prot · G809162 · 1984-12-31 00:00:00 — Möjligheten atf bedriva enexpansiv finanspolitik i syfte att begränsa den Keynesianska arbetslösheteninskränks av finansiella obalanser. De gör det allt vikfigare att nedbringa denarbetslöshet som härrör från matchningsproblem och flaskhalsar. En politik fördetta innefattar insatser såväl vad gäller rörlighetssti-mulerandearbetsmarknadspolitik som när det gäller långsiktiga utbildningsfrågor.Troligen" - och blir försiktig men ändå alldeles klar-"måste också relativlönestrukturen bli mer flexibel - även om mansamtidigt bör framhålla att detta ej nödvändigtvis innebär ökadeinkomstklyftor. Snarare än att öka spännvidden gäller det att minska inslagenav indexklausuler, följsamhetsgarantier och andra element som bidrar till attlåsa fast relativlönestrukturen i en rigid form - och som dessutom riskerar attskapa en lönespiral vilken hotar konkurrenskraften och således även viabortfallande av export skapar arbetslöshet." Regeringens har talat. Jag kan bara säga: Läsoch begrunda! Begrunda mot bakgrund av skatterabatter som höjerbudgetunderskottet och späder på en ökad konsumtion som vi inte har täckningför. Läs och begrunda mot bakgrund av växande budgetunderskott. Läs ochbegrunda mot bakgrund av misslyckad inflationspolitik. Dra slutsatserna- fördet finns bara en slutsats, och den är aft en fortsatt polifik av den modellsom vi har sett ofrånkomligen innebär växande arbetslöshet. Det är socialdemokraternas oförmåga att förstå sammanhangen mellanskatter och avgifter, inflation, underskott och offenfliga monopol å ena sidanoch ökad arbetslöshet, växande hinder för enskilda människor att ta sig in påarbetsmarknaden och bristen på nya, växande arbetsmarknader å andra sidan somskrämmer och oroar oss för framtiden. när fler och fler öppet talar omrisken för att bottnen går ur arbetsmarknaden i den kommande lågkonjunkturensäger regeringen och socialdemokraterna inte ett ljud om vad de tänker göra föratt förhindra den här utvecklingen, om de vinner valet. Rekordarbetslöshetenvinkar runt hörnet, och för detta har tydligtvis socialdemokraterna ingenpolitisk beredskap. Ni som inte ens lyckats med aft minska arbetslösheten i endevalveringsunderstödd högkonjunktur förmår knappast heller skapa nya, växandearbetsmarknader i sämre tider. Ni säger ja till allt som förhindrar förnyelseoch utveckling och nej till alla förslag som faktiskt förmår atf vändautvecklingen, o Ni håller fast vid en ekonomisk politik som inteförmår minska inflationens höjningar på arbetsmarknaden, o Ni stärker offentliga monopol i stället för attbryta upp dem och därmed öppna vägen för nya jobb i en växande privattjänstesektor, o Ni fortsätter att bygga ut en skuldtyngdoffentlig sektor på lån, och därmed bidrar ni verksamt till att tränga utprivata investeringar från marknaden, o Ni håller fast vid fortsatta skatte- ochavgiftshöjningar som gör arbetet dyrare och som försämrar konkurrenskraft ochutvecklingsförmåga. Jobben fortsätter att prissäftas ut från arbetsmarknadenoch arbetslösheten växer. oNi försvarar en solidarisk lönepolitik som nästan alla öppet säger förhindrartillkomsten av nya jobb, o Ni bygger ut Krångel- och Konfrollsverige i snabbtakt och minskar enskilda människors ochföretags vilja och möjligheter att satsa för framtiden,o Ni lever kvar i ett föråldrat tänkande med tegelstenar och maskiner som enda accepterade regalierpå framgång, där utrymmet för nytänkande och förändringar naturligtvislyser med sin frånvaro. Vi moderater har, i likhet med t, ex,, gjort vår analys. På basis av den har vi lagt fast den politik sommåste föras för aft bryta den oroande arbefslöshefstrenden. Huvudpunkternai den politiken är välkända, men jag tänker ändå upprepa dem i den här sistariksdagsdebatten om def socialdemokrafiska arbetsmarknadsmisslyckandef innan vigår ut i valrörelsen. Dessa huvudpunkter är: 1, Sänkta skatter på arbete och produktion så attlönsamhet och lönekostna der stimulerar i stället för aft förhindra tillkomsten