prot · G809100 · 1984-12-31 00:00:00 — Innan jag kommenterar svaret vill jag passa på att sägaatt jag , av en händelse, av en god vän som varit sjukvårdare i detmilitära - och även därefter - fick en liten skrift i min hand. Det är fråga omen inbjudan med anledning av att firarhundraårsjubileum. Regementschefen inbjuder alltså till festligheter den dagen.Det är ganska intressant att jag just fått denna inbjudan. Det varnågonting helt oväntat för mig. I nämnda skrift finns en historik som för migär ett komplement fill det jag läst tidigare. Mycket av det som står där kändejag tidigare inte till. "härstammar från den i Stockholmpå uppsatta Kungl. Trängbataljonen 1885". Så står det ihistoriken. Där redogörs också för vad som hänt . Regementet ficksitt nuvarande namn 1949 - tidigare hette det trängkår. Vidare framgår det av historiken, och det är ju sådant somföranleder frågor, att det är beslutat att skall läggas nedden och att regementets uppgifter skall överföras till andra organ.Jag hoppas att det inte innebär någon försämring. Jag vill också, så här litet före nämnda festligheter,passa på att hylla just med anledning av desshundraårsjubileum och även med anledning av att det ju är sista undervilket regementet finns till. före nyår kom jag att läsa boken , på vars första sida det enligt min mening utomordentligtklart redogörs för hälso- och sjukvårdens betydelse för att vi skall få etttrovärdigt totalförsvar. Det sägs i boken att "krigssjukvården måste iallt väsentligt utgå från fredssjukvårdens resurser och kompletteradessa". Vidare framgår det att det finns en oro för att den svenskakrigssjukvården är otillräcklig med tanke på dess uppgifter. I boken finnsockså en samlad framställning i detta ämne, och det är någonting som tidigaresaknats i vårt land. I inledningen fastslås att kravet på ekonomiskåterhållsamhet gör sig gällande även inom sjukvården. "Expansionstaktenmåste begränsas." Men meddelas det: "Hälso- ochsjukvårdsberedskapen håller också på att förstärkas i enlighet med riktlinjersom fastställt i sina försvarsbeslut . "Problemet hur begränsad expansion och förstärkning skall kunna förenas är endel av bakgrunden till min interpellafion. I boken heter det också: "Målet för hälso- ochsjukvården i krig är detsamma som i fred." Varje sjuk eller skadad skallfå bästa tänkbara vård under föreliggande förhållanden. Det kräver en godorganisation och en god planering. Inte minst gäller detta transporterna i ettland med geografiska förhållanden, med långa kuster och gränser. Detär också självklart ätt all militär personal - både anställda och värnpliktiga- får en viss elementär utbildning i sjukvård. Att så är fallet framkommerockså i den bok som jag har citerat något ur, I det besked som ges i boken ingår också följande:"Det nuvarande sjukvårdssystemet i krig har flera svagheter som kanpåverka effekfiviteten negativt i ett läge när kraven är som störst," Detframgår att en del av dessa brister föreligger på resurssidan. Detta var någotav bakgrunden till det som jag har frågat om, och försvarsminister hargivit mig en del välgörande försäkringar. Vi får i boken också veta att det i utbildningen avblivande läkare ingår 40 timmars undervisning i försvars- och katastrofmedicinoch att blivande undersköterskor erhåller 10 timmars undervisning i samma ämne.Det heter emellertid också att vidareutbildning för samma kategori personalinte omfattar någon sådan undervisning. Jag undrar om detta är tillfredsställande. Vad jag särskilt har tagit upp i min interpellafion ärbetydelsen av den militära sjukvårdsutbildningen när det gäller att ställasvensk personal fill förfogande i världen utanför . Därvid har jag pekatpå erfarenheter från senaste världskriget och fiden närmast därefter men ävenpå de svenska insatser som görs . Även om försvarsminister har rätt i sitt svar,att det var helt andra förutsättningar under och attförändringarna både i stridsmiljö och i medicinsk teknik är stora, kvarstår detfaktum att under då föreliggande förhållanden