prot · G809118 · 1984-12-31 00:00:00 — Åtgärder för att förbättra bostadsmiljön leder inte - somJörn vill göra gällande - till att gemenskap mellan människor medlikartade erfarenheter eller samma etniska ursprung försvagas. De aktivainsatser som görs i olika kommuner för att förbättra miljön i dessa områdensyftar tvärtom till att bredda och stärka den gemenskap som har vuxit fram ochsom utgör en styrka i förnyelsearbetet. Den har ett stort värde för den socialastabiliteten i området och skall underlätta för människor att ta ett egetansvar för sin viktiga vardagsmiljö. I förnyelsearbetet är det inte minstviktigt att de outhyrda lägenheterna får en användning. Mot bakgrund av vad j ag nu har anfört är mitt svar påJörn första fråga att det i vissa fall, som ett led i ett meromfattande förnyelse- och förbättringsarbete, kan vara försvarligt att ocksåvidta sådana genomgripande åtgärder som demontering och sammanslagning avlägenheter. Det kan vara nödvändigt för att skapa en mer varieradlägenhetssammansättning i olika områden och för att avveckla lägenheter sominte behövs. Jag vill här särskilt peka på att många områden har en mycketensidig lägenhetssammansättning. Ett av målen med förnyelsearbetet, som harpåbörjats i våra bostadsområden, är att den enskilde i det område där han ellerhon bor skall kunna finna lägenheter som passar honom eller henne i livetsolika skeden. Det är bl. a. för att göra detta möjligt som många områden måstebyggas om. Det kan jag inte se som ett hot utan som en tillgång för dem som bori dessa områden. På andra fråga till mig vill jag därförsvara att det inte alltid är möjligt att åstadkomma alla nödvändigaförändringar i ett bostadsområde utan en viss omflyttning. Det är emellertidsjälvklart att förändringarna måste göras i nära samarbete med de boende och påett sådant sätt att det positiva resultatet också för de enskilda väger upp deolägenheter som ändringarna kan föra med sig. Vad gäller invandrarnas boende är mitt svar att ett starktinslag av invandrare i ett bostadsområde självfallet inte skall ses som någotassimileringsproblem, för att använda formulering. Vårinvandrarpolitik bygger på den självklara principen om likvärdig behandling,men också på invandrarnas rätt att själva bestämma i vilken utsträckning devill bibehålla sin egen kultur. Om de önskar en med svenskarna "sammangjuten"kultur, för att återigen använda språkbruk, eller utveckla sinegen, avgör de alltså själva. frågeställningar syns mig motdenna bakgrund ganska främmande. Slutligen framgår det av vad jag har sagt att regeringenär medveten om de planeringsproblem som finns bl. a. i våra storstadsområden.Det är emeller- fid klartatt det är kommunerna och de förtroendevalda i dessa som tillsammans-med deboende normalt bäst kan avgöra vad som behövs för att skapa goda levnadsförhållandenlokalt. Någon ytterligare styrning från statsmakternas sida är därför inteerforderlig. 18 (vpk): Jag ber att få tacka för svaret. Jag hade kanske hoppats att också två av bostadsministernskolleger, ansvariga för invandrar- och planeringsfrågor, skulle ha varit här -det är ju dock deras ansvarsområden. Det är inte alls så att jag inte anser attHans Gustafsson med fördel kan ta också en sådan diskussion, men formellt ärhan ju inte ansvarig för de aspekterna på den här frågan. Även om diskussionennu blir mindre överskådlig, eftersom frågorna måste tas i ett sammanhang, trorjag dock att vi i alla fall kan utvinna ett och annat ur den. Jag skall börja med att förklara varför jag över huvudtaget har framställt denna interpellation med utgångspunkt från falletRosengård. Jag har gjort det därför att stadsdelen i är ettexempel som lär en väldigt mycket, och inte minst en hel del nya fing.Problemen där fokuserar en rad betydelsefulla samhällsfrågor, som har en mycketbred gilfighet och som kommer att dyka upp på många håll i de svenskastorstäderna. Utgångspunkten för mina resonemang har varit den väldigaskillnaden när det gäller det här området, den här typen av