prot · G80956 · 1984-12-31 00:00:00 — Vi hardock den uppfattningen att uppslutningen i kampen mot narkotikan i vårt landär så stor att människor är beredda att göra uppoffringen att visa vad de har ihandväskan också när de går igenom tullen för att vi skall kunna komma åtnarkotikahanteringen på det sättet. När man är ute och reser får manofta öppna sin handväska i säkerhetskontrollen. Jag kan inte se det som meraintegritets-kränkande att göra det också inför tullmyndigheterna. Därför har viinte anslutit oss till de två sista reservationerna. När det gäller kampen mot narkotika skall de förebyggandeåtgärderna vara de viktigaste. Vi måste satsa på en familjepolitik som gör detmöjligt för föräldrarnaatt ge sina barn en bra start i livet. Vi måste satsa på en social omvårdnad om varandra påsolidarisk grund och eftersträva att ingen människa skall behöva stå utanför isamhället. Vi måste inom skolväsendet ge barn och unga en sådan utbildning attde får integritet och trygghet och en egen identitet. De måste också kunna sefram emot ett arbete när yrkesutbildningen är avslutad. Arbetslöshet är ettgissel och inkörsport till narkotikan. Framför allt måste vi tillsammans ständigt inta en sådanattityd gentemot narkotikan att det för alla framstår att den är en farsot somvi måste värja oss emot med alla medel. Vi måste solidariskt ställa upp förvarandra och för dem som hamnat i narkotikans våld. De får inte vara någrautanförstående. De är våra medmänniskor. Ingen vet när narkotikan slår ned idet egna grannskapet eller i den egna familjen. Då vill vi gärna ha andrasstöd. Låt oss ställa upp för varandra innan det hela drabbar oss själva. Det ären solidaritetshandling som också kan ge resultat. I detta anförande instämde , , , , , ,, och (alla c). 5HANS i (fp): Tillåt mig att börja med en kort historisk översikt. Narkotikan vann insteg på allvar i vårt land under börjanav men hade i vissa kretsar funnits . Viddenna tid representerade den fill en början en viss livsstil och förekomhuvudsakligen i våra större städer. I storstäderna spred sig missbruket till nya kategoriermänniskor. förekom en kraftig kulturpåverkan.Genom olika massmedia spreds den nya ungdomsstilen rakt in i hemmen. Dennalivsstil, som företrädesvis var influerad från , syftade till en brytning avdet traditionella rollsystemet i skolor och på universitet. Missbruket spreds snabbt från storstäderna ut över helalandet. Till en början var man ganska omedveten om de olika preparatensskadlighet. Det fanns t.o.m. opinionsbildare som öppet propagerade för att detvar skönt att hascha. Även bland en del läkare rådde en viss osäkerhet omhaschets farlighet. var man så omedveten om narkotikansskadlighet att man försökte tillgodose en del narkomaners behov av narkofikagenom receptförskrivning. är vi medvetna om att varje bruk av droger ledertill missbruk, som medför negativa konsekvenser för såväl den enskildemissbrukaren och hans anhöriga som samhället i dess helhet. Med missbruket följer i regel kriminalitet, eftersommissbrukaren får allt svårare att finansiera sin narkotikakonsumtion. För attkunna köpa den behövliga narkotikan gör sig missbrukarna skyldiga tillomfattande brottslighet. Det kan gälla tillgreppsbrott, såsom stöld och rån.För kvinnliga narkomaner är prostitutionen ofta den enda möjligheten attfinansiera sitt missbruk.De bryts därigenom ner på två sätt. Även om de kan rehabiliteras frånmissbruket får de kanske genomlida den förnedring som prostitutionenbetytt för dem. Genom narkotikamissbruket har det uppstått en vittförgrenad brottslighet, i mindre skala av missbrukarna och i stor skala av demsom gör sig , förmögenheter på andras olyckor, dvs. av dem som villigttillhandahåller narkotikan. har samhället i ökad omfattningsatsat stora resurser för att stoppa eller åtminstone minska missbruket. Ettstort grepp togs i och med tillkomsten av narkofikastrafflagen 1968, Ändringari denna har skett tid efter annan för att avskräcka narkotikahandlarna i derassuspekta