var just den militära sjukvårdensutbildning och kunskaper av ytterst stort värde. Det har visat sig att detfungerade bra. - Min fråga är om förhållandet är detsamma nu; om kraven - somblivit större - har motsvarats av nödvändig anpassning och förstärkning avresurserna, om utbildningen är sådan som den bör vara och om det kanske ärnödvändigt att ytterligare betona att trängregementenas sjukvårdsutbildning,förutom det direkta syftet, ger något ytterst värdefullt för oss som vill biståhårt drabbade folk och enskilda i det krig som faktiskt alltid har pågått sedandet s.k, världskrigets slut. Då det gäller trängregementenas sjukvårdsutbildning anserjag och många med mig att det bör vara en merit att ha tjänstgjort vid trängenssjukvårdsför- 8 protokoll 1984/85:97-100 Om den militära sjukvårdsutbildningen Om den militära sjukvårdsutbildningen band, när man sedan går ut i det civila livet. Vi är mångasom har den uppfattningen. Jag vill nämna att samfunden i - bland dem mission - har en gemensam expedifion i , Internationellkyrkotjänst, som är ett rekryteringskontor som anställer personal för t, ex,, och , Där söker man medarbetare som för en viktig ochsvår service behöver just den utbildning som sjukvårdsförbanden ger. Vi hardessutom Frikyrkan hjälper, som har samma behov och samma uppgifter. Av de läkare och sjukvårdare som under andra världskrigettjänstgjorde vid fältsjukhus, i t. ex. , och kom mångaefter fredsslutet att få civil tjänst i det krigshärjade . Det fannssådan personal exempelvis i och Liibeck. Dessa personer var utbildadevid dåvarande trängkåren och tjänstgjorde vid sjömanskyrkorna i samarbete medRöda korset och . Det har inte i högre graddokumenterats hur många av dessa läkare och. denna sjukvårdspersonal iutlandstjänst som har fått en grundutbildning just vid fältsjukhusen i krigsåren. Men det torde vara av intresse att ta fram sådana uppgifter. Försvarsministern nämner i sitt svar. Det ärmycket intressant; jag kommer till det sedan. Men över hela världen tjänstgör svenska läkare och annan sjukvårdspersonal. Det gäller också i länder därdet råder krig, t, ex, , Det hade varit lättare för läkare ochsjukvårdspersonal i sådan civil tjänst, t, ex, hos Röda korset och missionen,om svenskarna hade fått sjukvårdsutbildning vid hemlandets trängregementen. Detär svårare för läkare och sjukvårdspersonal som inte har den erfarenheten, utankommer direkt från moderna svenska sjukhus med deras överflöd på utrustning ochtoppmoderna dyrbara instrument. har de frivilliga organisationerna vid sinarekryteringsinsatser ett visst problem att finna de människor som är skickadeoch utbildade för just detta. Jag tycker nog att man skulle tänka sig att man,från försvarsministerns sida eller från trängregementenas sida, gick ut medinformation om de möjligheter man har att finna personal som är utbildad. Mendet vore också bra om människor som skall göra rekryttjänstgöring och som ärmedlemmar i t. ex. frivilliga organisafioner finge mer information om att dekan göra sin värnplikt och få denna typ av utbildning just vid trängregementena.Jag kan nämna , som var det första svenska missionssällskapsom började med läkarmission ute i världen och som sedan fortsatte med det, ochdet finns en rad andra. Jag vill också särskilt tacka försvarsministern för denredogörelse som lämnas i svaret om erfarenheterna från övningen Västgräns. Jagförstår att ingen slutgiltig redovisning kan ske så snart, och det är intenödvändigt för min del. Men svaret ger just besked om det som jag och mångavill veta, t. ex. att all personal genom detta försök har fått en ökad insiktom behoven av ett utvidgat samarbete och om komplexiteten i ledningsproblemen.Det som jag inte hade reda på och som jag tycker var mycket bra att få påpapper var just det som berättas om samarbetet mellan det militära och detcivila då det gällde vårdmomentet i övningen. Jag tror att det är ytterstvärdefullt att just Det kommer också fram i svaret att det är nödvändigt att man satsar merpå det här området, och