områden, i dagjämfört med vad fallet var - var juRosengård, kan man säga, nästan ett skräckexempel när det gällde väldigt mycketav den bostadspolitiska och sociala problematik - i negativ mening - som blevfrukten av de väldiga dimensioner som byggandet hade då och som ledde fill färdigställde områden alltför snabbt. Områdena kom i obalans, och det fannsdär en hög grad av rörlighet som var negativ; det fanns en anhopning av svårasociala problem i områdena. Det är inte så att dessa stadsdelar blivit av med allasina sociala problem -långt därifrån. Men det som är intressant och som man kanstudera så påtagligt och nära just i är att ur den här anonymiteten,ur betongförstadens alla nackdelar, har människorna förmått att skapa någontingannorlunda och nytt. Stadsdelen har fått en idenfitet, som innebär attmänniskor är stolta över att bo där och att de känner samhörighet med varandraoch med sin stadsdel samt att de, inte minst med tanke på majoritetsinslagei avinvandrare, har kunnat uppvisa en kulturell integration, en form avmångnationell social och kulturell pluralism, som ju är oerhört tankeväckandeoch intressant. Det har alltså skett en positiv form av stabilisering tillföljd av människornas eget arbete i den här stadsdelen. Vad som , menar jag,hotar att ske och som vi måste fundera över och dra lärdomar av, är att det somhar vunnits kan riskera att brytas sönder och förstöras. Om man t. ex. har fåttfram en mångnationell kulturell och social gemenskap bland människorna i ett tidigareproblemafiskt område och sedan, utan att det nödvändigtvis behövs, på grund avdet statistiska underlaget tänker beröva området dess högsta- Om kostnadshöjande nybyggnader m. m. i kommunalsamhällsplanering Om kostnadshöjande nybyggnader m. m. i kommunalsamhällsplanering dieskola,vilket det finns beslut om, måste man ju se att detta kan få en mycket negativeffekt på det positiva som har byggts upp. Samma effekt kan man få, om man påett urskillningslöst och mekaniskt sätt flyttar hyresgäster och omvandlarlägenhetsbeståndet, eller demonterar hus. En faktor som kommer att spela enviss roll i sammanhanget är att man inte har stött det gamla kommunalabostadsföretaget. funderar man tydligen på att släppa in ett nyttallmännyttigt bostadsföretag, som inte har det gamla företagets problem ochbelastningar. På det sättet kan man förändra byggnadspolitikens inriktning iområdet. kan man naturligtvis som säga att detallmänt sett måste accepteras att det sker förändringar i de här områdena.Lägenhetsstrukturen kan behöva anpassas till bostadsmarknadens efterfrågan ochmänniskornas behov. Vad sade är allmänt sett alldeles riktigt.Det är bara det att de allmänna slutsatserna inte är riktigt giltiga iRosengårdsfallet. Beroende på förnyelsens form i ett område och vilken kommunalpolitik som bedrivs kan förändringarna antingen bli positiva eller negativa.Jag har hävdat att vi skall vara mycket försiktiga, så att det inte blirnegativa effekter. Jag tycker att man allmänt sett borde fråga sig om maninte borde vara mycket försiktig med att uppmuntra till omfattande rörlighetnär det gäller ut- och inflyttning. Framför allt gäller detta utflyttning avmänniskor, som har rotat sig i området i fråga. Här rör det sig om en stadsdeldär man kan säga att just rörligheten från början var en av områdetsförbannelser. Det skapade brist på stabilitet. För det kommunalabostadsföretaget skapade det också ekonomiska problem, men framför alltförsvårades uppbyggnaden av känslor av solidaritet, social gemenskap ochrotfasthet. Man måste vara extra försiktig när det gäller ett område där manhar att göra med en sådan belastning. Därför skall man inte utan vidare, närområdet har nått en viss social stabilisering, medvetet driva fram en rörlighetav en typ som riskerar att återigen bryta sönder stabiliteten och medföra enåtergång till det tidigare negativa tillståndet. Vad sade om lägenhetssammansättningen varnaturligtvis också riktigt allmänt sett. Det är bara det att inte heller denallmänna slutsatsen