har alltid en dubbel effekt iden ekonomiska utvecklingen. Det går inte att ensidigt se till kostnadseffektenoch därmed, som de borgerliga partierna gör, kräva lönesänkningar och tro attde utgör en lösning på alla ekonomiska problem. Men, herr talman, det var egentligen vad som svar på mina frågor- eller vad han inte sade - som jag ville kommatillbaka till.