prot · G80991 · 1984-12-31 00:00:00 — Vi har fått uppleva en förnyelse av svensk industri som är bådeimponerande och uppmuntrande. Det visar sig att det på ruinerna av de gamlaindustrierna har byggts upp nya företag, att ny produktionhar startat och att nya tekniska framsteg har gjorts i en närmast svindlandetakt. Svensk industri befinner sig på nytt i den främsta frontlinjen ute påvärldsmarknaden - om den saken råder det inget som helst tvivel. Det har alltsåskett en snabb anpassning till nya förutsättningar som viljan tillnyskapande i näringslivet är stor. Vi vill dra den slutsatsen av detta att densvenska modellen fungerar och att det går att förena tillväxt och dynamik inäringslivet med det slags samhälle som vi står för, med kollektiva lösningaroch med starka fackföreningar. Jämfört med andra modeller, andra lösningar, kanvi t. o. m. säga att vårt system har fungerat bättre. Anpassningen i svensktnäringsliv har gått snabbare och varit lättare att genomföra än i de länder därjust nyliberaler praktiserar sina idéer. Det är värt att understryka vadvi har uppnått. Jag tar anklagelserna för att vi skryter om det här medjämnmod. Såsom varande socialdemokrater tror jag att det är nödvändigt att vipå det här sättet kan utfärda en effektiv dementi på idéerna från högerhåll ochpå nyliberalismens teser. När vi började regera sade man att det som densocialdemokratiska regeringen hade föresatt sig var omöjligt att uppnå.Ivrigast att utmåla, vår politik som omöjlig var de borgerliga partierna idenna riksdag. Det som skulle vara omöjligt var att ökasysselsättningen, förbättra balansen i ekonomin och värna välfärdssamhället.Man hävdade - och hävdar även - att det var nödvändigt att vissaväsentliga delar av välfärdssamhället måste stuvas undan för att ge utrymme förvälståndsskapande krafter och för ekonomisk tillväxt. Vi hävdar attvälfärdssamhällets utformning i sig själv är en förutsättning för attnäringslivet skall kunna förändras, förnyas och utvecklas. Vi kallade det engång i tiden att den skapade trygghet i förändringen. Någonting av det är detvi kan falla tillbaka på. Vi vet att vi inte är färdiga, men vi har kommit så långtatt vi kan hävda att vi är på väg att göra det som var omöjligt för deborgerliga regeringar vi haft. Det skulle vara lika omöjligt för dem att göradet . Jag har lyssnat till debatten . Ställdainför ett antal obevekliga fakta om den ekonomiska situationen i landetförsöker de borgerliga partiernas talesmän helt enkelt förneka dem. Jag måsteta några exempel på hur dessa förnekanden faller på sin egen orimlighet. Manpåstår att sysselsättningen har minskat under den socialdemokratiskaregeringsperioden som arbetslösheten har växt. Enligt den statisfiksom vi alla, såvitt jag förstår, måste acceptera som den korrekta harsysselsättningen mellan fjärde kvartalet 1982 och fjärde kvartalet 1984 ökatmed 60 000 personer. Då säger man att det bara handlar omarbetsmarknadspolitik, ungdomslag osv. Ja, räknar vi bort de människor som är iberedskapsarbete och i ungdomslag var ökningen mellan fjärde kvartalet 1982 ochfjärde kvartalet 1984 8 000 personer. Kvar blir 52 000 som fått jobb på denordinarie arbetsmarknaden. Vi vill därtill ta bort dem som har fått arbete medrekryteringsstöd eller lönebidrag och kan då konstatera att antalet ökat med 2000 personer sedan fjärde kvartalet 1982. Vi har alltså en uppgång isysselsättningen helt vid sidan av arbetsmarknadspolitiken, med 50 000personer. Jag tror att det var som gång på gång återkomtill detta att arbetslösheten är högre än vid någon fidpunkt tidigare.Jag vet inte riktigt vilken tidpunkt han hänvisar till. Tar vi som exempel densista period då Åsling hade ansvaret för arbetslösheten i , nämligentredje kvartalet 1982, finner vi att antalet arbetslösa var 148 000. Samma periodi fjol var antalet arbetslösa 135 000. Jag kan inte förstå hur man kan få dettill en ökning. Däremot, , är siffrorna avgörande om man jämför medarbetslösheten 1976, innan Åsling och resten i de borgerliga