prot · G809166 · 1984-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1984/85:166 1 § Justerades protokollet förden . 2 § Föredrogs och hänvisadesPropositionerna och skrivelsen 1984/85:200 till konstitufionsutskottet1984/85:218 till näringsutskottet /85:220 till finansutskottet /85:226till jordbruksutskottet 3 § Föredrogs men bordlades återFinansutskottets betänkande 1984/85:34 Skafteufskoftets betänkande 1984/85:68Lagutskottets betänkande 1984/85:44 4 § Föredrogs finansutskottetsbetänkanden 1984/85:29 omkommunalekonomiska frågor (prop. 1984/85:150 delvis) och 1984/85:35 om denoffenfliga sektorns förnyelse (skr. 1984/85:202). Finansutskottetsbetänkanden 29 och 35 kommer att debatteras i tur och ordning. Voteringarnaäger rum i ett sammanhang efter avslutad debatt. Förstupptas alltså finansutskottets betänkande 29 om kommunalekonomiska frågor. Anf.2 (): Den viktigaste orsaken till ekonomiska problem är det storaoffenfliga ufgiftsöverskottet. Av de offenfliga utgifterna svarar den kommunalasektorn för nära hälften. Ser man enbart till den offentliga verksamheten- alltså konsumtion och investeringar men inte transfereringar - faller mer äntvå tredjedelar på kommuner och landsfing. Detta visar att i arbetet på attåterställa balansen i rikets affärer går def inte aft bortse från den kommunalaekonomin. Avkommunernas inkomster utgör i grova drag kommunalskatter , medan avgifteroch statsbidrag svarar för var sin fjärdedel. I kronor räknat uppgårstatsbidragen till över 50 miljarder, dvs. nästan hela budgetunderskottet.Större delen består av specialdestinerade bidrag som knutits till olika ändamål,medan återstoden avser att utjämna skillnader i skattekraft och kostnadermellan olika kommuner. Sombekant närmar sig statsskulden 600 miljarder. blir bristen i kassan70-80 miljarder, som läggs ovanpå de redan hopsamlade skuldsedlarna. Kommuneroch landsfing förfogar däremot över betydande finansiella fillgångar.Primärkommunerna beräknas sitta inne med en likviditet på ca 20 miljarder, ochför landstingens del rör det sig om ungefär lika mycket, Situafionenär alltså den, atf staten inte bara går med våldsam förlust på den löpandeverksamheten utan också tyngs av stora skulder - för att uttrycka sig milt.Däremot har kommuner och landsting pengar på banken. Det kan då inte finnasnågon rimlig anledning att staten, som besväras av så dåliga affärer, skaH gåut och låna upp ännu mer pengar för att skicka över till regionala och lokalamyndigheter, som med hjälp av överbeskattning byggt upp avsevärda finansiellaresurser. Eftersom kommunerna ofta inte har något behov av medlen, lånarde dem tillbaka till staten genom att t, ex, köpa statsskuldväxlar. Det rör sighär infe bara om sedvanlig socialdemokratisk rundgång inom den offentligasektorn. Det är ett slags omvänd , där man tar från demedellösa och ger till de välbeställda. Detmoderata kommunalekonomiska programmet bygger som sig bör på fyra hörnstenar.För det första måste tillväxten i den kommunala verksamheten upphöra.Socialdemokraterna har tidigare angett som mål aff den kommunala ekonomin skallexpandera . är de nere på . Men här liksomannorstädes på det ekonomisk-politiska området spelar det inte så stor rollvilka mål som sätts upp, när de i verkligheten alltid överträffas, vilket i dethär sammanhanget betyder eft negativt utfall. var sålunda denkommunala utgiftsexpansionen , Vi moderater menar aft nödvändigheten aftbygga ut den privata sektorn kräver aft den kommunala verksamheten stannar påoförändrad nivå, varvid automafiskt stigande utgiftsbehov får täckas medbesparingar på annat håll. Denandra hörnstenen är eft lagstadgat kommunalt skaftestopp. Ytterligareskattehöjningar skulle motverka arbetet med aft återställa balansen i deoffentliga finanserna. Fördet tredje bör de specialdestinerade statsbidragen till kommunerna ihuvudsak avvecklas. Det innebär inte något ställningstagande för aft deverksamheter som bidragen är knutna till skall påverkas fill sin omfattningeller utformning, I stället rör