gärningar och för att ge dem allt strängare straff. Ett led i dennautveckling är att kommer att ytterligare skärpa straffskalorna.Således försvinner brottsbeteckningen narkotikaförseelse för brott som ärringa. Det är ett förslag som är lätt att biträda. Tyvärr tycks det mest bli enskärpning på papperet, eftersom departementschefens motivuttalande innebär attstraffmätningen skall vara densamma som fidigare. Enligt narkotikastrafflagen är varje innehav av ettnarkotiskt medel straffbart, oavsett hur liten kvantitet det är fråga om. Trotsdetta fördes en diskussion om hur stor mängd enmissbrukare kunde inneha för eget bruk utan att åtalas. Genomgående betonadesfrån såväl statsmakterna som berörda myndigheter en stark social känsla förmissbrukets offer. Man betonade vården, fastän man hade litet vård atterbjuda. Denna inställning framhölls av departementschefen och avriksåklagaren. Riksåklagarens olika cirkulär ochframåt speglade den allmänna inställningen som den framfördes i debatten. Narkotikalangarna blev snart medvetna om att åtal kundeunderlåtas om man inte medförde narkotikakvantiteter som var större än vad somkunde anses vara fill för eget bruk. En konsekvens av detta blev attmissbrukare som finansierade sitt eget missbruk genom langning kunde ombesörjadenna verksamhet under ganska ostörda förhållanden. I påtalades diskrepansen mellan lagstiftningenoch förhållandena i samhället. Lagstiftaren hade närmast tänkt sig attmöjligheterna till åtalsunderiåtelse i första hand skulle användas för attunderlåta åtal mot vårdbehövande narkotikamissbrukare. kom enförändring till stånd. Kampen mot narkotikamissbruket intensifierades från mittenav . Inom polisväsendet påbörjades en uppbyggnad av regional karaktärför att få bättre slagkraft i kampen mot denna brottslighet. Allt fler och alltbättre utbildade poliser har efter hand satts in, fills vi har fått nuvarandeorganisation. Tullens möjligheter har förbättrats, och i och med dagens beslutkommer tullväsendet att ha tillgång till dataterminaler och spaningsregisterför att bättre kunna fullfölja sin uppgift och helst se fill att narkofikanöver huvud taget inte kommer in i landet. Med denna översikt har jag velat visa hurlagstiftningen har skärpts , hur stora resurser har insatts inompolisväsendets och tullensområde och, framför allt, hur synen på narkotikamissbruket har förändrats.Slutmålet finns emellertid fastställt sedan mycket länge, långt före dennaregerings tillkomst. Det finns i propositioner och i olika betänkanden frånjustitieutskottet: Narkotikabruket kan aldrig accepteras som en del av vårkultur. Målet måste vara ett narkotikafritt samhälle. Trots ståtliga målformuleringar, trots ofta återkommandestraffskärpningar, trots attitydförändringar till sådana begrepp som innehavav narkotika för egen konsumfion och trots kraftiga förstärkningar avsamhällets brottsbe-kämpande insatser, är vi dock oändligt långt från detnarkotikafria samhället. Vi står kvar med vårt största samhällsproblem. Antaletuppdagade brott har fortsatt att öka. De från tillvänjningssynpunktallvarligaste preparaten har vunnit insteg på den svenska marknaden i en alltstörre omfattning. Nya och än allvarligare preparat synes vara på väg in i vårtland. Meningarna om ökningarna är emellertid delade. Vissaexperter hävdar att den ökade uppdagningen av narkotika främst beror på störrepolisinsatser och att någon faktisk ökning inte skett. Man hänvisar också tillatfitydunder-sökningar i våra skolor. Andra experter hävdar emellertid attnarkotikakonsumtionen och den därmed hörande kriminaliteten ökar för varje år.Ingen vet den absoluta sanningen. Däremot vet vi att illegal narkotika är lättillgängligöver hela landet. Den finns t. o. m. i mycket små samhällen. Vi vet också attnarkotikan inte bara drabbar ungdomar med en besvärlig social bakgrund, utanäven ungdomar som har känslomässigt väl fungerande relationer med sinaföräldrar. Genom undersökningar har vi också fått klart för oss att"helgknarkarna" står för en