regeringarna sattei gång. Den är stor, där kan inte råda någon tvekan. Arbetslösheten var 1976 90000 personer. Den var 148 000 när Åsling lämnade in efter det att väljarna hadegett besked om att det var ganska nödvändigt. Den andra stora frågan man uppehållit sig vid ärinflationen. Först är det kanske värt att påminna om den långa tid av höginflation som har bakom sig. Inflationen har bitit sig fast i vårtsamhälle på ett sätt som gör att en ärlig bedömning av möjligheterna skulle fåde borgerliga säga att det är ganska svårt att få slut på inflationen. I varjefall misslyckades ni totalt. Under den borgerliga regeringsperioden stegkonsumentpriserna . När vi devalverade utbröt en allmängissningstävlan mellan de borgerliga om hur stor inflationen skulle bli år1983. Den borde bli , tror jag att både Adelsohn och hävdade.Vi var själva inställda på att prisstegringen 1983 skulle bli stor. Vi gjordeen prognos i budgetpropo-sifionen 1983 på prisstegringar. Åslinghar alltså fel när han hävdar att det fanns ett mål som vi inteuppnådde därför att utfallet blev en uppgång av konsumentpriserna med9,. Läget var att inflafionen i OECD-området, iindustriländerna, var på väg brant neråt. Det hade man uppnått genom en hårdåtstramning av den ekonomiska politiken och genom en hög arbetslöshet. Menoavsett orsakerna var bedömningen som vi kunde göra att inflationen iOECD-området skulle bli 1984. För att skulle nå den nivånmåste inflationstakten under loppet av , dvs. december 1983-december1984, tas ned till , eftersom vi tidigare hade en högre nivå och måstekraffigt dra ner takten för att minska nivån. Det var det vi satte som mål. En vikfig förutsättning vardå att lönekostnadsstegringen skulle stanna vid . En annan förutsättning varatt den internationella räntenivån inte steg eller att vi fick andrainflationsimpulser från utlandet. Ett vikfigt budskap vi förde fram var attregeringen inte ensam avgör prisutvecklingen. Arbetsmarknadens parter, detusentals prissättarna i näringslivet och i kommuner och många andra avgörinflationen. var vissa förutsättningar goda . Vi hade ettlågt inhemskt inflationstryck, en god utvecklad produktivitet, en strampenningpolitik, likviditeten minskade och budgetunderskottet sjönkmellan 1983 och 1984 med nära . Här vill jag med viss emfas hävda att det således intefinns något som helst underlag för påståendet att den ekonomiska politiken drevpå inflationen. Denverkade tvärtom åt andra hållet. Men det var framför allt två förutsättningarsom brast. Den ena var att löneavtalen ledde till att lönekostnaden steg och inte , och steg den internafionella räntenivån kraftigt.Det tvingade att höja diskontot, som kunde sänkas 1983. Dessutombörjade dollarn stiga och fortsatte att stiga . Det ledde till att en del av våra importpriser ökade. Dessa tinggjorde det nödvändigt att ytterligare strama åt finanspolitiken genom höjdapunktskatter för att man skulle kunna finansiera bl.a. arbetsmarknadspolitiskainsatser. Slutresultatet blev att inflationstakten blev . Det här utropas nu som ett stort misslyckande. Det tar jagmed ett visst lugn. I själva verket blev inflationen 1984 den näst lägsta . har inflationstakten sjunkit , trots två storadevalveringar. Men ännu väsentligare är att det arbete regeringen underfjolåret lagt ned på att uppnå en ytterligare dämpning av inflationen 1985 nuser ut att börja bära frukt. Först vill jag göra klart vad regeringens inflationsmålför 1985 innebär. beräknas prisstegringarna inom OECD-området - dvs.