av nya jobb, 2, Minskade underskott och minskadskuldsättning genom sparande på offenfliga utgifter med ett enda syfte,nämligen aft värna och trygga en bra utveckling på arbetsmarknaden, 3, Större frihet, färre offentligamonopol och mera av konkurrens och utveckling inom den offentliga sektorn föraft främja tillväxten av nya arbetsmarknader som vi oundgängligen behöver i enny sektor, 4, En effektiv kamp motinflationen för att undanröja ett av de allra största hoten mot jobben , 5, En företagsvänlig polifik somutgår från aft vi måste skapa maximal tillväxt i alla företag men framför allti de små och atf vi måste skapa förutsättningar för en ny våg av företagande ivårt land, 6, Mindre krångel och byråkrafioch framför allt en förenklad arbefsmark-nadslagstiftning som öppnar vägen förmer arbete, investeringar och risktagande i stället för mer förhandlande,förhalande och fackliga veton, 7, En politik som ger möjlighettill en lönebildning som inte fortsätter att prissätta enskilda människor utfrån arbetsmarknaden utan som i stället tar hänsyn till ekonomiska realiteteroch bygger löneutvecklingen på faktisk ekonomisk tillväxt och påfillväxtförufsäftningar. Avtal utan klausuler, garantier och inflationsbrasor.Ett alldeles klart partsansvar för löneavtalens arbetsmarknadskonsekvenser,fritt från garanterade regeringsingripanden med devalveringar, inkomstpolitikoch ännu fler och större AMS-paket, Detta, fru talman, är vår handlingsberedskap, ochden ger chansen att vända utveckHngen på arbetsmarknaden. Men det är också enpolitik som enHgt socialdemokraterna och LO skulle skapa konfrontationer ochstrejker på arbetsmarknaden. Det är inte utan förundran man , iperspekfivet av en av de största arbetsmarknadskonflikterna i , tänker på vad ledandesocialdemokrater och LO-folk faktiskt sagt. Den sista illusionen sprack förmånga när en socialdemokrafisk regering misslyckades i grunden med aff bevara lugnpå arbetsmarknaden och ha, som man brukar säga, de bästa av relationer med deanställdas organisationer. Även i denna hjärtefråga resulterade en alltför svagekonomisk politik, som konsekvent undviker att hantera ekonomins gmndproblam, inya nederlag. Inflations-, skatte- och skuldpolitiken kan aldrig skapaförutsättningar för en lugn arbetsmarknadsufveckling. Så längesocialdemokraterna inte är beredda atf gå in och hantera det storafördelningspolitiska problemet vad gäller offenflig och privat sektor i vårekonomi kommer de infe heller aft kunna undvika konfrontationer påarbetsmarknaden. Slutsatsenär enkel: Det måste föras en polifik som hanterar dessa problem. Först då fårarbetsmarknadens parter, och framför allt de anställdas fackligaorganisafioner, chansen att ta sitt ansvar och agera på eft för ekonomin ochmedlemmarna riktigt sätt. Ett ökat ansvar för arbetslös-hetseffekferna avträffade avtal banar väg för en förändrad attityd tHl lönebildning ochlönestruktur. Decentraliserade förhandlingsformer med tyngdpunkten ute påarbetsplatserna svarar bättre mot kraven på individualisering och bättrerepresentativitet. Färre offentliga monopol, ökad privatisering och växandenya arbetsmarknader inom servicesektorn ger chansen för de privatanställda attvinna den nödvändiga segern i fördelningskonflikten med den offentliga sektorn.Det är också vägen till fler riktiga jobb som kan balansera den växandearbetslösheten. Sänkta marginalskatter och ökade möjligheter för enskildamänniskor atf leva på sin egen lön utan bidrag ger nytt utrymme förreallöneökningar utan inflationsrisker. Def hot vi moderater påstås utgöra gentemot facket och lugnet påavtalsmarknaden är i realiteten motsatsen. Lugn och stabilitet påarbetsmarknaden garanteras lika litet som full sysselsättning, låg inflafioneller högre reallöner av besvärjelser och ordsvall. Def är den faktiskapolitikens resultat för de enskilda människorna som avgör, och här har vimoderater eff stort försteg framför regeringen. Vi har nämligen en polifikefter valdagen, men def saknar socialdemokraterna. Det