det sig om en teknik för aff begränsa Det förtjänar att understrykas att om skatte- Och avgiftsunderlaget förkommunerna växer med exempelvis och ufgiffsvolym och likviditetskall hållas oförändrade, måste statsbidragen minskas med 4-5 miljarder perår. Skattestoppoch minskade statsbidrag förutsätter en långtgående avveckling av de statligadetaljregleringar som styr den kommunala verksamheten. Kommunerna måste gesstörre frihet att själva förfoga över sina inkomster och besluta om sinautgifter. Staten får naturligtvis inte heller i fortsättningen åläggakommunerna nya kostnadskrävande uppgifter. Inom den ram skattestoppet angerkan kommunernas frihet att bestämma över sin verksamhet utvidgas även därigenomatt de i ökad utsträckning med avgifter finansierar tjänster som de erbjuder. Fördet fjärde, slutligen, är vi medvetna om att en avveckling av despecialdesfinerade statsbidragen ökar den kommunala skatteufjämningensbetydelse för framför allt kommuner med svagt skatteunderlag och högtkostnadsläge. När statsbidragen minskas, kan därför utjämningen behöva ges eftstörre utrymme. Utifråndessa principer utformade vi under den allmänna mofionstiden våraförslag beträffande den kommunala ekonomin. Vi gjorde detta trots attregeringen inte klargjorde sina avsikter utan hänvisade fill en kommandeproposition . Demoderata besparingsförslagen omfattade totalt 4,4 miljarder, varav 400 miljonerskulle användas för ett riktat stöd till de kommuner och landsting som genom devidtagna åtgärderna kunde hamna i ett särskilt ansträngt läge. Avanslagstekniska skäl fick besparingarna formen av minskningar på bidragen tillolika verksamheter som färdtjänst, särskolor, vårdhem osv. Men det klargjordessamtidigt att om det på dessa områden skedde några neddragningar så var detkommunernas egna beslut, där de gjort en avvägning som utfalHt till förmån förandra delarav den kommunala sektorn. Regeringenkom aldrig med någon särproposition . Däremot gick socialdemokraterna utpå bred front och anklagade oss moderater för att med väldiga minskningar förkommunerna åstadkomma social nedrustning och annat elände. Detta är ett gammaltknep, som använts tidigare, men det ger bara detta sätt attargumentera ännu mer karaktären av medveten lögn. Låt mig bara påminna om hurframskjutna företrädare för regeringspartiet här i denna kammare har ordat omhur vi moderater genom att vilja minska mentalvårdsbidraget till landstingenhar attackerat svaga och sjuka gmpper som inte kan försvara sig. Vi harklargjort att detta är den enda metod som står till buds, om man skall minskaett specialdestinerat bidrag till landstingssektorn. Men det har inte avhållitfrån verklighetsförfalskning, I all tysthet har sedan socialdemokraterna självai samband med Dagmarreformen sett till att dra in en betydande del avmentalvårdsbidraget till statsverket. Försti kompletteringsproposifionen redovisade regeringen sina förslag på defkommunalekonomiska området. Efter allt tal om hur nöd och fattigdom skulle bli följden avmoderata besparingar, föreslog nu socialdemokraterna kommunerna i exakt samma omfattning. Någon kanske tycker att vi moderaterdå borde kunna bortse från det förljugna och skenheliga i detta uppträdande ochglädja oss åt att vi efter all kritik ändå fått ett erkännande av atf vårinställning är riktig. Menså väl är det tyvärr inte, för den metod socialdemokraterna har valt löser inteproblemet annat än tillfälligt. Statsbidragen minskar inte. Begränsningen avkommunernas finansiella resurser åstadkoms genom att medlen dras in tillriksbanken, som i sin tur förväntas köpa statspapper för dem och därmed hjälpatill att klara statsupplåningen. Det är återigen en typisk socialdemokrafiskrundgång, som bara leder fill ökad administrativ omgång. Meninte nog med det: rundgången skall gå i motsatt riktning, såatt kommunerna återfår sina pengar, och staten får hitta på något annat trickför att klara sin upplåning. Regeringsförslagetinnehåller också åtgärder på skatteutjämningens område. Här införs en