jag förutsätter att det kommer att ske. Då det gäller , som nämns här, förstår man avförsvarsministerns svar att det inte bara är värdefullt att svensk personal gårdit ut, utan att vi faktiskt får tillbaka ett vetande och ett kunnande genomatt de som arbetat i området är krigsplacerade i tjänster där de har nytta avsina erfarenheter av arbetet i . Det visar hur vi kan ge och ta på ettmycket bra sätt. Jag vill också i det här sammanhanget ta upp en annanfråga. Det talas om samarbete med civil sjukvård. Det talas också om behovet avvårdplatser och om vad problemen härvidlag kan leda fill. I den här skriftensom jag läste över jul och nyår talas det om vad som kan ske när ytterligare engrupp människor, som kanske är skadade, skall läggas in på de vårdplatser somfinns - i händelse av att vi får ett sådant tillstånd som vi hoppas att viskall slippa. Men så har jag just fått veta att man vid ett avträngregementena, i i , nu resonerar om att lägga nedsjälva sjukhuset. Det kan hända att det finns andra resurser som jag inte vetom, men det är många människor där som anser att det hela är mycketdiskutabelt. Motiveringen för nedläggningen skulle vara att man behöver lokalernasom förläggning. Detta ligger på sätt och vis vid sidan om frågan, men detvisar komplexiteten. Och än en gång vill jag mycket hjärtligt tackaförsvarsministern för hans svar. Om den militära sjukvårdsutbildningen Anf.17 (): Jag passar på fillfället att med anledning avförsvarsministerns utförliga och intressanta svar påpeka att svenska folkethar den uppfattningen att de nya fältsjukhusen inte tål krig. Detta meddeladesi TV:s Rapport under övningen Västgräns. Jag frågar nu försvarsministern, om han skulle vilja geett besked till svenska folket om hur det egentligen förhåller sig med dessanya fältsjukhus, dessa tält, som enligt sjukvårdsstyrelsen fungerarutomordentligt bra men som enligt Rapport icke tål beskjutning, icke tålsplitter-ja, helt enkelt inte tål krig. Det var- om man nu skall utgå från vad försvaretssjukvårdsstyrelse säger - en farlig desinformation som härgjorde sig skyldig till. Man kan fråga varför. Var det enbart en slappjournalistik eller var det för att på något sätt ställa till med enförtroendekris vad gäller det svenska försvaret och då i synnerhet vår förmågaatt upprätthålla en sjukvård i krig? Jag begär inte att försvarsministern här skall svara på desenare frågorna, men jag vill gärna utgå från att den information som bl. a.jag i egenskap av ledamot i försvarsutskott har fått om dessa nyafältsjukhus är korrekt i det avseendet att dessa är bra som låt oss kalla detbyggnader, och att det icke är så att de faller ihop därför att de i ett visstläge - jag hoppas oavsiktligt-blir utsatta förbeskjutningar. Det finns ju Rödakors-märken på tälten, som skall förhindra att fältsjukhusen beskjuts. Låt migockså passa på att nämna att under de båda besök som jag hade Om den militära sjukvårdsutbildningen fillfälleatt göra vid fältsjukhuset i - närmare bestämt i Älvsbacka -underövningen Västgräns fick jag uppfattningen att det hela fungerade utomordentligtväl, samt att detta är ett oerhört viktigt övningsmoment men att man när detgäller operationsannexet, som också prövades under den här stora övningen, haren del kompletterande utbildning att åstadkomma. a. visade det sig att den unga personalen vidsjukhuset icke någonsin har hanterat sådana för oss äldre vanligasjukvårdsföremål som sprutor osv., vilka har funnits i sjukvården fram tillrelativt . Man har alltså icke någon övning i detta, ja, man har rent avinte sett dessa - låt mig kalla dem så - prylar. Då uppstår naturligtvis frågan hur man skall kunna hanteradenna utrustning i ett läge när man bara har den utrustningen att tillgå. Detär ju sådan materiel som är förrådsställd vid de vanliga landstingsägdasjukhusen. Den skall alltså vara ett oerhört viktigt komplement till denfältmässiga sjukvården, som vi nu förhoppningsvis har upprättat i en omfattningsom skall ge trygghet i detta avseende om det värsta inträffar, dvs. Jag är alltså tacksam om försvarsministern vill ge sinasynpunkter på i första hand dessa nya fältsjukhus. 