gäller fallet . Såvitt jag förstår handlar det däruppenbarligen om någonting helt annat. Finns det i en sådan här förstad ettöverskott av stora lägenheter - det är ju regel - som ter sig dyra och som inteheller stämmer överens med den hushållsstruktur som de nya bostadssökande villha, är det självfallet riktigt att ändra lägenhetsstrukturen i riktning motflera mindre lägenheter, som är anpassade till de småhushåll som dominerarbostadsefterfrågan i en stad av typen . Det är just detta som inte sker iRosengård. Där gör man snarare det motsatta. Den äldre delen av området skall -om jag är rätt underrättad, och det tror jag att jag är på den här punkten - istället slå ut mindre lägenheter och skapa nya typer av större lägenheter föratt en ny kategori människor, mera präglade av medelklasskaraktär, skall kunnaflytta in. Detta är inte i överensstämmelse med den allmänna bostadsefterfråganoch småhushållens behov, utan här måste detfinnas andra syften. Såvitt jag förstår måste syftet vara att man vill förändraområdets sociala karaktär. Man vill, om jag får uttrycka mig mycket brutalt ochrått, köra ut en del av de människor som finns där och flytta in personer meden annan typ av social förankring. Jag skall inte reflektera vidare över de sociala ochpolitiska motiven bakom det, men detta är alltså det faktiska läget. Det menarjag står inte alls i överensstämmelse med de principer som Hans Gustafssonmycket riktigt påpekar att man måste anpassa sig fill den här typen av område.Särskilt illa tycker jag det är att man använder en sådan här omformning avlägenhetsbeståndet på ett juridiskt ganska fiffigt sätt genom att säga: Nuförändrar vi dessa lägenheter, och då blir de helt nya lägenheter. Det är intesamma lägenheter som tidigare, alltså kan inte de som fidigare bodde däråberopa någon återflyttningsrätt. Det är alltså en litet underlig historia, sommåste ha sina icke redovisade motiv av något slag och som knappast kan varanyttig för den sociala och kulturella rotfastheten i området. I ställetriskerar man på det här sättet att få en segregering i området. Man får inmänniskor av en annan kategori och med en annan bakgrund. Man bryter sönder denpositiva typ av enhet som efter mycket möda kunnat byggas upp i området. Jag kan också hålla med - så länge vihåller oss på ett allmänt och principiellt plan - om slutsatsen att det iblandkan vara nödvändigt att demontera fastigheter. Det har jag i princip intebestritt. Man måste ändå, mot den sociala och bostadspolitiska bakgrund som härfinns, fråga sig om det inte finns andra alternafiv till demontering, mindredestruktiva och kanske också billigare alternativ som dessutom bättre står iöverensstämmelse med de bostadssökandes behov. Såvitt jag förstår är det storaproblemet med en stor del av beståndet med tomma lägenheter i det här fallet -jag tror att detta är en erfarenhet som kan överföras fill andra liknandestadsdelar- helt enkelt att hyresnivån är för hög i förhållande till en stordel av de bostadssökandes betalningskraft. I själva verket skulle någon form avutökat stöd, exempelvis från den kommunala sidan, till allmännyttan för attbegränsa hyresökningarna kunna ge en bättre effekt och kunna åstadkomma ettrationellare utnyttjande av de tomma lägenheterna än demontering. Att demonterahus som ändå med stor möda och stort arbete har byggts upp, men där sedanlägenheterna visat sig vara för dyra för att många människor skall kunna flyttain, är egentligen på sitt sätt ett socialt och bostadspolitiskt nederlag. Detär ett slöseri med resurser som man ju inte i första hand skall tänka på ifalldet finns alternativ. Man kan göra en annan reflexion då man ser på vad som kanhända i ett område av denna typ, när de av kommunen framdrivna förändringarnariskerar att ta den riktning som jag här har beskrivit, och den är avskolpolitisk natur. Det är inte helt ointressant vad som händer med de barn somgår i skola i ett område när det flyttar in människor av en annan kategori. Låtoss säga att det i ett