övriga industriländer - bli . Om prisuppgången i skallstanna på den nivån måste prisstegringen under loppet av året stannavid . Jag är medveten om att skillnaden mellan höjning av prisnivå ochprisstegringstakt kanske inte står klar för alla. Men det är således fulltförenligt att göra en prognos för en prisnivåhöjning på och ändå tropå en inflationstakt på . De allmänna förutsättningarna för att nå det måletär att lönekostnadsnivån stiger med högst och att den internationellaränte-och prisnivån inte på nytt skjuter i höjden. När vi gjorde den här bedömningen höstas stod denamerikanska dollarn i en kurs på . I går var dollarkursen 9:71 kr.Dollarn har således stigit på tre . Det här har ändratinnehållet i den internafionella prisutvecklingen på ett märkligt sätt. Medanden stigande dollarkursen bidrar till att hålla inflationen nere i tordeden pressa upp inflationen bl. a. i - hur mycket beror på hur stordel av utrikeshandeln som prissätts i dollar. För del har effekterna blivit påtagliga. Vi harredan sett hur priserna har stigit på olja, bensin, kaffe m. fl. råvaror menockså på en del andra produkter. Det syns också i prisindex för februari, somgick upp med en halv procent efter en mycket måttlig ökning . Den här utvecklingen har föranlett SPK:s chef attförutsäga en inflationstakt på i stället för . Jag noterade attLars gottade sig åt uppgången av prisindex. Den här gången hade handock inga kommentarer att göra beträffande president roll förkonsekvenserna i den svenska ekonomin. När sysselsättningen har förbättrats iSverige och när industrins produktion har ökat, då har han däremot varit mycketflifig med att hylla president som vår välgörare. , när avsaknaden avvalutapolitik i leder fill att våra priser stiger, har intelängre någonting att säga om president . När vi nu skall försöka bedöma vad detta betyder ochpå -har ställt frågor därom - så ärsanningen den att det är omöjligt att ens säga någonting om i vilketvärde dollarn kommer att stå . Ja, fru talman, i själva verket ärdet omöjligt att säga i vilket värde dollarn kommer att stå senare ieftermiddag. har nämligen den västtyska centralbankenintervenerat på marknaden. All försäljning av dollar har upphört i Västeuropa.Vi vet ännu inte om Federal Reserve i kommer att gripa in när börsendär öppnar om någon fimme. Den enda notering vi har på dollarn i Sverigeär . Därmed får sätta sig ner och räkna om den svenskautlandsskuldens värde. Jag skulle tro att han får sitta med sin räknesnurravarenda dag för att hänga med i svängarna. Allt detta gör att jag inte är så anspråksfull att jag vågar göra ens en prognos om hur dollarns värde kommer att utvecklas denärmaste dagarna och på vilken nivå den kommer att befinna sig i slutet avåret. Den prognos som den i och för sig förträfflige generaldirektören i pris- ochkartellnämnden har gjort har nog inte heller så stort värde förrän vi börjar dollarkursen tar vägen. Det blir mycket pinsamt för ochBjörn om dollarkursen börjar falla. Om således vår utlandsskuld börjarminska, måste rimligtvis regeringen hyllas för sina insatser. anklagas denju för att dollarkursen stiger och utlandsskulden ökar i värde. Regeringen böralltså hyllas om prisnivån sjunker jämfört med en oförändrad dollarkurs. När regeringen presenterade sin politik för 1985deklarerade vi att ett av syftena med att dämpa kostnads- och prisutvecklingenvar att därmed utrymme skulle skapas för en förbättring av löntagarnas köpkrafti år. Förutsättningarna var då att lönekostnaderna steg med högst , så attindustrins konkurrenskraft bibehölls och att bytesbalansen inte undergick någondrastisk försämring. har ett ramavtal träffats mellanLandsorganisafionen och som anger att deförbundsvisa uppgörelserna skall hålla sig inom ramen . Under förutsättningatt det blir innehållet också i de förbundsvisa uppgörelserna är detregeringens mening att löntagarnas köpkraft skall garanteras genom att de fåren särskild skattereduktion . Vi anser nämligen att det nu ärlöntagarnas tur, av fallande realinkomster, att fåutdelning från den förbättring av vårt ekonomiska läge som har inträffat. Denandra förutsättningen, som gäller vår bytesbalans, tror jag att vi kommerklara. De senaste kalkylerna som gjorts tyder på att vi inte behöver räknamed något som helst underskott i bytesbalansen. Låt mig, fru talman, rätta en sak beträffande utvecklingenav vår konkurrenskraft. De borgerliga representanterna här använder nämligeninflationen som mått på hur vår konkurrenskraft har utvecklats. Att inflationeni har varit högre än