prot · G80956 · 1984-12-31 00:00:00 — Fördet första: Det är icke tillåtet att knarka i . Detta är en viktigmarkering att göra i den här debatten. För det andra: Alltinnehav av narkotika är kriminaliserat. Fördet tredje: Regeringens proposition och utskottsförslaget innebär en kraftfullmarkering och ett kraftfullt åtgärdsprogram mot narkotikamissbruket.Programmet innehåller ökade resurser för polis och tull - en satsning på detförebyggande arbetet, på vård- och behandlingsarbetet och en skärptlagstiftning. Meden fortsatt narkotikapolitik som har den här inriktningen finns det godaförutsättningar för att pressa tillbaka missbruket och nå målet; ettnarkotikafritt samhälle. Efter inläggen från justitieutskottets representanter -anföranden ochrepliker som jag till skillnad från i tycker har varitklarläggande på åtskilliga punkter - vill jag ändå som ansvarig inom regeringenför rättsväsendet ytterligare lägga till och kanske framför allt stryka undertre saker. Fördet första: Narkotikafrågan är högprioriterad inom rättsväsendet. Storaresursförstärkningar har skett, och ytterligare sådana kommer att ske omregeringens proposition godtas av . Det gäller bl. a. polisenoch åklagarna. Vi får t. ex. ökade möjligheter att angripa gatuhandel och kanpå det sättet och på andra sätt störa och strypa själva den marknad somde stora narkotikahajarna tjänar sina pengar på. Inom kriminalvårdenintensifierar vi behandUjigsprogram för missbrukare. Fördet andra: En given utgångspunkt för rättsväsendets insatser mot narkotikan äratt samhället aldrig - inte på några villkor - accepterar narkotikabruk sominte är medicinskt motiverat. Den här fasta hållningen måste f. ö. inte barasarhhället inta, utan också vi alla som enskilda människor ~ i familjerna, i skolan,i föreningslivet och i folkrörelserna. Vi måste ingripa tidigt, vi måste iverklig mening bry oss om. För polisens del innebär denna utgångspunkt - Lars-ErikLövdén har redovisat det här på ett utmärkt sätt, men det förtjänar attupprepas - att man allfid får och i princip skall ta med en person sommisstänks bruka narkotika fill förhör. Ett narkofikabrott måste ju ha begåtts -på något sätt har han eller hon fått tillgång till narkotikan. Det är verkligeninte meningen att polisen skall - som har sagt här - vändabort blicken i den situationen. Sedan är polisen - om han på polisstationenfinner att detta behövs - skyldig att låta veta vadsom har hänt, och det skall ske alldeles oavsett om den gripne själv begåttnågot brott. Vederbörande blir då registrerad hos , ochsocialtjänsten övertar ansvaret för de åtgärder som är befogade. Jag är medveten om att det ibland kan brista i kontaktenmellan socialtjänst och polis. Men jag verkar för min del för att man, somredan sker på många håll, skall bokstavligt talat arbeta sida vid sida - polisoch socialarbetare. För det tredje, herr talman, gäller det frågan om attkriminalisera själva bruket av narkotika. Av vad jag här sagt framgår, att detinte är sanning om man säger, att det är tillåtet att knarka i . Den somsäger så tar på sig ett stort ansvar - ansvaret att vilseföra människor i dennaoerhört viktiga fråga. Men vad som formellt är straffbart resp. straffritt ärändå inte oväsentligt. I den frågan finns en oro bland människor - en oro somvi måste ta på allvar. Men frågan har absolut inte den ödeskaraktär som manibland kan få intryck av när man lyssnar till diskussionen. Vad som skiljerutskottet och reservanterna - i varje fall som det framstår när man läserinnantill i reservationen - är i själva verket ett fåtal mycket speciellasituationer. Min utgångspunkt har varit att den nuvarandegränsdragningen mellan det straffbara och det icke straffbara är den meständamålsenliga från lagteknisk och bevisteknisk synpunkt. Att reservanternasförslag skulle kunna göra det lagtekniskt och bevistekniskt enklare är det förmig svårt att se. Men framför allt har det ur rehabiliteringssynpunkt bedömtsha större nackdelar än fördelar att vidga det straffbara området. Som jag redan