kan synas ambitiöst aft i en diskussion om förändrade villkor föraft lösa problemen på byggarbetsmarknaden och vissa begränsade regeländringarnär def gäller arbetsmarknadsutbildningens finansiering ta upp detsysselsättningspolitiska perspekfivet, men som jag sade tidigare anser jag detnödvändigt. Det här är ändå bokslutsfillfället för en misslyckadsocialdemokratisk arbetsmarknadspolitik i , och jag tycker def ärmycket beklagligt atf vi inte har möjlighet att ställa de frågor som vihar rätt atf ställa fill den ansvariga ministern. Vi börjar faktiskt, frufalman, få en negativ erfarenhet av detta förhållande. Det har varit alltförofta som arbetsmarknadsministern när def har gungat fill i fråga omutvecklingen på arbetsmarknaden har lyst med sin frånvaro. Jagyrkar bifall till de moderata reservafionerna i arbetsmarknadsutskottetsbetänkande 21, 61 i Bengfsfors (c): I kompletteringspropositionens bilaga 2:2 föredrasarbetsmarknadsdepartementets verksamhetsområde. ställer i dennadel infe något yrkande. I stället hänvisar vi i vår ekonomiska motion fillpartimotionen 1984/85:647, där vi lagt fram ett antal förslag som gerarbetslinjen i arbetsmarknadspolitiken ett innehåll och bl. a, pekat på skildastimulansåtgärder i syfte att skapa förutsättningar för långsiktigt fasta jobb.Vi krävde då att regeringen senast i samband med kompletteringsproposifionenskulle återkomma med förslag i enlighet med de intentioner vi presenterat.Detta har inte skett, vilket är djupt beklagligt. Vi vidhåller därför deförslag som väcktes i mofionen och som går ut på aff arbetslinjen måste blioffensiv. Före valet framställde sig socialdemokraterna somgaranter för en snabb förbättring av sysselsättningen. Man kritiserade hårtFälldinregering-ens sysselsättningspolitik; 1982 låg arbetslösheten på 3,1 %.Trots allt fortsatte arbetslösheten att öka och hamnade på ,Det var således en ökning under def första socialdemokratiska regeringsåret, socialdemokratiska propagandan beskrivs nu förhållandena på arbetsmarknadensom mycket goda och med ljusnande framtidsutsikter. Inte med ett ord nämner denatt orderingången till industrin har stagnerat och atf vi kommeratt hamna i en troligen mycket djup lågkonjunktur. Den beredskap man då bör hahar socialdemokraterna infe alls velat tala om. uppgick den öppna arbetslösheten till ,vilket i jämförelse med många andra länder är en mycket låg nivå. För att fåen mera rättvisande bild krävs att man även räknar med antalet personer iarbetsmarknadsåtgärder - AMU, Samhällsföretag, ungdomslag m, m, I genomsnitt var antalet arbetssökande utanför denordinarie arbetsmarknaden drygt 335 000, varav öppet arbetslösa 136 000,Detta innebär atf totalt av arbetskraften stod utanför denordinarie arbetsmarknaden, I denna jämförelse hamnar vi betydligt närmare defövriga , där man inte har samma sysfem på arbetsmarknaden som vi. Den slappa socialdemokratiska politiken har inneburit atfpriserna har skenat iväg. Glappet mellan socialdemokratiska målsättningar ochverkligheten är aHtför stort. Våra konkurrensfördelar håller på att försvinna. Det är denna utveckling på arbetsmarknaden och inom denekonomiska politiken som gör oss i pessimistiska inför framtiden.Socialdemokraternas tal om den rätta vägen stämmer inte med verkligheten, var fortfarande andelen personer utanför denordinarie arbetsmarknaden nära 330 000, Under lågkonjunkturen varden jämförbara siffran 278 000, Hur kan ni tala om rätt väg då, ? Dessa siffror utgör ett lysande exempel påsocialdemokratiska misslyckanden. befann vi oss iefterkrigstidens allvarligaste lågkonjunktur. Det är skillnad mot nu - nu stårvi på toppen av en högkonjunktur, I reservation 1 tas förutsättningarna förarbetsmarknadspolitiken upp. Här skiljer sig regeringens och centernsuppfattning rejält, I propositionen prisas regeringens ekonomiska politik, ochman framhåller att arbefsmarknadspoli- fiken ligger rätt.Framtidstron har återvänt, heter def. Socialdemokraternagör en skönmålning av utvecklingen i , Man kan ställa sig några frågor,och självfallet är frågorna avsedda för utskottets representant , Hurhar vi det med prisutvecklingen? Vi hade lägre inflationsnivå 1982 än , 7,6 %då mot . Då låg vi på samma nivå som , ligger vi påsamma nivå som höginflationslandet , Vadhänder med budgetunderskottet? Det underliggande budgetunderskottet ökar.Däremot sjunker det kassamässiga genom överflyttning av t, ex,bostadsfinansieringen på 8 miljarder, och det finns också andra sådana poster. Hurstor är statsskulden nu? Den är snart 600 miljarder. var den 320miljarder. Det är snart en 100-procentig ökning. Det kan man inte kalla någonframgång. Högräntepolitiken- är infe den ett tecken på misslyckande? Vi har def så bra att vi måste höjaräntan, kan socialdemokraterna säga! Hur kan ni påstå aftframtidstron har återvänt? Deffinns flera frågor att ställa, men dessa grundläggande frågor visar attregeringens tal om aff vi är på rätt väg är djupt felaktigt och vilseledande. Det krävs en omläggning avden ekonomiska poHfiken. Defkrävs en strävan efter balans i den offentliga sektorns finanser. Vi kan intefortsätta att leva över våra tillgångar. En alltför stor andel av budgeten gårtill att betala räntor. Räntorna och inflationen påverkas negativt avbudgetunderskottet. De kollektiva löntagarfonderna har en direkt negativinverkan på viljan till nysatsningar. Vem vill starta nytt eller öka satsningenom hotet om successiv socialisering är ständigt närvarande? Löntagarfondernahar inte heller inneburit att friskt kapital tillförts näringslivet, I SfäHethar medlen gått till de fidigare kapitalägarna i form av aktieköp på börsen.Fondsystemet har också inneburit att små framgångsrika företag har dränerafs påkapital, som antingen placerats i statsskulden eHer tillförts högteknologiskastorföretag. Det finns lysande exempel på småföretag som inte kanlånefinansiera en expansion därför att löntagarfondsskaffen beskattar dentänkta värdeökningen. Denkonkurrensutsatta sektorn skall vara löneledande. Det är den sektorn som igrunden kan öka vår standard. Detkrävs en fast och bestämd ledning för arbetsmarknadspolitiken. Under dennyligen avslutade gavs intrycket av en velig regering.Statsministerns inhopp bakom ryggen på var pricken över i.Staten bör gå först med att avskaffa aHa följsamhetsklausuler. Klausulernaleder obönhörligen till ökad inflation, och därmed finns det inte några vinnareutan bara förlorare. Degrupper som vi särskilt vill värna, kvinnor och ungdomar, drabbas alltid förstnär de skall in på arbetsmarknaden. Arbetslösheten får således bäras av gruppersom infe på minsta sätt kan påverka avtalsbildningen. Ett större ansvar bordedärför läggas på arbetsmarknadens parter. Marginalskatterna får inte öka utanbör sänkas. Därför krävs en inflations-skyddad skatteskala. Högamarginalskatter framtvingar höga lönehöjningar, vilket i sin tur späder påinflafionen. Socialdemokraterna har sedan regimskiftet hösten 1982lyckats höja bortemot åffiotalet skatter - nu senast bilaccisen. Inflationenhar ökat med . De olika skattehöjningarnas del avkonsumentpriserna är . Det är denna siffra som skall jämföras med våraolika besparingsförslag, som socialdemokraterna kallar social nedrustning. Menhur påverkar infe socialdemokraternas skattehöjarpolitik ekonomin förarbetslösa, barnfamiljer och pensionärer? Förutom en omläggning av den grundläggandeekonomiska poHtiken behövs även lättnader för dem som skall ordna varaktiga,rejäla jobb. Småföretagen är en vikfig resurs, som behöver särskild uppmärksamhet. - sänkasjukförsäkringsavgiften för egenföretagare och de första 15 anställda ivarje företag. Frånvaron är betydligt mindre i småföretag, och detta börprioriteras - slopabeskattningen av i företaget arbetande kapital. Det kan infe vara vettigt attbetala skaft på kapital som skapar arbete - anpassaarbetsrätfslagsfiftningen efter småföretagens situation - införa enklareadministrativa regler vid nyföretagande. Inget kan vara värre än att som nyföretagare drabbas av