18 (): Jag hade förmånen att under övningenVästgräns få besöka det operationsannex som hade satts upp ifull skala. Jag måste säga att för mig både som försvarsintresserad politikeroch som läkare var detta en utomordentligt intressant upplevelse. Man genomfördeövningen med en synnerligen stor realism. Jag tror att det till stor delberodde på att man använde sig av, om man får kalla det så, professionellaskademarkörer -sjuksköterskeelever som med en utomordentlig inlevelse speladesina olika roller i olika typer av civila och militära skador. Det varillusoriska operationsberättelser, det var fullt korrekta, simuleradebehandlingar när det gällde vätsketerapi, läkemedel, tidsåtgång osv. Det fanns tillfälle fill mycket intressanta samtal med personal iolika befattningar, t. ex. om den av diskuterade frågan omanvändningen av äldre materiel. Så länge det finns så gammal sjukvårdspersonali tjänst att det finns någon som kan lära ut hanteringen gick det, sade manmig, tämligen snabbt att lära i övrigt vältränad sjukhuspersonal att hanteraockså de äldre metoderna, och det fungerade på ett väldigt fint sätt. Men det lämnades en del oroande uppgifter. Jag talade meden läkare som påstod att han var den ende av alla där tjänstgörande läkare somtjänstgjorde i sin krigsbefattning. De andra som skulle ha varit där hade manav olika skäl inte fått in till övningen, och man hade fått fylla på medfrivilligt rekryterade läkare från närbelägna sjukhus. Generalläkaren lämnade under informellaförhållanden - det vill jag understryka - uppgiften att den militära delen avsjukvårdsövningen i det närmaste fått halveras på grund av att läkarna i storutsträckning och så sent begärt anstånd att man inte hade haft tid att kalla inersättare. Uppträder läkarkåren och dess arbetsgivare landstingen här på ettsätt som systematiskt försvårar genomförandet av övningarna är detutomordentligt beklagligt. Jag tar för givet att försvarsministern gjort siguppmärksam på dessa förhållanden, låt vara att det endast gått sedanövningen. Jag undrar om man nu funderar över vad man skall vidta för åtgärderför att förbättra dem. Kan det ha något samband med den otillfredsställanderegisterhållningen över krigsplacerad personal? Registret över läkare somskall krigsplaceras lär inte vara översett . Annan sjukvårdspersonal- sjuksköterskor - har registrerats om 1981. Viktiga nyckelpersoner somundersköterskor m. fl. finns inte alls registrerade i centrala register, och deregister som finns kan inte utan vidare användas i värnpliktsverkets datorer.Kan det faktum att man inte i fid kan få tag i de personer man behöver hasamband med det här, eller har man en känsla av att det hos de berördaindividerna finns en negativ inställning till att inställa sig till dessautomordentligt viktiga övningar? Alla man talade med - det vill jagunderstrycka - var utomordentligt glada och positiva till att ha fått tillfälleatt göra den här viktiga erfarenheten. Så till detta med FN-sjukhuset! Man finner ju ofta i livetatt erfarenheter slumpmässigt hopar sig. När man är inne på en tankegång finnerman den på flera ställen. På tåget hem från övningen Västgräns hamnade jag i samtalmed en officer som just hade återvänt från FN-sjukhuset i och som varfull av entusiasm över vilken oerhört vikfig erfarenhet det hade varit men somockså sade att vi kommer att få svårigheter att hålla i gång det sjukhusetdärför att vi inte kan rekrytera läkare som vill stanna föratt kunna göra en meningsfull insats vid sjukhuset. Man skall ju inte grundanågra påståenden på sådana enstaka uppgifter, men lustigt nog råkade jag tvådagar senare gå och dricka kaffe på min gamla arbetsplats, och det visade sigatt min vikarie också hade tjänsgjort vid FN-sjukhuset vid och lämnadeprecis samma uppgifter. Vederbörande framhöll hur utomordentligt värdefulldenna erfarenhet var men hur oerhört svårt det är att rekrytera läkare