nyskatteutjämningsavgift, vilket föregriper det arbete som pågår inom enoffenflig utredning. Rentprincipvidrigt är förslaget att ta ut en progressiv avgift av tre kommuner medhög skattekraft och låga skattesatser för att skicka dessa medel till vissaandra kommuner - inte med svag skattekraft utan med särskilt hög primärkommunalutdebitering. Detta betyder att man bestraffar kommuner som vinnlagt sig om enrationell verksamhet och låg skatt och belönar andra kommuner, sommycket väl kan ha god skattekraft men som är ekonomiskt vidlyftiga. Denofrånkomliga effekten blir atf alla kommuner - oavsett om de har låg eHer högutdebitering - finner det meningslöst att anstränga sig för att hålla skatten nere.Socialdemokraterna vill tydligen att kommunalskatten skall vara likformigt högi alla kommuner. Mestanmärkningsvärt är att detta förslag till straffskatt har lagts fram utanföregående utredning. Det kan på goda grunder ifrågasättas om bestämmelsen ärförenlig med grundlagen. Därför är det utmanande - men helt i linje medregeringens tidigare handlande i liknande sammanhang - att förslaget inteunderställts lagrådet för prövning. Vimoderater vidhåller våra förslag att de specialdestineradestatsbidragen till den kommunala sektorn skall minskas med netto 4 miljarder.Vidare föreslår vi att kompensationen för borttagandet av skatteunderlaget förjuridiska personer helt avskaffas. Syftet med dessa åtgärder är - förutom attminska statens budgetunderskott - att medverka till en oförändrad utgiftsvolyminom den kommunala sektorn. I många kommuner blir det då ändå ett utrymme attsänka utdebiteringen. En fortgående neddragning av de specialdestineradestatsbidragen gör det angeläget att den pågående översynen avskatteutjämningssystemet snabbt slutförs och resulterar i ett förslag somkompenserar kommuner med svaga ekonomiska förutsättningar. Ett lagstadgatkommunalt skattestopp skall förenas med mindre lagreglering och staflig tillsynav verksamhet. enlighet med regeringens förslag genomföra Hkviditetsindragningar, somåterbetalas , ger de kommunala förtroendemännen felaktiga signaler om de villkor somkan väntas gäHa på det kommunalekonomiska området. Avstatsfinansiella och samhäHsekonomiska skäl är det ofrånkomligt att nu börjareducera de specialdestinerade statsbidragen. Om inte avvecklingen inledsomedelbart, riskerar kommunsektorn att hamna i en akut finansiell kris den dagstatsfinanserna nödvändiggör väsentligt hårdare nedskärningar. Valet står intemellan att minska statsbidragen eller att inte göra det. Valet står mellan attgöra nedskärningar nu och i ordnade former eller dramatiskt i ett statsfinansielltkrisläge. Med det anförda yrkar jag bifall till reservationerna 1,5,8, 10, 11 och13 i finansutskottets betänkande 29, Anf.3 (); Mittenregeringen gjorde den bedömningen 1981/82 att en volymökning på tillfälligt kunde reducera skatteintäktema för kommunerna med ca 3miljarder kronor. Detta kunde ske genom att skatteunderlaget från juridiskapersoner begränsades till O % när det gällde landstingen och när detgällde kommunerna samt genom att en reducering skedde påskatteunderlaget i övrigt. Socialdemokraterna- både i och ute i kommunvärlden - gjorde hätska utfall mot detta.Man skrev öppna brev - bl, a, skrev kommunalråd i till statsministerThorbjörn - och ondgjorde sig på det oförsyntaste. Det var för storaindragningar och för sena beslut för det kommunala budgetarbetet. Vadhände efter valet och regeringsskiftet? Jo, socialdemokraterna vidtog åtgärderpå valuta- och skatteområdet som åsamkade kommunsektom ökade kostnader istorleksordningen , har vi ytterligare en bekräftelsepå hur den socialdemokratiska regeringen tvingas frångå sina tidigareutfästelser till landets kommuner och i stället strama åt ekonomin.Verkligheten är socialdemokraternas värsta fiende. Bakgrundentill att den dåvarande mittenregeringen /82 ville strama åtkommunsektorn var att den finansiella ställningen inom kommunsektorn undertiden hade förstärkts från 2,3 miljarder tiU över 9 miljarder kronor.Sedan