prot · G80922 · 1984-12-31 00:00:00 — En av de större stridsfrågorna när MBLinfördes var just borttagandet av 200-kronorsregeln vid vilda strejker.Socialdemokraterna ville ha den kvar. , och folkpartietuttalade att skadestånden även utan denna regel skullehållas på en måttlig nivå och endast i undantagsfall väsentligen överstiga 200kr. efteråt visar erfarenheten att så också har skett. Arbetsdomstolenspraxis stämmer väl med vad uttalade den gången. Socialdemokraternavill nu återinföra 200-kronorsregeln, en åtgärd som måste betraktas som ettresultat av socialdemokratisk löftespolitik. Detta verkar vara ettbeställningsjobb av fackföreningsrörelsen som skall genomföras. Det visartydligt den hearing som arbetsmarknadsutskottet höll . Attnu ändra på lagstiftningen, som fungerat väl, är ett felaktigt steg. Dålagstiftningen infördes var . en betydande summa pengar.200-kronorsregeln inverkade säkerligen hämmande på vilda strejker och bidrogtill en sund ekonomisk utveckling pä svensk arbetsmarknad. De 1928motsvarar ca . Vilda strejker riktar sig inte enbart mot arbetsgivarenutan även mot fackföreningen. Därför kan det verka oförklarligt att justfackföreningen försöker tillvarata rätten för de vilda strejkernas deltagare. Det är viktigt att ingångna avtal följs. Detsocialdemokratiska förslaget kan leda till alt man undergräver grunden förarbetsrättslagstiftningen. Jag yrkar således bifall till reservation 10. I reservation 13 tas rätten till avdrag för allmännaskadestånd upp. Här ansluter vi oss till vad skatteutskottets minoritet haranfört i sitt yttrande. De företag som åsamkas kostnader vilka inte äravdragsgilla drabbas ekonomiskt mycket hårt. Vi borde vara aktsamma om alla demänniskor som försöker driva företag i det här landet. Vi behöver sådana. Allakan vi göra misstag och skall då inte straffas med ekonomiska sanktioner av dettaslag. Bifall till reservation 13. I fråga om blockad mot enmansföretag hävdar att endylik facklig stridsåtgärd bör förbjudas. Det kan i varje blockadsituation varaen risk att det lilla företaget går under, och om så sker står detta inte i rimligproportion till stridsåtgärden. Slutligen,herr talman, yrkar jag bifall till reservationerna 15 och 17. 4SONJA REMBO (m) replik: Jag har egentligen en fråga till i . I ett betänkande från fannssåväl , som ledamöter med på enreservation med krav på en parlamentarisk utredning, som i första hand skulleöverväga lämpliga åtgärder för att slå fast den enskilda människans rättighetatt stå utanför en organisation, dvs. den negativa föreningsrätten. tagandeföljs nu inte upp vare sig av eller . Jag skulle viljafråga; Vad är orsaken till detta? Har man ändrat åsikter inom dessa partiereller ser man på denna fråga på ett annat sätt än vad vi gör? 5 i (c) replik; frågar vad som är orsaken tillatt vi inte ställer upp på reservationen om den negativa föreningsrätten. Jagkan bara säga att vi har diskuterat denna fråga och kommit fram till att vi idenna omgång bör avstå från att reservera oss i arbetsmarknadsutskottet. Detborde försöka acceptera. Medbestämmandefrågor m. m. 6ELVER (): Under en lång följd av år har varjehöst diskuterat medbestämmandefrågor - så också detta år. Utöver ett antalmotioner väckta under den allmänna motionstiden har vi att ta ställning till enfrån uppskjuten proposition jämte följdmotioner. Denna proposition, nr165, innehåller tre huvudpunkter, som kan synas små men som principiellt ärlångtgående för att inte säga tvivelaktiga. Från sida har vidärför avvisat propositionen. När fattade beslut ommedbestämmandelagen var det i allt väsentligt med ett brett parlamentarisktstöd. För del innebar det ett fullföljande av en gammal liberaltradition, som sträcker sig långt tillbaka in i förra århundradet. gång har liberala företrädare både i regeringar och i riksdagardrivit på i frågor om bättre arbetsmiljö och arbetsvillkor. Några exempel ärinförandet av en allmänt förkortad arbetsdag i detta sekels början, arbetsfredslagstiftningenpå , en aktiv konjunkturpolitik i ekonomiska kristider, konventionerom lika lön till kvinnor och män och debatterna om ett ökatmedinflytande