mycket stor del av narkotikakonsumtionen.De faller utanför lagstiftningen som inte kriminaliserat konsumtionen, och destår- åtminstone ganska länge - vid sidan av socialvårdens insatser. inställning i lagstiftningssammanhang är attvi har mer än tillräckligt av lagar, men har vi haft svårt attförklara denna ologiska lagstiftning. Lagen säger alltså att det är straffbartatt inneha, framställa, förvärva, förpacka, överlåta eller transporteranarkotika. Däremot är inte själva bruket straffbelagt. Mot denna bakgrund, och med hänsyn fill att utvecklingeningalunda fört oss närmare det narkotikafria samhället, intog vi för några årsedan inställningen att även bruket av illegal narkotika bör straffbeläggas.Den linjen har vi fullföljt i motioner och reservationer, bl. a. i enreservation till dagens betänkande från justitieutskottet. väckte vårt ställningstagande föga uppseende. Nuframställs vi som reaktionärer av de experter vilkas metoder ingalunda fört ossfram fill det samhälle utan narkotika som vi alla eftersträvar. Dessutomanklagas vi för att rasera socialpolitiken, demokratin och jämlikheten.Experternas uttalanden må gärna vara ett stöd för socialdemokrafin inför dagensomröstning, men de är ett fullständigt onödigt angrepp på . En kriminalisering av bruket av narkotika raserar varkendemokratin eller jämlikheten. För vilken människa i narkotikaträsket är jämlikmed den som kan leva ett normalt och lyckligt liv? fin ellerdess strömningar, om den ständiga kampen handlar om att få tag på narkotika? Det finns i detta sammanhang skäl att erinra om att densuccessiva uppstramningen av narkofikapolitiken inte har skett utaninvändningar. Alltsedan narkotikan framträdde som ett samhällsproblem har detfunnits grupper som har påstått sig sätta missbrukaren i centrum genom attförorda en mjukare attityd från samhällets sida. De som har haft denna syn på narkofika har alltid kallatoss andra för reaktionärer. När de försöker få det att framstå som attvårt krav på att kriminalisera all icke-medicinsk användning skulle vara ettuttryck för ett nytt betraktelsesätt som avviker från någon tidigare enighet ärdetta falskt. Den debatt som vi för här har förts tidigare,fast då har debatten gällt sådant som vi nu anser självklart, t. ex. att alltinnehav skall vara kriminaliserat. Jag vill alltså hävda att det finns en rödtråd hos vissa av dem som motsätter sig kriminalisering. Successivt harderas politik fått vika för ett konsekvent agerande från samhällets sida. Jagär övertygad om att när den sista luckan i lagen har täppts till, det straffriabruket, kommer våra vapen i kampen mot narkotika att bli effektivare. Till vill jag säga följande. talar om låtsaslösningar. Att kriminalisera bruket av narkotika skulleenligt statsrådet vara ett slag i luften. Samma tongångar hördes för en del årsedan, då opinionen krävde att allt innehav av narkotika skulle beivras. talar om att kasta 16-åringar i fängelse.Det brukar vi inte göra i vårt land. Det trodde jag statsrådet kände till. Detgör vi ju inte när 16-åringar påträffas med narkotika och döms förinnehav. Det finns ingen anledning att göra det i framfiden heller, bara föratt vi kriminaliserar bruket. Folkparfiet inser givetvis att reservationeninte innebär den slutgiltiga lösningen i kampen för att uppnå det narkotikafriasamhället. Lagstiftning är inte allfid lösningen på det vi inte gillar och taravstånd ifrån. Men i detta fall anser vi inom att det är nödvändigtatt samhället visar sitt avståndstagande genom en skärpning av lagstiftningen.Det är dags att slutgiltigt fördömer allt vad som har med knark attgöra, och då även konsumtionen. Med detta yrkar jag bifall fill samtligareservationer i utskottsbetänkandet. I detta anförande instämde , , , Per , , , , , Kersfin , , , och (alla fp). 