har sagt har samhället de medel som behövsför att ingripa effektivt, och de medlen skall polis och socialtjänst använda -och det kraftfullt och konsekvent. Vad förtvivlade föräldrar och andraefterlyser med en kriminalisering är i själva verket inte straff utan andrainsatser. Jag har i propositionen sagt att jag noga skall följadenna fråga och att jag är beredd att förutsättningslöst återkomma om detbehövs. Detta, herr talman, är inga tomma ord från min sida. 35HANS i (fp) replik; Jag trodde uppriktigt sagt inte att justitieministernskulle hoppa in i debatten i detta skede, när vi nästan är färdiga med debattenom justitieutskottets betänkande. Justitieministern påstår att debatten skapat klarhet. Jagtalade om de människor som eventuellt orkar lyssna på hela denna debatt. Hardebatten skapat någon som helst klarhet för dem? Man påstår alltså någontingsom Man utgår sedan från det påståendet och anklagar sina motståndare. Dettakan inte skapa någon klarhet över huvud taget. Jag tycker nog att jusfitieministern är litetvärldsfrånvänd. När polisen kommer in i en knarkarkvart, finns där aldrig någonsom kan gripas för ett innehav. Den narkotika som man eventuellt haft har manspolat ned i toaletten. Då är det praktiskt taget omöjligt att fälla någon förinnehav. Om polisen skulle anteckna namnen, inleds ett oändligt diskuterandemellan polis och sociala myndigheter huruvida de antecknade använder narkofikaeller ej. Det finns alltså nu en lucka i lagen, och det är denluckan vi vill täppa till. Det är om detta och ingenting annat som debatten har handlat. 36INGEMAR (): del av dagens debatt omdroger handlar om insatser för att upplysa om alkoholens och narkotikans riskeroch skadeverkningar. Däri ligger den viktiga pedagogiska tanken, att alkoholoch narkotika diskuteras samfidigt. Båda är droger som bokstavligt talat ärlivsfarliga. Att narkotikan snärjer sina offer så hårt att många intekommer ur missbruket med livet i behåll vet alla. Att alkoholbruket i ettmycket stort antal fall leder fill samma resultat erkänns nog inte Uka öppet.Men de alkoholrelaterade dödsfallen är en stor andel av för tidigt bortgångnamänniskor. Och därtill ligger alkoholmissbruk bakom ett stort antal olycksfallmed dödlig utgång. Vidare är för hög konsumfion av alkohol den bakomliggandeorsaken till dödsfall som ges en annan medicinsk beteckning. Till det kommer demånga familjetragedier som följer i alkoholmissbrukets spår. Vetskapen om dessa effekter föder olika reaktioner. Vissamänniskor passiviseras och tycker att det verkar som en övermäktig uppgift attförsöka rehabilitera och återanpassa dem som har blivit missbrukare. Andraskjuter vetskapen från sig, därför att de inte vill ta intryck för egen del.Men det föder också - och dess bättre - akfivitet och otålighet. Den senare reaktionen är rätt vanlig. Det finns tvåglädjande inslag att lyfta fram därvidlag. Jag tänker dels på de frivilliga ochideella organisafionernas ökade verksamhet, dels på läkarnas ökade engagemangför att sprida information om alkoholens skadeverkningar. Ett stort antal professorer inom medicinska disciplinerhar föreslagit att ransonering av alkohol skall införas på nytt för attstävja missbruket. Det är ett uttryck för otåligheten bland dem som serverkningarna. Mot denna bakgrund kan kravet på information tyckas varaen alltför måttfull reaktion på användning av droger, som har så ödesdigrakonsekvenser som alkohol och narkofika har. Men de senaste årens utvecklinghar visat att massiva informationsinsatser om drogernas skadeverkningar kan geresultat. har totalkonsumtionen av alkohol minskat,med sammari-lagt på sex . Det kan och bör diskuteras i vilkenutsträckning detta ären följd av ökad information och en effektivare användning av prisinstrumentetetc. Men att det finns ett samband mellan den mer beslutsamma alkoholpolitiksom antog 1977 och denna utveckling torde vara ostridigt. Även om man skall vara försiktig med tolkningen, finns detockså ett glädjande inslag i narkptikabekämpningen. Från