dess har likviditeten i kommunsektorn ytterligare förbättrats.Likviditeten uppgår i primärkommunerna till ca ,vilket innebär att kommunsektorns sammanlagda likviditet uppgår till istorleksordningen . Det är helt klart att dessa förhållandenbidrar till obalansen i den svenska ekonomin. Vihar inom - som framgått i början av mitt anförande - insettdetta, och vi krävde tidigt begränsningar av de statliga bidragen. Våravarningar har i högsta grad visat sig vara befogade, men när dessa förslag ombegränsningar tidigare framfördes betecknades de av regeringen och den socialdemokratiskamajoriteten i som en politik för att "riva ner den svenskavälfärden och förstöra den svenska modellen". Nuinser också den socialdemokratiska regeringen att utvecklingen inomkommunsektorn gör det svårt att komma till rätta med inflationsspöket iekonomin. Det är med andra ord nödvändigt att dämpa den kommunala expansionenoch att plana ut ökningstakten. Däromär vi nu eniga- både regeringen och de borgerHga oppositionspartierna. Men,herr talman, när man sedan kommer till frågan om hur och var dessabegränsningar skall sättas in är vi inte lika ense. Regeringen föreslåremellertid att huvudparten av dessa indragningar skall ske som enlikviditets-indragning beräknad på kommunernas och landstingens lönekostnadersamt genom införande av en allmän och en extra skatteutjämningsavgift på detkommunala skatteunderlaget. Vihar från sida ansett - Hksom och - attdessa temporära Hkviditetsindragningar är felaktiga. Eftersom indragningarnatill större delen enligt utskottsmajoriteten och propositionen skallåterbetalas 1988, blir den åtstramningseffekt som uppträder endast temporär.Regeringen skjuter med andra ord frågan om minskad finansiell överföring frånstaten till kommunerna framför sig till 1988, Det innebär också att regeringeninte gör någonting åt de automatiska kostnadsökningarna inom kommunsektorn.Detta får kommunalmännen och allmänheten att tro att det nu bara är att köra påi samma takt som tidigare, eftersom man får igen pengarna 1988, Men hur sersituationen ut beträffande underskottet i bytesbalansen och beträffandestatsskulden? Vi har den bestämda uppfattningen, att om en effektiv åtstramningskall ske inom kommuner och landsting, måste den vara permanent ochbegränsningen i volymökningen långsiktig. Det ger också kommunalmännen bättremöjligheter att genomföra sin planering. Fråncenterpartiets sida anser vi det nödvändigt att en direkt besparing för stateni storleksordningen 4 miljarder bör ske . Vi har den bestämdauppfattningen att om staten minskar sina finansiella överföringar tillkommunsektorn, måste detta kombineras med betydande lättnader i den statliga detaljregleringenav kommunernas och landstingens verksamhet, så att framför allt möjligheternatill lokala anpassningar ökar. Avden tabeH som redovisas på s. 14 i betänkandet framgår det hur stora beloppindragningen rör sig om, uppdelat på propositionens förslag resp, förslagen imotioner från de olika partierna. Nettoeffekten för del blirenligt denna tabell inte 4 miljarder, som jag inledningsvis sade, utan drygt 3miljarder, beroende på att vi gör en överföring på skatteutjämnings-sidan, Imotioner och i reservationer till utskottsbetänkandet har pekatpå vikten av att man i strävandena att stärka den kommunala självstyrelsen ochatt effektivisera den kommunala verksamheten begränsar den kostnadsdrivandestatliga regleringen. De specialdesfinerade statsbidragen, som utgårtill ca 90 olika kommunala och landstingskommunala verksamheter, belöper sigsammantaget tHl ca . Genom att etappvis omfördela dessaresurser till ett system med generellt utgående statsbidrag medskatteufjämnande effekt skulle man dels kunna spara in en del, dels underlättalokala och regionala anpassningar. Effekten skulle också bli att en regionalutjämning mellan kommuner och landsting med god resp. svagskattekraft kunde ske. Om de stafliga bidragen till kommunsektorn minskarsamtidigt som de kvarvarande bidragen avregleras, ankommer det på resp, kommunatt