6JÖRN (vpk); Det finns skilda sätt att driva politik här ivärlden. Ett sätt är att spekulera i stämningar av rädsla och vilsenhet införsvåra sociala problem - för att sedan komma med skenbart enkla lösningar; härbehövs krafttag, här skallsägas ifrån, här skall straffbeläggas, här skall göras rent. För den som har anslutit sig till arbetarrörelsen är heladetta synsätt främmande. Vi driver inte med i sådana strömningar och försökerinte exploatera dem. Vi har en kompass som bestämmer vår kurs. Inför svårasociala problem frågar vi alltid: Vad för slags människosyn leder en visspolitik till, vad för slags samhälle får vi, vilken syn har vi på utstötta ochutslagna? Vi har lärt oss att lita på vår grundsyn och på vårideologiska kompass. Arbetarrörelsen känner utstötningens och främlingskapetsproblem. Det är människor i dess egen samhällsklass som utgjort dess flestaoffer genom tiderna. Arbetarrörelsen känner också myndighetsvåldets ochtvångslagarnas karaktär -. alltifrån försvarslöshetsstadgan och munkorgslagentill den gamla nykterhetsvårdslagen och LSPV. Vi har sett och upplevt tvångslagar inneburit och hur maktlöst detta straff- ochtvångstänkande varit inför problemen. Därför har arbetarrörelsen i all tid slagits för att fåbort sådana lagar. Den har slagits för den nya - den som skullebyggas på respekt också för de nergångna och utslagnas medborgerliga fri- ochrättigheter, som skulle skapa förtroende och tillit mellan socialmyndighet ochmedborgare, som skulle stödja i stället för att slå ner, som skulle uppmuntraindividens frigörelse i stället för att straffa hans utslagenhet. Vi skallförsvara och utveckla denna socialtjänst, dess anda och metod, mot allaangrepp. Vi ser viktiga initialframgångar för de nya metoderna.Äntligen ser vi en begynnande återgång av missbruket, särskilt klart blandskolungdomen. Vi ser hur breda missbrukargrupper nu kommer och söker kontaktmed , därför att de känner förtroende. Vi ser hur en snabbmetodutveckling har tagit fart på behandlingens område. Och just i det lägetskulle man sätta in ökad repression och straff. Just i ett läge där vi harövervunnit de utslagnas alienation och rädsla, då skulle vi slå fill med lagenshot och sätta kriminalitetens kainsmärke i pannan på tusentals utsattaungdomar. Just i ett läge där jämlikhets- och solidaritetstanken har slagit roti det socialpolifiska arbetet, då skulle vi införa en klasslag, riktad mot demest utlämnade och oskyddade av klassamhällets ungdomar. Just i ett läge närvård och behandling kräver ökade resurser, då skulle vi tvinga oss att satsamer pengar på brottsutredningar, domstolsverksamhet och häktningslokaler. Vadskulle en sådan strafflag gagna, annat än den cyniska, politiska opportunismen? Om man använder kriminalisering av sociala avvikelser sommedel, då tappar man bort hela den insikt och den respekt för individer som dettagit så att kämpa sig fram till. Det har tagit mycket att nådjupare insikt om den sociala utslagningsprocessens sammanhang. skulle vi dåbryta sönder denna mänskliga helhetssyn för att i stället fixera uppmärksamhetenvid en akut missbrukssituation och vid lagföringen och straffet. Vad som är ensocial problematik skulle vi förvandla till ett polisiärt problem. Här har vi äntligen långt om länge förstått vad detsociala stigmat, som man kallar det, stämplingen, särskiljandet av deutslagna, betyder för att utslagningenoch missbruket skall bestå. Och i det läget skulle vi sätta kriminalitetensstämpel på tusen sinom tusen människor, för vilka ångesten och känslan avisolering och värdelöshet redan är en övermäktig börda. I den politiska debatten talar vi ständigt omrättssäkerheten och om individens rättigheter. I detta läge skulle vi skapa enny stor kategori, som till följd av sitt drogberoende kunde gripas. Vi skulleskapa en ansvällning av den repressiva delen av statsapparaten. Och så skullevi tro att detta skulle kunna försiggå utan att i grunden påverka det socialaklimatet - synen på människor och människors värde. Här talar vi om hur viktigt det är att bekämpa denekonomiska brottsligheten, den som bl. a. styr och behärskar handeln mednarkotika över länders gränser. Vi skulle då koncentrera omfattande resurserför att gripa och