dit. Kandet ha någonting med meritvärderingen av den här tjänstgöringen att göra? Jagförstår att det inte är försvarsministerns bord utan snarare socialministerns,men de här frågorna flyter ju mellan departementen. Det här blev ett antal kompletterande frågor. Det ärkanske inte helt artigt att kasta dem över försvarsministern så här när haninte kunnat förbereda sig på dem, men alternativet hade varit att släpa hithonom på ytteriigare en interpellationsdebatt, och det hade kanske varit ännuoartigare. Om den militära sjukvårdsutbildningen När det gäller skillnaderna mellan densvenska sjukvården under och den sjukvård vi har i dagensläge tror jag att vi är helt överens om att situationen är helt annorlunda beträffande stridsmiljön, men också när det gäller hur sjukvården harutvecklat sig. Det finns en del statistik om detta i den statliga utredning somhar talats om. 1950 hade vi 5 000 läkare. 1982 hade vi 20 000, och viräknar med en ökning fram . 1950 var antalet sjuksköterskor 19000.1 dag har vi 71 000, och vi räknar med en ytteriigare ökning av antaletsjuksköterskor Om den militära sjukvårdsutbildningen fram tillår 2000. Det talas även om undersköterskorna. 1950 fanns inte samma slagsregistrering av dem. 1982 hade vi 33 000, och vi räknar med en klar ökning ävenav dem fram . Stafistiken visar således den enorma utveckling som harskett inom den civila sjukvården, och som naturhgtvis är en väldig resurs om viskulle hamna i en avspärrningssituation eller om vi skulle hamna i enkrigssituation - vilket vi naturhgtvis icke önskar. Denutredning som har gjorts, och som jag hänvisar fill, gäller utbildningen förhälso- och sjukvård vid katastrofer och i krig och behandlas i SOU 1982:42.Denna utredning remissgranskas inom regeringen, och ärendethandläggs inom av en särskild arbetsgrupp. Utredningen tarupp många olika problem; några av dem har kommit fram i diskussionen här . Låt mig först beträffande trängregementena säga fill ToreNilsson att det naturligtvis är fråga om en omstrukturering. Men det är ju inteså att själva funktionen ramlar bort. går in som ettdetachement i ett större komplex. När man talar om eventuella förändringar inom sjukvårdengäller detsamma som uppe i , nämligen att det är något som icke ärbeslutat, jag har inte hört talas om det. Men man kan naturligtvis tänka sigolika kombinationer med den civila sjukvården och med andra regementen somfinns just på den platsen. Jag vill alltså inte säga att några beslut hartagits -jag har aldrig hört talas om dem. Men visst kan man genomföra olikaförändringar - funktionen däremot skall finnas kvar. Det är viktigt att manutbildar personal. När det gäller UNIFIL och Libanonerfarenheterna vill jagsäga till att det inte är några problem för mig att besvarafrågor på den jpunkten. Jag har besökt FN-sjukhuset i min fidigare befattningflera gånger och även som försvarsminister , senast för cirka enmånad sedan. Jag vet vilka problem man har där. Låt mig först säga att det svenska sjukhuset i av civilbefolkningen, av UNIFIL:s befälhavare, av FN och avFN-soldaterna anses vara mycket välskött och klarar sina arbetsuppgifter. Detär riktigt att det problem som tar upp finns, nämligen attdet ibland har varit svårt att få läkare för en hel sexmånadersperiod, dvs. denfid som läkarna skall finnas där. Man har därför fått gå över till att en delläkare tjänstgör kortare perioder - eller en månad - men manhar alltså klarat själva funkfionen. Naturligtvis skulle det ha varit bättre omläkarna hade kunnat stanna . Men har vi klaratsituationen på detta sätt. Läkarna har skött sina uppgifter utomordentligt bra,och en hel del av det som läkarna har lärt sig har vi naturligtvis också nyttaav när det gäller den svenska krigssjukvården. Beträffande övningen Västgräns vill jag framhålla att detsom en komponent i denna ingick ett studium av samordningen mellan militärtoch civilt i sjukvårdsfunktionen. Man har ju övningar för att över huvud tagetkomma fram till var problemen finns - och visst har det kommit fram