själv i politiska beslut avgöra i vilken omfattning, kvantitativt och kvalitativt,man vill bedriva sin verksamhet. Enökad avgiftsfinansiering av kommunala tjänster kan leda till både högreeffektivitet och större rättvisa, Def förutsätter att man tillförsäkrar ekonomisktsvaga grupper en grundtrygghet. En ökad självfinansiering har betydelse bådeför efterfrågestyrningen och som finansieringskälla. Men, herr talman,fortfarande måste gälla att den dominerande delen av de kommunala utgifternafinansieras skattevägen. Högreeffektivitet skulle sannolikt kunna uppnås också om mer konkurrens fillåtsinom den kommunala sektorns verksamhetsområde genom att privata och kooperativalösningar ges ökad möjlighet att erbjuda alternativ till de offentligainstitufionerna. Som exempel kan nämnas kommunernas tekniska verksamhet menäven daghem, vårdhem och läkarcentraler. Större inslag av anbudsförfarande ochentreprenadverksamhet bör därför införas. Privata inslag skulle också kunna ökavalfriheten och förbättra den personHga servicen. En självklar förutsättningär att servicens kvalitet inte får försämras. Ettytterligare medel för atf öka valfriheten och servicen måste vara atf satsa påsmåskaliga lösningar. De stora institutionerna har inte visat den effektivitetsom teoretiska beräkningar fidigare förutskickaf. Destora marginaleffekter som uppkommer genom kombinafion av en hög skaft ochinkomstprövade bidrag och avgifter måste begränsas. Beroende på dessa kanbarnfamiljer också i låga inkomstlägen i mycket Hten utsträckning påverka sinekonomi genom ökade inkomster. Skillnadernai kommunalskaft har ökat kraftigt , I de mest extrema fallenskiljer sig skaffeutfagef med ,, dvs, , vid en inkomst på . Eftersom de högsta kommunalskatterna ofta drabbar folk i låg- ochmedelinkomstlägen, är det utomordentligt angeläget att minska skillnadernagenom en förstärkning av skatteutjämningen. Härmed yrkar jag bifall till reservationerna 2,6,8,10,12,14, 16, 17 och19, Anf.4 (): Under det budgetår som snart gått till ända har den ekonomiskautvecklingen av regeringen beskrivits med orden "är på rättväg". Detta år har kännetecknats av bl. a. följande: - en gynnsam utveckling avbytesbalansen har bytts i sin motsats, - en stor del av dekonkurrensförsfärkningar som vanns av devalveringarna 1981 och 1982 har ätitsupp, - inflationstakten har varitdubbelt så hög - eller mer - som i våra viktigaste konkurrentländer, - målet förinflationsbekämpningen, som regeringen själv saft upp, ligger i ruiner. - löneökningstakten haröverskridit den gräns som regeringen bedömt acceptabel, - arbetslösheten har aldrig varitså hög i en högkonjunktur som under denna och aldrig någonsin så hög som underdenna socialdemokratiska regeringsperiod, - det fattas ca 70 miljarder istatens budget. Dessa förhållanden sammanfattas alltså medslagordet "är på rätt väg". Det brukar sägas om mycketfantasifulla barn: Var får de allt ifrån? Detsamma kan sägas om regeringen, Idebatten om hur denna utveckling skall kunna böjas in i mer positiva banor harunderskottet i statens budget fått en alltmer central roll. Det blir mer ochmer uppenbart aft de krafter i ekonomin som är tillväxfskapande, som skulleleda oss in på en väg av tryggad välfärd och stigande reallöner, gång på gångsugs ned i det svarta hål som statens budgetunderskott utgör. Det driver påinflationen, det rubbar kapitalmarknadens funktionssätt, det stöttar under ettför högt ränteläge och puffar ner produktiva investeringar, det utgör ettständigt latent hot om nya skattehöjningar och det försvårar en aktivkonjunkturpolitik. Kort sagt: budgetunderskottet måste successivt menmålmedvetet bringas ned till hanterbar storlek. Härvidlaghar två huvudlinjer varit tydliga: de socialistiska partierna har i huvudsakfortsatt skattehöjarvägen, de icke-socialistiska besparingsvägen, 76 gånger-det blir väl 77 eller 78 innan är slut - har det socialistiska lägrethöjt skatterna. Ändå fattas det i statensbudget. Det framstår därför som varken teoretiskt eller praktiskt