utpräglat arbetarområde flyttar in en ny kategori människorav medelklass, med en annan klassmässig, social och kulturell bakgrund och meden annan identitet. Låt oss t. ex. se på de undersökningar som gjorts om hurbetygssystemet i den svenska skolan slår - det är ett Om kostnadshöjande nybyggnader m. m. i kommunalsamhällsplanering Om kostnadshöjande nybyggnader m. m. i kommunalsamhällsplanering betygssystemsom i och för sig från många utgångspunkter är diskutabelt och som vi kanresonera om, men jag tänker inte ta upp en allmän diskussion om detta inomramen för den här debatten. Det finns ju en mycket grundlig och vetenskapligt lödigundersökning av och som studerat hurbetygsstrukturen förhåller sig fill klasstrukturen. Det har visat sig attbetygsstrukturen missgynnar barn av arbetarklass och gynnar barn medmedelklassbakgrund. De sistnämnda barnens bakgrund så att säga värderas mer iskolhänseende, och de egenskaper som utvecklas ufifrån den bakgrundenprioriteras på något sätt i lärarkårens bedömningar av eleverna, någonting somi och för sig är en mycket otrevlig historia. Vi har alltså haft den situationen att så länge enstadsdel som har varit en relativt homogen enhet med sin speciellaidentitet har det inneburit att många ungdomar med arbetarklassbakgrund tillföljd ay den s. k. normalfördelningskurvan automatiskt hamnat högst upp påbetygsskalan. Om det då kommer in konkurrens från annat håll, så attbetygssystemet och skolsystemet ger en orättvis prioritering av deras barn,riskerar vi att få en utslagningseffekt också i det avseendet. Och ännustörre kan den bli ifall man lägger ned högstadiet i området och flyttarframför allt invandrarbarnen men också de i området boende svenskaarbetarbarnen till andra stadsdelar med en annan sammansättning. Jag vill också något beröra den invandrarpolitiskaaspekten, som ju är viktig i sammanhanget. Det är möjligt att jag har ställtfrågorna på ett sätt som kan förefalla främmande, som hansäger. Men jag tror inte det är så främmande ändå, när man funderar litetnärmare över det hela och beaktar att är särpräglat i det avseendetatt det är en så stor stadsdel med en massiv invandrarmajoritet - det är 75 %invandrarbarn i skolorna. Den svenska invandrarpolitiken bygger på en kombination avå ena sidan rätt till hemspråk och rätt fill förankring i den egna ursprungligakulturen, å andra sidan en tillfredsställande social integration med detsvenska samhället, så att inte invandrarna förblir isolerade och får svårt attklara sig under förhållandena här. Det är naturligtvis riktigt att man fråndenna utgångsunkt måste motverka det som kallas etnocentrism, dvs. att folk somkommer in i landet bildar isolerade enklaver som på något sätt brister i frågaom kontaktytor med det svenska samhället och vänder sig inåt. Det är en faraför att de kommer diskrimineras av de samhälleliga förhållandena själva ifalldetta sker. Men här handlar det inte om något sådant, utan här skulleman kunna säga att det är svenska invandrare, om jag får använda det uttrycket.Det är människor med invandrarbakgrund som emellertid är väl förankrade här ochhar byggt upp en egen social identitet tillsammans med svenskarna i sinstadsdel. Den fara jag ser är ingenfing som utgår från den officiellainvandrarpolitiken, utan den kommer från resonemang som man under hand kan fåhöra från svenska politiker från litet olika parfier, nämligen att det Ugger enfara i att det utvecklas en stor invandrardominans i vissa områden. Då skulledet bli synd om de svenskar som bodde där, speciellt de svenska barnen. Jag kaninte se att det på något sätt är synd om de svenska barnen i och därför skall försöka bryta upp områdets invandrarka-raktär eller modifieraden. Det unika, fina och fantasieggande medRosengårderfarenheten är just det att någonting nytt har inträffat. Här växernågonting nytt fram som både de svenska ungdomarna och ungdomarna medinvandrarbakgrund vinner på. De vidgar sina perspektiv. Detuppstår, som jag har uttryckt det, en sorts mångnadonell kultur