olikaproblem. a. vad gäller hurtransportsidan skall skötas. Det visar sig att det fattas väldigt mycket idetta avseende, även om man har gjort en del bra saker på det området. Detär också helt rikfigt att det kommit många anstånd vad gällersjukvårdspersonalen och läkarna på den militära sidan, och de har naturligtvisförsvårat verksamheten där. Dessa problem har fått lösas med hjälp av civilsjukvårdspersonal och med olika former av frivilliga. Närdet däremot gäller mindre övningar, kortare övningar osv., som enbart har fillsyfte att själva krigssjukvården skall tränas, är det min erfarenhet att manhar lyckats tämligen bra, bättre än jag har trott tidigare. Det är här alltsåicke fråga om en funktion som är dålig eller som ligger i träda. Beträffandefrågan om fältsjukhuset inte tål krig vill jag säga fill att jagicke kan besvara hans fråga. Vad jag nu har redovisat om Västgräns är ju barade preliminära reaktioner som jag har fått. Den riktiga utvärderingenkommer på litet sikt. Rapportprogrammet och frågan huruvida sjukhusen skullevara dåligt skyddade får jag ta upp speciellt med de militära myndigheterna. Dockkan man väl rent allmänt för det första säga att våra fältsjukhus skall ligga ide bakre linjerna, inte i den direkta stridszonen. För det andra skall denaturligtvis skyddas med andra medel än dem som de själva har till förfogandebakom tältduken. Jag lovar dock att se på den frågan vid den slutligautvärderingen av övningen. Omden militära sjuk vårdsutbildningen 20 (): Med anledning av det sista som försvarsministern sade om läget förkrigssjukhusen vill jag nämna en intressant uppgift i festprogrammet frånträngregementets jubileum, nämligen att detta regemente en gång flyttades frånStockholm fill för att ligga längre bort från händelsernas centrum. Detvar väl också en rikfig tanke. Men det var inte det utan två andra saker somjag begärde ordet för att säga. Försvarsministerntalade om att vi har fått ökade resurser, och det är väl riktigt. Men jag har ien statistik över antalet vårdplatser i funnit att antalet sådana vid1950-talets början totalt sett var mindre men att det då fanns flerakutsjukvårdsplatser. Det har däremot skett en oerhörd ökning, jag tror medöver 1 , vad gäller antalet långvårdsplatser. I en krigssituafion, där manräknar med att så långt möjligt använda de civila sjukhusen - och det är väl enriktig tanke - är det då fill övervägande del långvårdsplatser som står fillförfogande, och de gamla och andra som vårdas på dessa kan man inte så lättflytta. Jagvill vidare peka på en annan tanke som kan vara frestande i sammanhanget. Ytanför en vårdplats på sjukhus 1920 var 60 m, medan man i byggandet på 1970-taletutgick från 150 m per vårdplats. Det kan väl under sådana förhållanden varamöjligt att ställa in reservsängar. Dettavar ett par kommentarer fill frågan om vi har fått större resurser. Det kanskefinns saker att studera vidare också här. Om den militära sjukvårdsutbildningen Jag vill avslutningsvis än en gång rikta uppmärksamhetenpå svaret från försvarsministern, där det bl. a. heter: "Detta försökvisade bl. a. att brister ännu råder i fråga om sjukvårdsutrustning ochförnödenheter för de civila sjukhusen. Försöket visade också på att det är nödvändigtatt öva militära och civila delar ingående den gemensamma hälso- ochsjukvårdsorganisationen, bl. a. för att rörligheten mellan olika sjukhus ifråga om exempelvis operationslag skall kunna tas till vara." Det äroerhört viktigt att se till att detta verkligen fungerar om den dag kommer dådetta behövs. Jag ber änen gång att få tacka för svaret på min interpellation. Anf.21 (): Jag tackar försvarsministern för hans svar och hans löfteatt ta fasta på de uppgifter som jag nu har lämnat. Det var alltså okänt förförsvarsministern att det hade gått ut i TV. Men det är ju inte fråga om de erfarenheter som man vunnitunder övningen Västgräns, utan om kvaliteten på tälten. Är det enfelkonstruktion? Sjukvårdsstyrelsen säger nej och hävdar att det är enutomordentligt bra konstruktion.