på alla nivåer för de anställda. När 1976 behandlade medbestämmandereformen vardet naturligt att i allt väsentligt ställde sig bakom den. Vårprincipiella hållning uttryckte vi i den partimotion som behandladesamtidigt. Där anfördes bl. Ett ökat medbestämmande för de anställda är motiverat avflera skäl. Det motverkar koncentration av makt, det skapar ökad jämlikhetmellan parter och individer och ger löntagarna möjligheter att med större krafthävda arbetslivets sociala mål. Ökat medbestämmande ökar vidaretillfredsställelsen i arbetet och ger möjlighet till att ta mer aktiv del iföretagens utveckling. Denna hållning hindrade inte att vi medverkade tilljusteringar i de lagförslag som antogs av 1976. har ävensett det som en viktig uppgift att efter detta beslut fortsätta att delta iutvecklingen av det arbetsrättsliga reformarbetet. Medbestämmandelagen var enramlag, som förutsatte att avtal slöts. Man kom i gång med detta i ganska ojämntakt -snabbast på den statliga, kommunala och kooperativa sidan och mycket sentinom den privata sektorn. Avtalet mellan SAF å ena sidan och LO och PTK å denandra slöts först . Underoppositionstiden framförde socialdemokraterna en häftig kritik Medbestämmandefrågor m. m. mot demarginella justeringar som gjordes i MBL. Högljuddheten i densocialdemokratiska kritiken stod visserligen inte i proportion till de sakligainvändningarna, men socialdemokraterna återkom med en ihärdighet som gav vidhanden att deras återkomst till kanslihuset skulle innebära revolutionerandeingrepp i hela det arbetsrättsliga systemet. Så har inte skett. I stället harsocialdemokraterna i allt väsentligt accepterat den linje som ochdåvarande regeringar stod för och drev . Låt mig också påminna om, att under just åren 1976-1982förverkligades flera reformer på det arbetsrättsliga området. På förslag avfolkpartistiska arbetsmarknadsministrar antog nya lagar omarbetsmiljö, arbetstid och semester. Lagen om föräldraledighet gavsmåbarnsföräldrar lagfäst rätt till förkortad arbetsdag. Dessa lagar vållade ioch för sig inte så mycket strid när de tillkom. Det kan däremot sägas om tvåandra lagförslag, som också antogs . Jag syftar främst påjämställdhetslagen, som infördes under motstånd från delvis fackligt håll menframför allt från socialdemokraterna. I en första omgång, ,lyckades socialdemokrater och kommunister fälla den proposition somjämställdhetsminister hade signerat. När socialdemokraterna misslyckades att återkomma tillkanslihuset val tog den icke-socialistiska regeringen på nytt uppsitt jämställdhetsförslag . var förslagetundertecknat av den nytillträdande jämställdhetsministern . Nugenomdrevs lagen, trots fortsatt motstånd från kommunister ochsocialdemokrater. antog denna jämställdhetslag. torde det rådaen allmän uppslutning kring denna lagstiftning, som drevs fram av ,och de förändringar i lagen som torde vara aktuella kommer närmast attinnebära att lagreglerna skärps. Den andra lagen var den nya anställningsskyddslagen, som1982 ersatte lag. Också den reformen kom till under häftigt motståndfrån socialdemokraterna, bl. a. därför att lagen inte innehöll någraförändringar beträffande permitteringsinstitutet. Socialdemokraterna sade attdet skulle vara lätt att åstadkomma de förändringar i permitteringsreglerna somönskades, om bara viljan fanns. I dessa yttersta dagar är det faktiskt aktuellt att göraförändringar i permitteringsreglerna. Det tog alltså för densocialdemokratiska regeringen att få fram förslag. Dessutom utgör ett nyssträffat avtal mellan SAF och LO den grundläggande överenskommelsen för attfrågan skall kunna lösas. Det var alltså inte så enkelt att åstadkommaförändringar som s-politiker i opposition ville göra gällande. Vi kan f. ö. nu notera att debatten kring den nyaanställningsskyddslagen, LAS, har mojnat. Vid medbestämmandereformens tillkomst1976 förutsattes att den skulle följas upp genom att det startadesett utvärderingsarbete. Det har skett genom den parlamentariskt sammansattanya arbetsrättskommittén (NARK). Denna översyn pågick ochavslutades . Under det kommittéarbetet diskuteradesen rad av de frågor som är aktuella i