på ett nytt ochhögre plan, som är utomordentligt fascinerande. Inte minst mot bakgrund av hursvåra problem invandringen har ställt till med i många andra delar avVästeuropa är detta någonting oerhört positivt. Det anvisar vägar ut ur ensådan problematik. Det är någonting som är berikande för både människorna med invandrarbakgrundoch de barn med svenska föräldrar som växer upp i ett sådant här område. En gång för relativt länge sedan har jag själv bott påRosengård, och av naturliga skäl besöker jag ofta området. En av de mestfantasieggande observationer som jag har gjort är hur barn som har svenskaföräldrar och som går på ett dagis i området talar turkiska med sina kamrater.Vad detta betyder för ett barns föreställningsvärld och dess sätt att förståden vidare omvärlden kan knappast överskattas. Därför är det farligt att börja föra resonemang som:"I det här området är det för mycket invandrare, det har för kompaktinvandrarkaraktär. Vi måste bryta upp denna karaktär. Där måste bo flerasvenskar, och helst skall dessa svenskar vara av medelklassursprung, lugna ochstabila människor naturligtvis." Den typen av resonemang är ett rättreaktionärt resonemang, som man skall akta sig väldigt noga för att låta slåigenom. Jag går så över något på deplaneringspolifiska aspekter som berör civilministerns ansvarsområde. Också därtycker jag kanske - med all respekt för att man skall vara omsorgsfull med detkommunala självstyret -att Svaret är väl passivt, inte minst med tanke på attdessa frågeställningar, t. ex. frågan om nedläggningen av högstadiet i ,i alla fall kommer upp på ett rikspolitiskt plan eftersom frågan haröverklagats, vilket innebär att man utifrån nationella politiska principer pånågot sätt måste ta ställning. Men det kommunala planmonopolet får å andra sidan inteuppfattas som ett monopol ända därhän att man inte från rikspolitisk ståndpunktskall ha skyldighet att följa, ta ställning och försöka påverka, utifrån deallmänna grundsatser som råder för lagstiftningen och som finns nedlagda idennas förarbeten. Är det så att en politik ufifrån lagensutgångspunkter riskerar att få ogynnsamma effekter, måste detta föranleda på något sätt beaktar problemet. Om man inte formellt gör något, kan manändå på politisk väg, informellt, inifiera diskussioner om huruvida en viss typav bostadspolitik i det förekommande fallet är riktig och stämmer medlagstiftningen. Speciellt om man tillhör arbetarrörelsen är det självklart också ser till vilka atfityder de ledande personerna lokalt inomarbetarrörelsen har till den här typ av problem, om det är något som står i Om kostnadshöjande nybyggnader m. m. i kommunalsamhällsplanering Om kostnadshöjande nybyggnader m. m. i kommunalsamhällsplanering överensstämmelsemed de bostadspolitiska, socialpolitiska och invandrarpolitiska principer ochvärderingar som är speciella för arbetarrörelsen. Det kommunala självstyret hade det varit intressant attutifrån Rosengårdsfallet utbyta några tankar om med civilministern. Detkommunala självstyret leder ju nämligen inte till ökad frihet för de enskildamänniskorna i kommunerna, om det utformas så att det frigör sig helt och hålletfrån alla centrala och övergripande mål, så att man gör som man vill. Lokalamaktkoncentrationer och maktgrupper kan vara minst lika hårdhänta som centralaoch är ofta mer hårdhänta. Jag skall avsluta detta relativt långa och utförligaanförande kring en problematik som jag tycker är mycket viktig och lärorik mednågra mer allmänpolitiska slutsatser. Jag tillhör inte de stora valfiskarna i det svenskapolitiska innanhavet utan får väl sägas tillhöra sardinernas dimension. Men detär ändå möjligt att , som den kloka person jag uppfattat honomvara, ändå kan lyssna och ta till sig och stimuleras att fördjupa sin kännedomom den här typen av situation som utvecklas i och eventuellt draslutsatser av den. Jag tror nämligen att det finns en påtaglig risk för attutvecklingen där kan gå snett och få negativa politiska effekter för densamlade arbetarrörelsen. Det