lagfora inte huvudmännen utan offren för deras skändligheter.Detta innebär ju ett övergivande av våra förvärvade insikter och värderingar.Det är ett steg tillbaka i medvetande och civilisation. För oss i arbetarrörelsen är socialtjänstlagen enhistorisk landvinning. Den är något av det bästa i vilketarbetarrörelsetraditionen här i landet någonsin har manifesterat sig. Därförskall vi försvara den mot reakfionen, mot det primitiva och ytliga tänkandet,och vi skall inte bete oss som de vacklande socialHberaler som på ett såtragiskt sätt låter binda sig som slavar vid högerns triumfvagn. Det kan vara på sin plats att ställa ett par frågor tilldet statsråd som är ansvarigt för denna del av det sociala reformverket. Vihoppas att statsrådet skall ge en klar solidaritetsförklaringtill och dess synsätt. Det kan behövas, för nog är det litetluddiga och tvivelakfiga passusar i en del avsnitt i socialutskottetsbetänkande. För vår del stämmer vår uppfattning faktiskt något bättre medtankarna i den motion som väckts av , och andrasocialdemokrater. Jag vänder mig till av en speciellanledning. Det ryktas att hon skall lägga fram ett förslag i vår. Och detryktas att det i detta förslag skall öppnas portar för olika former avpåtryckningsåtgärder mot utslagna och missbrukare - man skall göra rätten tillbostad beroende av behandlingskontrakt och nyttja medborgerliga och socialarätfigheter som slagträ mot den utslagne. Det är lika bra att vi ger besked på den punkten redan nu.Är det till äventyrs sådana tankar på gång, bör inte räknamed stöd hos vpk. Hon får söka stöd hos något högerparti, för det är nog därsådana synsätt bättre hör hemma. Vi för vår del skall bekämpa sådana tendensermed all kraft. Vi gör det därför att vi just i dessa tider känner en särskildtrohet mot den socialtjänstlag som är arbetarrörelsens stolthet och ögonsten. I detta anförande instämde , , , Per Israehson, , HansPetersson i , , och (alla vpk). tog upp de internationellaaspekterna och klagade över brist på engagemang på den punkten. Låt mig sägaatt det var den första punkten där jag blev förvånad, och det av två skäl. För det första torde vara det land som relativtsett gör de största insatserna i världen i form av internationellt samarbetenår det gäller narkotikamissbruket. För det andra väcktes en moderatmotion i , därdet yrkades avslag på att skulle anslå pengar till FN:s narkotikafond.Det var bra att det fanns en majoritet, som röstade ned den moderatmofionen,eftersom det skulle ha inneburit mindre pengar till FN:s narkotikabekämpandeverksamhet. Jag vill också än en gång läsa in till protokollet vad jagsade om den internationella situafionen, vilket klart visar att jag serallvarligt på den. I vår omvärld framställs nämligen mer narkotika ännågonsin tidigare. Att smuggla och sälja denna narkotika i de rika länderna gerextremt höga vinster. För de mäktiga kapitalintressen som ligger bakomdroghandeln är följaktligen en intressant marknad. löper virisk att få in ännu större mängder heroin och cannabis. löper virisk att nya droger plötsligt introduceras och sprids. Jag har alltså i mitt inledningsanförande uttalat en klarvarningssignal för de risker som vi löper med anledning av den internationellasituationen. sade också att vi har fört en flumpolifikunder , att det har förts en valhänt och oskicklig politik underårtiondenas lopp. Jag tycker det är litet trist att också på detta områdeuppleva hur , som satt i regeringsställning och då hadealla möjligheter att göra något positivt, inte tar sitt ansvar, utan även pådenna punkt skyller ifrån sig på mittenparfierna genom att säga: Vi moderaterville så mycket - underförstått mittenpartierna hindrade. Ni satt iregeringsställning, och då skall man ta sitt ansvar. Annars skall man avgå urregeringen. Det gjorde ni i och för sig också, men inte på grund av detta. Sanningen är, som mycket riktigt har påpekat,att det har bedrivits ett arbete. Själv ledde jag 1968 ett arbetemed att utarbeta det första tiopunktsprogramrriet. Och