dagens debatt: medbestäm- mande påden offentliga sektorn, förhandlings- och informationsrätt, entreprenadfrågoroch den negativa föreningsrätten. Därtill togs de frågor upp som nuaktualiseras genom regeringens förslag, dvs. återinförandet av den s. k.200-kronorsregeln, förbudet att vid konflikt innehålla intjänad lön och rättentill avdrag för allmänna skadestånd. Den parlamentariska kommittén kom fram till att det intekunde anses aktuellt att föreslå några förändringar i lagens mera grundläggandeuppbyggnad. Det tyngsta skälet var naturligtvis att det numera finnsmedbestämmandeavtal för nästan hela arbetsmarknaden. Man ansåg att denutveckling som kan följa på avtal bör få fortgå utan ingripande frånlagstiftaren. Grundtanken i det betänkandet är alltså att om man vill få tillstånd förändringar på medbestämmandeområdet så skall lagstiftning tillgripasförst när det blir klarlagt att man inte kan nå positiva resultat avtalsvägen.Samma ståndpunkt intog kommittén när det gäller förändringar på enskildapunkter i MBL-lagstiftningen, t. ex. reglerom förhandling och information. Iförsta hand bör lösningar utvecklas parterna emellan enligt nyaarbetsrättskommitténs förslag. Till detta kommitténs allmänna synsätt finns det anledningatt ansluta sig. I konsekvens härmed anser jag att samma synsätt är tillämpligtockså på det ärende och på den proposition som vi nu diskuterar. Att folkpartietinte ställt upp på regeringspropositionen beror på att man i den frångått denprinciplinje som var bärande i övrigt för nya arbetsrättskommittén. Detkonkreta är nu att regeringsförslaget viker av från denna huvudlinje. Jagsyftar på såväl 200-kronorsregeln som förslaget att vid konflikt förbjudainnehållande av intjänad lön som stridsåtgärd. Detsamma gäller slopandet avrätten till avdrag för allmänna skadestånd; en fråga som f. ö. har utvecklatsvid sidan av kommittéarbetet. Det finns alltså en rad sakliga skäl för attmotsätta sig det förslag som regeringen lagt fram i proposition 165. Starkaskäl talar också för att man behöver få till stånd en rättslig genomlysning avproblematiken med förhandlingsrätten för de offentligt anställda och gränsdragningengentemot den politiska demokratin. Det är en gammal stridsfråga, och det kanvara angeläget att få en belysning av konsekvenserna av oklarheter i just dennagränsdragning. Jag ber med detta att få yrka bifall tillreservationerna 6, 8, 10, 12, 13 och 14 och i övrigt till utskottetshemställan. 7 () replik: Får jag bara snabbtställa samma fråga till som jag gjorde till iBengtsfors; Vadan denna inkonsekvens när det gäller den negativaföreningsrätten? 8LARS-OVE (vpk); När vi behandlar förslag som är endirekt följd av beslutet om MBL:s tillkomst 1976 finns det skäl att erinra omatt medbestämmandelagen var en följd av arbetarklassens krav på demokrati ochmakt för Medbestämmandefrågor m. m. de arbetande på arbetsplatserna. Det var en rörelse sombörjade och fortgick in . MBL är därför idetta avseende en stor besvikelse för en stor del av arbetarklassen, dettatrots att i ett anfall av visionär trångsynthet utnämnde MBL tillden största reformen sedan allmänna rösträtten. MBL är alltså en direkt följd av Saltsjöbadsandan, ochdess syfte är ett avancerat klassamarbete. Det utvecklingsavtal - UVA - somslutits på den privata sidan och andra medbestämmandeavtal har ytterligaretillrättalagt möjligheterna för klassamarbete på arbetsmarknaden. Socialdemokratins klassamarbetspolitik med bl. a. MBL ochutvecklingsavtal samt med en politisk inriktning som skall underlätta förstorfinansen innebär att arbetarrörelsen och fackföreningsrörelsen kommit pådefensiven när det gäller arbetsrättsfrågor och utvecklingen i arbetslivet,medan storkapitalet och dess främsta intresseorganisation hela tidenstärker sitt övertag och har en strategi för att binda upp framför allt delokala fiickföreningarna. Det senaste tillskottet i storkapitalets och SAF:sstrategi är att man vill få fackförbunden med på att införa riktlinjer förlokala produktivitetsavtal och lokala kvalitetscirklar, gemensamma förföretagsledning och anställda. och medel skriverom kvalitetscirklar; "måste