är tydligt att de bostadspolitiska planer som manförefaller ha på den kommunala nivån väcker negativa reaktioner. De ger pånågot sätt en delvis oberättigad relief till den demagogiska typ av propagandafrån högern som man ibland hör, om att arbetarrörelsen har förstelnats och attdess kommunala representanter är någon sorts överhet som inte bryr sig ommänniskors behov, inte lyssnar på folk osv. Vi har ett vikfigt val framför oss. är ettområde där det är socialdemokratiska röster, och jag tror att det inteminst ur den synvinkeln vore vikfigt att ta till sig en del av de delvis nyaerfarenheter på det sociala, bostadspolitiska och invandrarpolitiska fältet somhär uppenbarligen kommit fram och som, såvitt jag kan bedöma, litet grandställer de gamla politiska teserna på de här områdena på huvudet. Hit hör ocksåsocialdemokratins inställning i rösträttsfrågan. Tydligen laborerar man med planer på att ge invandrare mednordisk bakgrund andra och större rättigheter i rösträttshänseende än övrigainvandrare. Man skall då veta vilken nationell sammansättning invandrarna har iSkåne och . Där är det en majoritet av utomnordiska invandrare. Där spelarinte alls det finländska inslaget samma roll som på många andra ställen. Om manskulle separera invandrarna i t. ex. rösträttshänseende -klass A med rösträttoch klass B utan rösträtt - vore det politiskt och socialt mycket olyckligt iett sådant här område. Vad jag avslutningsvis skulle vilja se är inte så mycketatt något regeringsdepartement agerar från formell utgångspunkt som attstatsråden i sin egenskap av just socialdemokratiska pardpolitiker på ett litetmer ifrågasättande, kritiskt och aktivt sätt försöker driva fram en diskussionom dessa frågor, så att det inte blir på det sättet - som jag menar att detriskerar att bli i detta fall och kanske kan bli i andra stadsdelar i andrastäder - att kommunalarnyndigheter försöker förändra saker och ting i en för människorna negativriktning, försöker initiera förändringar som människorna subjektivt reageraremot. Det viktiga är att denna typ av förändringar i en stadsdel av människornasjälva subjekfivt skall upplevas som förändringar som sker med derasgodkännande och till deras fromma. 19 Bostadsminister : ' Fru talman! Jag utgår från att förstår att jag intekan diskutera frågorna i hela det vida perspektiv som han här har gjort. Ilånga stycken, för att inte säga i de allra flesta, är jag överens med JörnSvensson om de principiella utgångspunkter som han här företräder. ex. när han talar om vikten av att vi i sammanhanget behåller och interaserar en uppbyggd social identitet. har valt att diskutera dessa frågor medexempel från . Det är litet svårt för mig att tillsammans med JörnSvensson diskutera . För det första skall vi här i inte diskuteraen enskild fråga. För det andra bör inte jag tala om vad kommunalmännen i Malmöskall göra. För det tredje måste jag erkänna att har en mycketstörre detaljkunskap om än vad jag har. Men om jag använder Rosengårdför att exemplifiera ett mer principiellt resonemang bör det vara godtagbart. De synpunkter som här företräder ochåskådliggör med exempel från , och som jag i stor utsträckningsympatiserar med, överensstämmer inte riktigt med de uppgifter som jag har fåttfram när jag har försökt sätta mig in i vad som håller på att ske iRosengård. Jag har då varit hänvisad till att studera det material somföreligger i kommun, och jag har haft överläggningar med representanterför kommunen. Vi måste ändå konstatera - och detta säger jag inte ipolemik med , eftersom han delvis var inne på det - att MalmöKommunala Bostadsbolag har haft väldigt många tommalägenheter. Antalet har varit uppåt 1 500-2 000, med en ganska starkkoncentration till . Det är självklart att de kommunalamyndigheterna, som bär det ekonomiska ansvaret, måste ta itu med problemet. Detär också uppenbart att det verkligen inte befrämjar vare sig en god miljö ellerden sociala identiteten om det i ett bostadsområde finns ett för stort antaltomma lägenheter.