i vår omvärld bevisar att vi har förlorat ikonkurrenskraft, säger de. Det har vi dock inte gjort, därför att konkurrenskraftenavgörs inte av inflation utan av kostnads- och produktivitetsutveckling.Devalveringen 1982, låga löneavtal 1983 och en god produktivitets- utvecklingbåde och 1984 har fram till nu förbättrat vår konkurrenskraft med ungefär8 %. I den relativa lönekostnadsligan har sjunkit mycket drastisktsedan 1982. Det vore tacknämligt om man inte fortsatte att förvirra människorgenom att tala om att inflationen på kort sikt mäter konkurrenskraften. Dettagör att farhågorna för minskade marknadsandelar är betydligt överdrivna. Jag har anledning att kommentera en sak somLars sade om skattepolitiken. Han hävdade nämligen att den förenklingav inkomstbeskattningen som regeringen kommer att föreslå bygger påen datorisering av skattesystemet. Poängen skulle alltså vara att skattebetalarnafick överlämna sina deklarationer till datorerna, som vi sedan skulle lita heltpå. Detta är en grovt felaktig beskrivning. Det blir ingen ökad användning avdatorer i taxeringen i fortsättningen. Det är inte det som är poängen.Förenklingen uppstår genom att vi förenklar skattereglerna och genom att viförenklar granskningen av deklarationerna - genom att man använder mindresiffergranskning för varje deklaration. Skälet till att den förenklingenbehövde göras insåg dåvarande partiledare och den regering hansatt med i 1979. Då talades det mycket om behovet av förenklad deklaration. Detgläder mig att såvitt jag förstår accepterar grunddragen i detförslag vi har lagt fram. Innebörden av det som görs är att de ganska krångligaavdragsregler för löntagare som kom till framför allt under de borgerligaregeringsåren förenklas. Resekostnader får bara dras av till den del deöverstiger , vilket för de flesta är något ganska besynnerligt. Detvar en skatteskärpning som någon av de borgerliga regeringarna införde. Harman andra kostnader för intäkternas förvärvande, som det heter, får man däremotalltid dra av . - oberoende av om man har några kostnader alls. Vårtförslag är nu att fr. o. m. alla faktiska kostnader som manhaft för att förvärva sin inkomst får dras av - således även den del avresekostnaderna som understiger . Detta innebär att över 2,5 miljonerlöntagare som har kostnader . inte behöver redovisa sina avdrag.De har ett schablonavdrag att göra på . De som har högre kostnaderyrkar avdrag för sina faktiska kostnader och drar av dem. Detta betyder också att taxeringsnämnderna inte längrebehöver sitta och granska 2,5 miljoner deklarationer med alla de småavdrag somyrkas där och skicka ut frågeblanketter fill deklaranterna om varför detförhåller sig så eller så. Vi sparar tid och irritafion på många håll genom denhär reformen. Det är alltså fråga om en reell förenkling för fleramiljoner deklaranter. Det betyder inte att man i något avseende får ett ökatberoende av datorer, utan det är våra skatteregler som blir rimligare. Dessutomär det fråga om en skattelättnad för praktiskt taget alla löntagare. I varjefall får alla löntagare som har resekostnader dra av ytterligare . Felet med den här skattereformen, sedd ur moderatsynpunkt, kan jag begripa - och man går emot den. Felet är att det är frågaom en skattesänkning och en förenkling som gäller vanliga inkomsttagare. Härvill ha avdragsbegränsningar och fortsatt krångel, såvitt jagförstår. Däremotslåss man nu för att slopa den avdragsbegränsning för underskottsavdrag sominfördes . Detta tillhör de inslag i den moderata polifiken som fyller migmed störst vemod. Om man får som man vill i en eventuell borgerlig regeringbetyder det nämligen att avdragsspecialisterna och avdragsraseriet på nyttskulle släppas loss. Man skulle ge människor med förmögenhet och godabankförbindelser de möjligheter de tidigare hade att spekulera och tjäna pengarpå skattesystemet, på andra skattebetalares bekostnad. För detta, fru talman,kan jag inte se att det finns något ekonomiskt skäl. T. o. m. framståenderepresentanter för