svensk fackföreningsrörelse se upp. Detkrävs en genomgripande ideologisk debatt. En mycket effektiv SAF-strategi hållerpå att lyckas. SAF-strategin bygger på att svärta ned och splittra helaarbetarrörelsen, särskilt fackföreningsrörelsen, centralt, samt att i praktikenöverta den fackliga basorganisationen, genom att etablera gula fackligaorganisationer på arbetsplatserna." Klart står att entusiasmen för MBL och utvecklingsavtalinte är särskilt hög i fackföreningsrörelsen, och det är inga bra redskap förarbetarna i dagens verklighet. Den verkligheten präglas av att har uppträtt alltmer aggressivt, är en stat istaten, uppträder som överparti och försöker bestämma den politiskainriktningen på de flesta av samhällets områden. SAF styrs av det transnationella svenska storkapitalet medWallenbergim-periet i spetsen - ett imperium som förlägger alltmer avsysselsättning, forskning och utvecklingsarbete utomlands. Det svenskatransnationella storkapitalet har inga väsentliga nya produkt- ochinvesteringsplaner för , men däremot för utlandet. Det transnationellastorkapitalet vill i stället öppna nya marknader i för att uppnåprofit. Det går i spetsen för nedskärningar och privatisering av den offentligasektorn, och det är främst följande mål som man vill uppnå: Reservarmén avarbetslösa skall öka, attackerna på reallöner och de sociala och fackligarättigheterna skall fortsätta och man vill försvaga facket som kollektivorganisation. Storkapitalet och SAF har uppnått stora framgångar.Antalet industrian-ställda har minskat och investeringar har skettutomlands. Man sätter in en hård teknisk rationalisering och förespråkarsvångremspolitik även i kommuneroch landsting, som har pressat ned ökningen av nya arbetstillfällen. Fram tillmitten av hämtade den offentliga sektorn sina mönster förrationalisering och effekfivitet främst från industrin. vill den privata sidan även ta över offentligverksamhet, och den privata service- och tjänstesektorn skjuts fram. Man villutöva offentlig verksamhet i privat regi eller också vill man användaerfarenheter från den privata tjänstesektorn i offentlig verksamhet - om deninte skall utövas i privat regi. Detta är SAF;s strategi, och vi känner igen den hosmoderaterna. har på ett utmärkt sätt på den politiska arenanframfört samma budskap som storfinansen framför. vänder sig i sinmotion 2029 mycket starkt mot organisationerna. Det finns en formulering därorganisationerna angrips, men bara de arbetandes organisationer. Det heter imotionen: "Det bör övervägas om inte lagstiftning erfordras isyfte att stärka den enskildes rätt gentemot de stora organisationerna." I konsekvens med samhällsutvecklingen borde den enskilde istället stärka sin rätt mot den stora starka organisationen, ägar- ochmaktapparaten i samhället, nämligen SAF och storfinansen. Men det talar intemoderaterna om! De försöker i stället vända på det hela. De uttalar också enhäftig kritik mot fackföreningsrörelsen och gör, som jag ser det, i många fallviktiga analyser av problem i fackföreningsrörelsen, av bristande demokrati ochtoppstyrning. Man skiljer ut de fackliga företrädarna från de vanligamedlemmarna. Men dessa problem löser man självfallet inte genom att upplösafackföreningsrörelsen som en kollektiv organisation. Då öppnar man juytterligare vägen för dem som har ägarmakten i sin hand. Dessutom griper man ofta till argumentet attfackföreningsrörelsen vidtar åtgärder mot sina medlemmar. Jag vill bara erinraom hur storfinansen och dess organisationer vidtar åtgärder mot personer someventuellt skulle ställa upp i löntagarfondsstyrelser. Det hörs också en klagolåt om att de små företagen kommeri kläm vid lagstiftning. Jag vill bara peka på att SAF, som borde ta hand omoch hjälpa dessa företag, nu framför allt har blivit en politisk organisation. Med dagens kapitalism, som är i sin djupaste kris och somalltmer transnationaliseras, finns det ingen objektiv grund i dagens samhälleför samarbete och kompromisser med storkapitalet. Ett sådant samarbete kan inteens gagna arbetarklassens kortsiktiga intressen och behov. gäller det för arbetarklassen att vinna