möjHgt atffortsätta på skattehöjarvägen. Ocksåregeringen synes långsamt komma till denna insikt. Man talar nu om behovet avatt spara och att skatteuttaget inte kan höjas ytterligare. Men man säger intevad man vill spara på och inte hur man skall undvika fortsatta skattehöjningar,dvs, varför väljarna skulle kunna sätta sin Ht till att skattehöjarlinjen nukommer att överges. Härligger i själva verket en stor skillnad mellan å ena sidan regeringens och åandra sidan folkpartiefs och de andra icke-socialistiska partiernas uppläggningav den ekonomiska politiken och informationen till väljarna. Socialdemokraternavill hålla allt öppet och invagga människorna i föreställningen atf det ordnarsig på något sätt - precis som i valrörelsen , Men den som har något minneerinrar sig att obehagliga överraskningar väntade när valet väl var över. Vi ifolkpartiet vill ge besked om vad vi anser vara nödvändigt när det gäller aftstyra den ekonomiska utvecklingen in på en säkrare kurs. Vi vill ge klarabesked, även om dessa är kärva. Härtjänar den aktuella frågan om kommunernas ekonomi som en tydhg illustration.Regeringen säger klart ut atf kommunerna måste hålla igen på sina utgifter. Manerkänner alltså att besparingar är nödvändiga. har kommunerna minst 5miljarder kronor för mycket att röra sig med, medan det fattas 60 eller 70miljarder kronor för staten. Det är naturiigt att detta förhållande bör ledatill slutsatsen att transfereringarna till kommuner- na måstedras ned. Regeringen vill emellertid infe nu säga klart ut att den offentligaekonomin varaktigt måste begränsa sin expansionsfakt. Man talar därför om entillfällig indragning - precis som man gjorde vid samma tidpunkt.För är def uppenbart att den skattefinansierade andelen av ekonominvaraktigt måste begränsas, om ekonomin skall kunna bringas i balans. Det gårinte aft säga att kommunernas utgifter återigen skall kunnafå expandera med de som dras in. Det kansocialdemokraterna inte heller, men de vill upprätthålla myten om att det ärfråga om en fillfällig åtgärd. Efter valet, eller 1988, kan beskedet mycket välvara ett annat. Vi tycker att det är nödvändigt att ge besked om att viunder överskådlig tid inte ser att kommunernas utgifter kan få släppas i väg ien takt som skulle motivera att de medel som dras in skall kunnabetalas tiHbaka, Det skulle ju i motsvarande mån öka kravet på staten att görabesparingar. Och ingen tror väl att de som fattasskulle vara borttrollade 1988, De kommunala förtroendemännen behöver få besked om hurstatsmakterna bedömer utrymmet för den kommunala verksamheten. Regeringenspolitik ger uttryck för motsatsen - den ändras gång på gång, ibland med mycketsnabba ryck. , i valrörelsen , sade socialdemokraterna atfminst volymexpansion måste tillåtas i den kommunala sektorn, annars skulleelände och social misär uppkomma. skriver majoriteten i finansutskottet aftexpansionen bör vara , dvs, bara hälften så stor. kallades det "stöld ochkonfiskation" när staten skulle minska statsbidragen till kommunerna, Ifråga om ordvalet har det sedan successivt skett en nedtoning, och föreslårsocialdemokraterna i själva verket en kraftig neddragning med nästan 5miljarder kronor. För sedan ogillade socialdemokraterna kraftigt denmetod med en avgift på skatteunderlaget som föreslog för atf dra inpengar från kommunerna. använder man själv just denna metod. Beskeden ändrasmed allt kortare varsel. föreslog, som sagt, enindragning från kommunerna med . När riksdagenbehandlade förslaget hette def - jag citerar finansutskottets majoritet:"Nedskärningar som skulle få omfattande konsekvenser för sysselsättningenoch välfärden kan utskottet infe acceptera," Med det anförda avstyrkte manvårt förslag. Det var som den debatten fördes. Exakt tvåmånader senare presenterades den reviderade finansplanen och där förekom deförslag fill åtgärder som behandlas . Enligt utskottets egen tabell uppgårindragningen - def gäller alltså socialdemokraternas förslag - fill 4 890 milj,kr,! Det är verkligen en snabb helomvändning.