avdragsspecialisternas skara har ju trätt fram efterreformen och sagt att de faktiskt förstår den här begränsningen iavdragsrätten. En av avdragsspecialisterna sade att han hade sin vinkällare påskatteavdrag. Han kunde begripa att det finns partier som tycker att han självbör betala sina viner och inte skall dra av dem på skatten. Men den möjlighetenvill alltså återinföra, och det vore bra om vi från åtminstone någon antydan om vilka andra än snävt partiegoistiska skäl nihar för att vilja riva upp skattereformen i det avseendet. Jag vill vända mig till , som ju framträdde häroch beskrev som garantin för att de svagas intressen i samhället skullevärnas. Jag tycker uppriktigt sagt att guldet på den glorian har flagnat någotpå sistone. som Åsling framträder som de svagas förkämpe försvarar hanytterligare uppräkningar av basenheten, det som så vackert kallas förinflafionsskyddet. Det är klart att alla människor säger sig: Det låter ju fintatt jag får ett skydd för inflationen - hur det nu går till. Men hur skyddar inflationsskyddet de svaga, ,om vi antar att med "de svaga" menas människor med låga inkomster?Det ni yrkar på är, såvitt jag förstår, en uppräkning av basenheten med 400 kr.för 1986. Tar vi en person som taxeras för en inkomst på . får haneller hon en skattesänkning på . Den som tjänar . får ocksåen skattesänkning på . Däremot får sådana som har kravlat sig upp en bit iinkomstligan och drar ihop . och också deklarerar dem enskattesänkning på . Jag måste fråga NilsÅsling: Är det säkert att inflafionsskydd skall tolkas på det sättet? Hurvärnar man de svaga genom att ge dem en skattesänkning på , medan man ärberedd att ge sådana som mig en skattesänkning på . Jag skall inte fortsätta att mera kommenteravad de borgerliga talarna har sagt här. Jag tycker nog att det var en någotsövande upprepning av den visa man har vevat så här i kammaren omregeringens alla misslyckanden. Jag försökte ta tiden på klockan och fann använde fyra femtedelar av den dyrbara talartiden för att beskriva regeringensmisslyckanden och det fasansfulla läge som vi skapat för ekonomi.Detta är rätt avslöjande för de borgeriiga. Vad man hoppas på är att det skallägnas så litet intresse som möjligt åt vad oppositionspartierna har för idéerom hur alla dessa fasor skall avlägsnas eller minskas. En grovt kvalificeradosanning beskrevs i alla de tre borgerliga talarnas inlägg, nämligen att deskulle ha någon gemensam politik, att det skulle finnas något Jag tycker att både och Bo Söderstenhar avslöjat detta. Jag vill till slut bara säga att det är klart att opposifionenskall attackera, anfalla och avslöja regeringen så gott det går. Det som viändå känner ett visst behov av att litet stillsamt påpeka är följande. Det var under de borgerliga regeringsåren somskattetrycket steg, arbetslösheten nästan fördubblades, underskotten steg ibudget- och bytesbalans och inflationen låg på . Den politik niredovisar nu kan jag inte på någon intressant punkt finna avviker från denpolitik ni förde . I den här omgången tänker ni, såvitt jagförstår, lägga till en kraftig social nedrustning. Det må ursäktas osssocialdemokrater om vi tänker varna väljarna för att satsa på det alternativettill den politik som vi har fört och tänker fortsätta att föra. 23LARS () replik: Alldeles som årets finansplan varfinansministerns anförande till största delen fillbakablickande. Jag vill gärna säga att den bild som av skillnaden mellan socialdemokratisk och moderat grundsyn på denekonomiska politikens område i stora delar är riktig. Utmärkande försocialdemokratisk interventionism är att den inte rår på dagens och framtidensproblem. Och är det ju tryggast att uppehålla sig vid det förgångna. Det är på något sätt betecknande, att när socialdemokratermed ansvar för den ekonomiska politiken blickar framåt, är det föratt beskriva och kommentera borgerlig politik. Den sägs förstås leda tillelände. Socialdemokraternas påståenden om fördelningseffekterna av den moderatapolitiken har helt frikopplats från vad vi