flera håll rapporterasatt ungdomarna inte i samma utsträckning som börjar användanarkotika. Motaktioner på alla plan - från effektivare jakt på storlangare tillpolisens och insatser för att komma åt försäljning på bl. a.skolgårdar och informationen till ungdomar och deras föräldrar - ligger bakomdessa resultat. För att komma vidare är det av oerhörd vikt att målen församhällets insatser på drogbekämpningens område är klart preciserade. Här finnsen skillnad mellan narkotika och alkohol som berusningsmedel. Målet förbekämpningen av narkotikan skall vara att bli kvitt detta nedbrytande otyg.Målet är ett narkofikafritt samhälle. På detta mål finns ingen prutmån. Det äroerhört viktigt att vi inte slappnar av i detta avseende. Det faktum attknarket finns i vårt samhälle år får inte innebära att vi börjaracceptera det som en ofrånkomlig del av vår kultur. Vi kan se i andra länder vad som händer näruppmärksamheten avtar. Starka och kriminella ekonomiska intressen bearbetarockså det svenska samhället för att få oss att inta en mer förstående attitydtill t. ex. hasch och kokain. a. i det perspektivet skall man se kravet på att allicke medicinsk användning av narkotika skall kriminaliseras. Som framgått avden tidigare debatten är innehav förbjudet men inte alltid användning.Det är precis så konstigt som det låter. Hur vårdfilosofin skulle kunnaäventyras genom att lagen i detta avseende blir logiskt uppbyggd är svårt attförstå. Ett beslut om att all befattning med narkotika ärbrottsligt skulle vara en värdefull information i sig till alla ungdomar, somav nyfikenhet lockas att pröva. Att göra också användande - inte bara innehav -straffbelagt borde vara en självklar signal till alla om hur allvarligtsamhället ser på narkotika och hur farligt narkotika är för den enskilde. Ändåutpekas vi som vill förbjuda all icke medicinsk användnng av narkofika såsomnära nog reaktionära av de grupper som försvarar den nuvarande ordningen. Det är inte - låt mig understryka det - föratt straffa utan för att kunna hjälpa på ett tidigt stadium som ocksåkonsumtionen av narkotika borde förbjudas. Statsrådet grovaanklagelse mot oss är mot den här bakgrunden ledsam att höra. Han talade om attpartitaktik låg där bakom, när det handlar om ett djupt engagemang förmänniskor i nöd. Ju tidigare vi kan sätta in motåtgärder, desto större är vårachanser att komma dem till hjälp. De som kanske har de allra närmaste och grymmasteerfarenheterna av narkotikans verkningar, de vet vad det handlar om. Jag tänkerpå föräldrarna till ungdomar som gått ner sig i narkotikaträsket, föräldrar somsett polis och socialarbetare sakna tillräckliga möjligheter att ingripa mothaschrökarna eller motden som just injicerat heroin. Riksförbundet Föräldraföreningarna mot narkotika ochRiksförbundet har vädjat till oss som riksdagsmän attge dem den hjälpen som ett förbud mot all befattning med narkotika skulle vara. I det "Svar på tal" som dessa föreningar deladetill alla riksdagsledamöter i går har de samlat argumenten mot kriminaliseringoch tillbakavisar dem ett efter ett. Det som uppgetts vara huvudargumentet mot,nämligen att missbrukaren inte skulle våga söka vård bemöter dessaorganisationer så här: "har, liksom sjukvården,tystnadsplikt och därmed ingen rapportskyldighet till polisen för annat änmycket grova brott. De flesta missbrukare är dock inte i behov av någon vård.För de som då och då röker en pipa hasch skulle en lagsfiftning ha enförebyggande effekt." Att det förhåller sig så har ännu inte regeringeninsett och tydligen inte heller vpk. Men den som arbetar mycket medförebyggande åtgärder inom socialpolitiken borde inse att det förhåller sig pådet viset. Kan biträda den linje som hennes parti intagit härvidlag,som ändå vet hur det ser ut i många av förorter, för att ta ettexempel? Statsrådet säger att hon skall lyssna på de härorganisationernas synpunkter i remissomgången. Varför inte börja lyssna på demredan nu? Varför inte ge dem den hjälp de ber oss om, att förbjuda allbefattning