byråkratin - bevara ochutveckla jobben i jord- och skogsbruk som en nationell resurs för tryggförsörjning och förbättrad miljö. Genom etanoltillverkning kan vi hållaåkerjorden öppen som vi skapar nya jobb - genom höjdalönebidrag utöka möjligheterna att inom def privata näringslivet anställahandikappade - inriktaungdomslagen mot den privata sektorn och full arbetstid. Detta är några åtgärder somtillsammans med en ny ansvarsfull ekonomisk polifik skall skapa bättreförutsättningar inte bara för full sysselsättning utan också för en störreframtidstro. Jag yrkar slufligen bifall till reservation nr 1. 62ELVER (); Vi närmar oss slutet på valperioden 1982-1985.Vi kan summera effekterna av regeringens insatser i arbetsmarknadspolitiken.Perioden har kännetecknats av att de yttre förutsättningarna för en positivutveckling på arbetsmarknaden har varit mycket goda. har, liksom vår omvärld, stått mitt uppe i enkraftig högkonjunktur. Vår exportindustri har haft betydande framgångar, ävenom den stora devalveringen var eft hårt slag mot främstlöntagare och pensionärer. Vid entitt i "backspegeln" kan vi registrera några tydliga iakttagelser; Reformarbetetsom socialdemokraterna skulle återuppta på bred front lyser medsin frånvaro. Reformarbetet är mer blygsamt nu än under de två närmastföregående mandatperioderna, då socialdemokraterna var i opposition ochfolkpartiet tillhörde regeringen. Socialdemokraterna för två sorters polifik - en iopposifion och en annan i regeringsställning. Särskilt tydligt märks detta pådef arbefsräffsliga området och i regionalpolifiken. Läget påarbetsmarknaden är efter omständigheterna allvarligt försämrat. Den snålhet som socialdemokraterna visat mot de handikappadeär särskilt illavarslande. Trots en kraftig högkonjunktur, förstärkt med den storasvenska devalveringen, ser det ut som om vi går in i en mycket allvarlig fasbeträffande arbetsmarknaden. Regeringen saknar en klar strategi för hurproblemen skall lösas under resten av 1980-talet. Regeringen väljer atf meratala om sin egen förträfflighet än atf ta itu med de problem som väntar. Socialdemokraterna i arbetsmarknadsutskottet har - låtvara i försiktigare ordalag än för - valt aff läggapå kosmefika i försöken atf skönmåla. Men läget på arbetsmarknaden är inte bra,och vad värre är: mycket talar för aft situafionen kommer aft starkt försämrasdå konjunkturen svikfar. I valrörelsen påstod oppositionsledaren arbetslösheten var den verkligt stora obalansen i svensk ekonomi. Den härobalansen finns kvar, och den har ökat, trots högkonjunkturen. De frågor som vi i denna debatt borde få svar på frånsocialdemokratiskt håll är: Anser regeringen och socialdemokraterna att manlyckats i sin uppgift att komma till rätta med arbetslösheten? Vilka initiafivtänker regeringen fa för atf komma ur det svåra dilemmat aff vi trotshögkonjunkturen fortfarande har en så hög arbetslöshet? Det går infe att i längden förhindra arbetslöshet medkortsiktigt verkande arbefsmarknadspolifiska åtgärder. Arbetsmarknadspolitikenär ett komplement till de generella ekonomisk-politiska åtgärderna. Ensam kaninte arbetsmarknadspolitiken lösa sysselsättningsproblemen. Def är därför så allvarligtaft regeringen inte har klarat de ekonomiska målen. Detarbetsmarknadspolifiska läget i uppvisar två sidor: Den ena sidan är posifiv och ljus. Effekfivisering av t.ex. arbetsförmedlan-de åtgärder i kombinafion med den goda konjunkturen harspelat en posifiv roll. En utvidgning av de arbetsmarknadspolitiskainstrumenten har varit en annan värdefull orsak. Tillkomsten av ungdomslagenhar inneburit atf tusentals 18-19-åringar har kunnat sysselsättas, låt vara ibegränsad om fattning. Den andra sidan av arbetsmarknaden är mörk. Trotshögkonjunktur och regeringens ivriga fal om atf är på rätt väg uppvisararbetsmarknaden svåra brister: Byggnadsverksamhetenär låg och byggarbetslösheten exceptionellt hög. Långtidsarbetslösheten ökarbåde när det gäller fiden för arbetslösheten och när det gäller antaletpersoner som