faktiskt föreslår.Kjell-Olof påstod i en artikel i att våraförslag skulle leda fill försämringar med . för låg- ochmedelinkomsttagare. Statssekreterare har i en rundskrivelse iA-pressen sagt: "Låginkomsttagaren förlorar ett par tusenlappar. Normalinkomsttagarengör en förlust om än inte lika stor." I socialdemokraternas kampanj ihöstas "Du förlorar på högern" påstods att dessa grupper skulleförlora . Tusenlapparna fladdrar runt utan något som helst sambandmed vad vi i verkligheten har föreslagit. De olika regeringsföreträdarna harinte ens brytt sig om att sinsemellan stämma av graden av det elände som vårpolitik påstås skapa. Anledningen till denna kanonad av motsägelsefullabeskyllningar är att regeringen vill dölja den egna regeringspolitikensskadliga effekt på hushållens ekonomi. Reallönerna har fallit både 1983 och1984 och fortsätter av allt att döma att falla även . Vi har de 75skattehöjningarna på sammantaget , eller . har fått en högre inflation än praktiskt taget alla andraindustriländer, med sänkta reallöner som följd. Sanningen om vår politik är vad jag sade i mittinledningsanförande, att besparingarnas direkta effekter för hushållen mer än väl uppvägs av skattesänkningar.Vår politik innebär att reallönerna kan stiga, men att den offentligakonsumtionen dras ned. Finansministern nämnde att t.o.m. chefen för statens pris-och kartellnämnd kan förmå sig att hävda att regeringen kan klarasitt inflationsmål. Det här har ju inte med dollaruppgången att göra. Långtinnan dollarn steg gjorde flertalet bedömare prognosen att det skulle bli minstdubbelt så hög inflationstakt som vad regeringen angett. Får jag efter vadsom har hänt, med tanke på det läge vi befinner oss i , fråga finansministern:Vågar finansministern verkligen upprepa sin prognos från finansplanen, attpriserna inte kommer att stiga med ? Det går att mycketenkelt svara ja eller nej på den frågan. 24 () replik: Finansministern började sitt anförande med enintressant ideologisk analys, försiktigtvis koncentrerad till deicke-socialistiska parfierna. Vad som faktiskt är mera intressant, motbakgrund av den debatt som vi nu för, är en ideologisk analys avsocialdemokratin. Hur mycket av den nyliberala vågen har egentligen svept inöver kanslihuset och in i ? Jag har tidigare tillåtit migcitera finansministerns uttalanden, t. ex. då han underkändelönebildningssystemet i . Det har enligt uttalande iintervjuboken tappat kontakten med den realekonomiska utvecklingen. Det låterju ganska nyliberalt, måste jagsäga. Det vittnar minst av allt om den tilltrotill fackföreningsrörelsens förmåga att driva en realekonomisk lönepolitik somfinansministern uttalade här . Det skulle vara intressant att fördjupa den ideologiskadebatten. får vi dock koncentrera oss på de aktuella problemen och först ochfrämst den inflationsutveckling som vi har. Finansministern ger verkligen enskönmålning när han säger att inflationen åtminstone skall halveras mellan1984 och 1985. Innebär det att han har övergett målet på ? En halveringinnebär ju , om man ser till de sista inflationssiffrorna. När här talar om inflationsutvecklingenunder den borgerliga regeringstiden är han verkligen ute med siffror som inteöverensstämmer med verkligheten. var vi uppe i en topp på iinflation, men när vi lämnade regeringsansvaret var vinere i . Och ännu mycket merintressant är att vi i stort sett följdeOECD-utvecklingen, medan den socialdemokratiska regeringen har släppt kontaktenmed OECD-genomsnittet när man nu har släppt kontrollen överinflafionsutvecklingen. I den reviderade finansplanen hade man enambition att rejält begränsa inflationen, i omsorg om sysselsättningen. Vad man kan konstatera är att regeringen har misslyckatsgrovt med inflationsbekämpningen. Fakta talar för sig själva även i dettasammanhang. 25BJÖRN () replik: Den fråga som människor ställer sig i dagar:Hur blir det med prishöjningarna, och hur stora är möjligheterna att fåreallöneökningar? Det är inte längre någon som tror på regeringensinflationsmål på .