med narkotika? Upplysningen om alkoholens skadeverkningarmåste relateras mot ett annat mål. Här är inte ett utrotande realistiskt menväl en fortsatt minskning av konsumtionen. Det är vetenskapligt styrkt, attskadorna stiger långt mer än proportionellt mot stigande alkoholkonsumfion, ochomvänt. De senaste årens minskade konsumtion har räddat många människor frånsocial utslagning och för tidig död. En beräkning går ut på att vi har 100 000färre alkoholister än vi skulle haft om utvecklingen av alkoholkonsumtionenfrån fortsatt. För att de fortsatta insatserna mot alkoholbruk ochalkoholmissbruk skall bli effektiva, är det nödvändigt att bättre preciseramålet än vad som är fallet. Vi borde för den närmaste tioårsperioden sättaupp ett konkret mål, t. ex. att ytteriigare sänka konsumtionen med entredjedel. Den som tycker att det är för ambitiöst kan föreslå en lägre siffra,men viktigt vore att bli överens om vad vi skall sträva mot, därför att detskulle underiätta att välja medel och att anpassa de ekonomiska insatserna. Att information och tillhandahållande av alkoholfriamiljöer ger effekt visar utvecklingen av händelser kring Luciafirandet. Förnågra år sedan trodde man det var oundvikligt med allmänna fyllefester och med stängda gymnasieskolor . Så sattefritidsförvaltningar och föreningsliv in motåtgärder och vände utvecklingen.Det går om man låter sig skrämmas till aktivitet i stället för passivitet. Informationen måste föras ut via många kanaler.Folkrörelsernas insatser är här ovärderliga. Jag menar då folkrörelser i dessbokstavliga mening, dvs. en folklig resning för att skaka av sig det ok ochförtryck som slaveri under en drog innebär. Organiserade eller oorganiseradehar vi alla ett ansvar för att delta i enbred upplysningskampanj om narkotikans och alkoholens skadeverkningar. För ett antal människor i vår omgivning är ingeninformation mer direkt och effektiv än vårt eget föredöme. Inga statligainformationsanslag kan ersätta det. Regeringen föreslår nu att ett särskilt råd inrättas föruppföljning av den förda alkohol- och narkotikapolitiken och för att initieranya medel. Utskottet tillstyrker detta förslag. Det är viktigt att rådet fårkansliresurser, så att verksamheten inte stannar vid ett anta! sammanträden medredan mycket upptagna människor i olika organisationer. har i sin motion föreslagit, att staten medvissa mellanrum skall ta inifiafivet fill särskilda kampanjer för att höjauppmärksamhetsvärdet vid olika delar av budskapet. Det råder inget tvivel om att den gjorde effekt.Uppföljningen av kampanjen visar att föräldrarnas benägenhet att köpa ut vinoch sprit till sina ungdomar minskade klart. Det finns många delfrågor som förtjänar motsvarandekampanjer, t. ex. frågan om de risker som är förknippade med alkoholförtäringunder graviditeter, eller om sambandet mellan olycksfallsrisker och alkoholkonsumtion. Utskottet säger om förslag att det nyinrättaderådet bör överväga detta. Jag hoppas att rådet snart kommer i gång och tar sigan den uppgiften. Lämpliga ämnen står på kö. Mottagligheten bland allmänhetenär, tror jag, större . Vi har en klar chans att fortsätta att drivatillbaka knarket och minska totalkonsumtionen av alkohol. Ingen tid fårförsittas i det arbetet. Förebyggande åtgärder är första försvarslinjen. Ettlångsikfigt arbete som siktar fill att undvika alkoholmissbruk är det primära.Men det behöver inte och får inte gå ut över hjälpen till dem som redan fastnati missbruket. För dem som arbetar med att hjälpa arma medmänniskor frånett narkofika- eller spritmissbruk gäller inga vanliga arbetsvillkor. För attlyckas i det arbetet krävs ett engagemang och en hängivenhet bortom detvanliga. Det finns både i den offentliga och i den av enskilda organisationerdrivna rehabiliteringen. Många offentliganställda lägger ned ett beundransvärtarbete. Men värdet av ett ideologiskt innehåll i vården ger här olika idéburnaorganisationer ett försteg. Det visar också behandlingsresultaten. Verksamheten vid t. ex. ,liksom RIA-byråer-nas