är långtidsarbefslösa. Flera än någonsin fidigare står utanför denordinarie arbetsmarknaden. Efter regeringsskiftet har viupplevt den högsta arbetslösheten i i modern tid. Detta gäller såvälandelen öppet arbetslösa som de absoluta talen, I riksdagsdebatten dettaår påvisades aft 330 000 personer stod utanför den ordinarie arbetsmarknaden.För hela har siffran för personer som är öppet arbetslösaeller sysselsatta genom särskilda åtgärder stigit till 333 000, Under samma fid1980 med samma konjunkturläge var det 235 000 personer som befann sig imotsvarande situation. Det innebär att ytterligare näsfan 100 000 personer harhamnat vid sidan om arbetsmarknaden. Detta är mycket illavarslande. Därför kan talet om atf är på rätt väg infe fastill intäkt för aff regeringen gjort rätt vägval. Visserligen hävdar regeringenkraftigt behovet av långsiktiga insatser och atf den ekonomiska polifiken, somenligt regeringens egen utsago varit framgångsrik, skall vara bärande i enframtida sysselsättningspolitik. Ur den synpunkten är det noterbart ochallvarligt atf riksbankschefens rapporter gav besked omen dramatisk nedgång av exporten. Handelsbalansen visar en kraftig nedgång, ochbytesbalansen är starkt negativ. Den kraftigt höjda räntan samtsenareläggningen av statliga beställningar kommer säkerligen aft bromsaföretagande och nyanställningar. Regeringens förslag om kraftigt höjda skatterpå inte minst bilar torde i sin förlängning slå negativt mot sysselsättningen. Regeringens påstående i propositionen att arbetslöshetentorde komma atf minska jämfört med är högst osäkert. Indirekt erkännsdetta förhållande genom aft arbetsmarknadsministern i bil, 2 fill proposition150 säger atf det finns "ett antal osäkerhetsmoment". Hon fullföljerresonemanget med att säga; "Att mot denna bakgrund göra en bedömning avbehovet av ytterligare arbetsmarknadspolitiska insatser för hela budgetåret1985/86 är svårt," När regeringen gör jämförelser och påstår attarbetslösheten sjunker jämför man med de egna rekordsiffrorna , När defgäller byggarbetslösheten tröstar sig regeringen med att nedgången nu harbrutits och säger atf sysselsättningen inom byggbranschen kunde "varitännu lägre". Jag skulle vilja fråga talesmannen för socialdemokraternai utskottet: Var inte ambitionen högre, , då ni talade om ett ökatbyggande, eller är byggpolitiken ett stort misslyckande? Regeringens agerande i avtalsrörelsen och iTCO-S-konflikten tyder på aft def blir besvärligt framöver. En stor del avskulden fill konflikten faller på arbetsgivaren-staten, Felet var aff man 1984accepterade atf i avtalet skriva in den följsamhetsklausul om vilkenstriden ståft. Helt obegripligt och till synes utan aft knota skrev man underdet avtal som förorsakade storkonflikten. Detta skedde helt uppenbart medregeringens goda minne, trots den allmänna insikten om att olika typer avföljsamhetsklausuler leder till stora svårigheter. En lärdom som bör dras avårets konflikt är aft staten skall agera med både större långsikfighet ochfasthet än vad årets avtalsrörelse gett prov på. Regeringenbör formulera tydligare direkfiv fill sitt arbetsgivarverk. större fasthet och eftbättre samspel mellan regeringen och verket är angeläget. Detta synes vara enmer angelägen diskussion än att driva debatten om de statsanställdassfridsrätt. Staten bör infe vara löneledande och bör helt söka undvika deföljsamhetsklausuler jag tidigare nämnt. Regeringensuppgift blir alltså att ange förutsättningarna men inte atf delta i självaförhandlingsarbetet. Den eldsvåda som trodde sig ha släckt hade hansjälv saft i brand. Mycket talar för att den ånyo kan flamma upp redan i nästaavtalsrörelse. Aldrigtidigare har en regering så demonstrativt lagt sig i själva förhandlingarnasom . Förutsättningarna har ändrats gång på gång, ständigt nyaskattehöjningar har ätit upp det förhandlingsbara utrymmet, drivit påinflationen och flyttat målet om höjd reallön allt längre bort. Den makabraskatterabatten utgör kulmen för regeringens ryckiga politik.