jag tror att det var1977 som en borgerlig regering lade fram ett antal mycket bra förslag som vikunde rösta för. kommer stora förslag, efter ettintensivt arbete. Med det som bakgrund förvånar det mig att ochmoderaterna inte nu vill vara med om att man skall få undersöka handbagage föratt leta efter narkotika. Om och får bestämma kommerdet att vara mycket lätt att smuggla in betydande kvantiteter narkotika utanrisk för att detta upptäcks. Hur kan man förena det med de avslutningsfrasersom i kom med om att man kraftfullt skall fördöma allbefattning eller kontakt med narkotika? Man skall ju inte ens få vidta dessaåtgärder för att försöka förhindra att narkotika kommer in i landet! Jag måstesäga, i , att det känns ynkligt att läsa er reservafion på den härpunkten. Och jag är glad, , att stödjer regeringens förslagi det här avseendet. Jag ser det som en styrka att vi kan gå tillsammans här. Sedan måste jag också fråga: Om kriminalisering avkonsumtion är en så viktig del som ni anser för att stoppa narkotikan, hurkunde ni sitta med majoritet i och inneharegeringsmakten lika , och ändå inte genomföra denna mycket enklalagändring? Här behövs inga stora utredningar - det är bara fråga om enbedömning. Jag skall gärna redovisa min egen bedömning. Den är attjag inte tror att vi vinner några stora fördelar genom den ytterligare lillagrupp som skulle drabbas av en sådan kriminalisering. En stor majoritet avremissinstanserna och en stor grupp organisationer har däremot varnat och sagt:Gör ni detta, får det en rad skadliga effekter. Detta har varit avgörande föratt regeringen inte har lagt fram ett förslag om kriminalisering av dennagrupp. Jag talade i inledningen om att det råder förvirring idebatten. Efter de borgerliga företrädarnas inlägg har den totalaförvirringen inträtt - de talar inte längre för sin reservation. Jag måstedärför, herr talman, läsa upp vad som sägs i reservation 3: "De överväganden som utskottet nu har redovisat lederutskottet till uppfattningen att all icke-medicinsk befattning med narkotikabör kriminaliseras. Någon straffbeläggning av själva berusningstillståndetanser dock inte utskottet vara lämplig. Straffvärdet inom det område somutskottet sålunda anser bör bli täckt av straffansvar kommer självfallet attkunna variera högst avsevärt; såväl böter som fängelse bör ingå istraffskalan." Samtliga era inlägg har gått ut på att ocksåberusningstillstånd skulle kriminaliseras. Men i denna reservation sägs att såicke skall vara fallet. Ni säger själva att "såväl böter som fängelse böringå i straffskalan". Jag utgår då från att människor i viss utsträckninghamnar i fängelse på grundval av denna lagförändring. Jag måste, herr talman, ställa följande fråga: Hur skallgränsen mellan att kriminalisera konsumtion och att icke kriminaliseraberusningstillstånd dras? Hur skall det praktiseras av ansvariga myndigheter?Ni har talat om oklarhet i den nuvarande lagstiftningen, men hur i all sin darskall polis och myndigheter hantera detta med er lagstiftning? Jag kan förståatt ni i kammardebatten har valt att tala som om ni vore för en kriminaliseringäven av berusningstillstånd. Men det har ni alltså inte skrivit i er reservation. Jag är helt övertygad om att när denna debatt har klaratut en del missförstånd, kommer föräldrar att säga att det inte är i böter ellerfängelse, vid en kriminalisering som de borgerliga partierna talar om, som manser lösningen, utan genom en bättre och mera handfast vård. Det är vad mankräver av samhället. Jag menar att det är på denna punkt som vi skall försökabättra oss. Jag skallnu göra en sammanfattning, herr talman. För det första: Det är icke tillåtet att knarka i ,och det skall inte heller bli det. Med anledning av några inlägg här villjag påpeka att varje innehav av narkotika är kriminaliserat. För det andra; För att ytterligare trappa upp kriget motknarket föreslår regeringen straff skärpningar, ökade satsningar på tull, polisoch åklagare samt effektivare förebyggande arbete.