verksamhet, där omvändelse till tro är ettvikfigt element i rehabiliteringen, har räddat många människor till livet. Ocksåandra behandlingsformer som bygger på total attitydförändring och tillägnandeav nya värderingar visar på liknande resultat om än i mindre skala. Debatten om hur mycket tvång och hur mycket frivillighetsom bör fillämpas i vården böljar fram och tillbaka. Det finns ingen slutliglösning i denna gränsdragningsfråga. Grundprincipen skall naturligtvis vara attmissbrukaren frivilligt skall underkasta sig rehabiliteringsprogram. Men allavet att många inte inser sin situafion och kan hamna i ett direkt livshotandeläge. Den frihetär inte värd namnet som innebär att en medmänniska lämnas för Nr 56 sigsjälv för att supa eller knarka ihjäl sig. Då måste vårt ansvar för varandra taöver. klargör ånyo att nuvarande lagsfiftningmedger ett sådant akfivt handlande från sida, inte bara medgerutan förutsätter. Det är en vanföreställning att avsaknaden av tvång skullegöra sociala myndigheter handfallna. Jag noterar att statsrådet sägeri propositionen att krav kan ställas på att medverkar fill attmissbrukaren får socialbidrag, egen bostad eller beredskapsarbete. Från folkparfiet har vi under en följd av år föreslagitett mellanting mellan frivillighet och tvång som kallas kontraktsvård. Detinnebär enkelt uttryckt att den enskilde missbrukaren, när han eller hon inteär drogad, går med på att genomgå ett rehabiliteringsprogram och medgersamtidigt, att om han eller hon avviker, får vederbörande föras tillbaka medtvång. Det finns ett färdigt utredningsförslag där denna tanke utvecklats. Detborde därför vara enkelt att förelägga förslaget. Det är vad somföreslås i en gemensam reservation av de borgerliga partierna. Jag yrkar bifall till reservation 2 och iövrigt till utskottets hemställan. 37 (): Från moderat sida har vi under mycket långtid drivit den uppfattningen att kampen mot narkotikan måste föras utifrån ensamlad bedömning i vad gäller såväl de kriminalpolifiska åtgärderna som desocialpolifiska insatserna. Det är nödvändigt att den övergripande synenstämmer oaktat vem som står för insatserna i fråga. Jag vill också här mycket klart slå fast att familjenutgör grunden i samhället. En satsning på familjen, baserad just på dennauppfattning, är därför primär också i detta sammanhang. Vi från moderat sidahar utarbetat ett familjepolitiskt reformpaket som skulle stärka familjensställning. Inom ramen för detta reformpaket föreslås också en ökad valfrihet,som i sig innebär att familjen får större chanser att bestämma huruvida mansjälv vill ta hand om barnen, huruvida båda makar vill förvärvsarbeta. Familjenmåste också få ökad möjlighet att välja bostad, bostadsform och boendemiljö. Vimåste se familjens situation från denna totalbild i de stora sammanhangen. Detär alldeles klart, att om familjen hamnar i svårigheter, måste samhället gå inoch stödja och hjälpa i besvärliga situationer. Det är då framför allt viasocialtjänsten, skolan och andra kontakter som stödet ges när det gällerproblem med de unga. När det gäller de förslag som behandlas i socialutskottetsbetänkande råder det enighet om vikten av en intensifierad droginformation framförallt till de unga. Det är också angeläget att organisationerna deltar i dennainformation och att detta får ett mycket brett genomslag i informationsarbetet. Vad beträffar de organisatoriska formerna för dennainformation har vi sagt att vi ställer oss bakom tankegångarna i propositionen om att socialsty relsen, alkohol- och samt alkohol-och narkotikaupplysning gemensamt bör ha goda förutsättningar att få frampositiva och bra resultat på detta område. Beträffande statsbidraget till droginformation anser vimoderater att man bör gå längre än vad som föreslås i propositionen och ibetänkandet, där man säger att skall fördela anslagen. Man göremellertid ett undantag, nämligen för anslaget till ungdomsorganisationerna. Vimenar att också skall ha hand om anslagsfördelningen när detgäller ungdomsorganisationerna. Jag ber, herr talman, att med anledning av detta få yrkabifall till reservation 1, som är fogad till utskottets betänkande. under debatten har frågan omkriminalisering av missbruket intagit en central plats. Jag vill beträffandedetta understryka vad har sagt. Jag vill göra detta även utifrånbehandlingen av socialutskottets betänkande. Det har nämligen gjorts gällandeatt det skulle finnas ett motsatsförhållande mellan detta kriminaliseringskravoch den socialpolitiska rehabiliteringsmöjligheten. Jag vill hävda att såingalunda är fallet. Jag vill också fästa framför allt på att vi från moderata samlingsparfiet har ställt långtgåendekrav på förändringar inom socialtjänstlagens ram i syfte att förstärka dennaoch förbättra rehabiliteringsmöjligheterna. Jag återkommer till detta. Inte minst för ungdomarna är det angeläget att få klarabesked om vad samhället anser om narkotikan som sådan. Det får inte bli så attde unga uppfattar våra ställningstaganden som kompromisser. Det är inkonsekventatt själva användandet av knarket inte är kriminaliserat. Rehabiliteringsmöjligheternabehöver inte minska genom en kriminalisering. arbetar ufifrån sina förutsättningar, ochdet är väl ganska uppenbart att krav på vårdinsatser inte skallminska genom denna ändring i . Som jag ser det blir det precistvärtom - detta kräver snarare ännu mera ökad aktivering från socialtjänstenssida när det gäller de enskilda fallen. Det skall inte bh så att"" skall känna sig befriad från ansvar via, eller pågrund av, kriminalvårdslagstiftningen. Så är det inte menat. Låt mig fortsätta med vårdkedjan utifrån denmoderata synen på den övergripande narkotikapolitiken. Familjen, skolan och informationsverksamheten är prirnäradelar i kampen mot knarket. Inom kriminallagstiftningen menar vi att stränghetoch konsekvens är nödvändiga. Detta gäller de stora narkotikahajarna, menkonsekvens krävs också när det gäller gatuhandel och när det gäller missbruk. Rehabiliteringsarbetet skall vara personrelaterat ochprimärt bygga på ömsesidigt förtroende och ansvar och även baseras påfrivillighet. Här går sedan meningarna isär på viktiga punkter. Jagmåste, herr talman, beröra L"VU och LVM, även om dessa frågor återkommer isenare sammanhang för behandling i . Jag vill göra detta, därför attutifrån vår uppfattning måste de nuvarande bristerna inomsocialtjänstlagstiftningen rättas fill. Det är också denna helhetssyn som geross vår syn på själva kriminaliseringenav missbruket som sådant. Jag konstaterar att såväl statsrådet somstatsrådet här deklarerade att de kommer igen och lägger framförslag som innebär ökade möjligheter till tvångsomhändertaganden - eller någonform av milt tvång, som sjukvårdsministern uttryckte sig. Jag hälsar detta medfillfredsställelse. Jag förutsätter att regeringen har tagit intryck av de kravsom har framfört i och som jag ocksåhar gett uttryck för i en reservafion till det senaste betänkandet frånsocialberedningen. Vad gäller LVU, lagen om vård av unga, vill vi ha tillbakade möjligheter som fanns i tidigare lagstiftning i vad gäller föreskrifter ochövervakning. Det är enligt vår uppfattning fel att man nu inte kan tillgripanågon form av lindrig åtgärd, mellan å ena sidan absolut frivillighet och åandra sidan tvångsomhändertagande. Utvecklingen och erfarenheterna har visatatt sådana mellanformer behövs. Det har också visat sig att ingripande mot missbrukarensvilja nu oftast används i ett alltför sent skede, när den unga människanutsätter sin hälsa eller utveckling för allvarlig fara. Vi ser hur de unga blirmycket nergångna innan socialmyndigheterna kan ingripa. Detta är djuptotillfredsställande. I ett läge när möjligheten att lösa problemen på frivilligväg är uttömda måste den unga människan räddas med andra åtgärder. Förtvivlade föräldrar vänder sig fill de sociala,myndigheterna och säger: Varför gör ni ingenting? Varför ingriper ni inte motvår son eller dotter? Ni ser väl att han eller hon inte själv har förmåga attbryta sig ur sitt missbruksmönster?