framgångari strid med storfinansen, SAF och de borgerliga partierna. Många har trott, ochfortsätter att tro, att kapitalismen kan tämjas genom arbetsrättslagar ochsamarbetsavtal. Man diskuterade då detta fristående från ägande- ochmaktförhållanden, fristående från de grundläggande motsättningarna mellankapital och arbete samt fristående från verkligheten. Det här visar bara attdet är klasskampen, alltså motsättningen mellan kapital och arbete samt detfaktum att arbetarrörelsen organiserar sig, som kan leda till framgång förarbetarklassen. Denavgörande makten i företaget och samhället utgår från äganderätten Medbestämmandefrågor m. m. 2 protokoll 1984/85:22 Medbestämmandefrågor m. m. Vi från vpk har konsekvent hävdat att man skall utvidga dedemokratiska rättigheterna på arbetsplatserna så att de arbetandesorganisationer i kollektiv mening kan utnyttja sin strejkrätt samt ha enutvidgad förhandlings- och informationsrätt liksom en vetorätt i betydelsefullaoch avgörande frågor för arbetarna, exempelvis vid företagsnedläggel-ser,rationaliseringar, avskedanden, omplaceringar och vid införande av ny teknik. Fackföreningsrörelsen måste vara självständig gentemotstat, kapital och politiska partier och utveckla en egen och självständigfacklig kamp, med demokratiska rättigheter som grund. Man måste utvecklafacklig investeringskontroll, kontroll över teknikens utveckling ochanvändning samt arbetsorganisation och arbetsledning. Fackföreningarna måsteföra en ständig kamp för en bättre arbetsmiljö och en demokratiskfördelningspolitik och mot arbetshets och utslagning. Fackföreningarna måstevidareutveckla arbetet med egna lokala, regionala och centrala motplaner motstorkapitalet när det gäller investeringar för att kunna hävda sina egnaintressen. Strejken är ju arbetarnas och fackföreningsrörelsensfrämsta motvikt till arbetsgivarmaktens ägande av produktionsmedlen. Omförhandlingsverksamheten skall vara meningsfull för fackföreningarna får deinte hindras i att vidta stridsåtgärder när de anser det vara befogat. Med denutgångspunkten från vår sida anser vi att fredspliktsregleina bör tas bort urmedbestämmandelagen. Strejkrätten är den mest grundläggande demokratiska fri-och rättigheten för en fackförening. En kämpande fackföreningsrörelse ocharbetarrörelse kan aldrig godkänna inskränkningar i strejkrätten eller attstrejkande skall kunna avskedas. Orsakerna till strejken finns i huvudsak hos oresonligaarbetsköpare. Rättmätiga krav från de arbetande motarbetas, och det görsituationen ohållbar för arbetarna, vilket utmynnar i strejk och konflikter.Oresonliga arbetsköpare kan provocera fram en konflikt och sedan med stöd avlagen avskeda strejkande. Vpk instämmer i proposition 165, där regeringen föreslåratt innehållande av intjänad lön vid strejk skall förbjudas och attarbetsköparnas skadestånd inte skall vara avdragsgillt. Däremot kan vpk integodkänna att man bara gör en modifiering av den tidigare 200-kronorsregeln, somregeringen har föreslagit i proposition 165, och ger arbetsdomstolen möjlighetatt ådöma arbetare skadestånd med högre belopp än . Mot bakgrund av den rättspraxis som tillämpas och som harinneburit att ett högre skadestånd än . endast kunnat utdömas i ettmindre antal fall, måste man fråga sig om regeringen över huvud taget velat fånågon ändring till stånd. Vid utdömande av skadestånd i särskilt fall gårregeringsförslaget -väl att märka - ut på att det inte skall finnas något tak.Det kan alltså i stort sett utdömas hur stort strejkskadestånd som helst i detfallet. I regeringsförslaget föreslås en återgång till 200-kronorsregeln, ochdet kan tyckas vara ett bra förslag, eftersom arbetsdomstolen kan utdöma 300 kr.i skadestånd. Men vad den samlade arbetarrörelsen har varit uteefter är att det över huvud taget inte skall kunna utdömas ett skadestånd påhögre belopp än . Vpk har också i detta sammanhang föreslagit att det isamma lagparagraf som det skall stå att högsta gränsen för skadestånd skallvara . också skall fastställas att en strejkande arbetare inte fåravskedas. Socialdemokraterna har agerat i den här frågan. År 1976avgjordes frågan med hjälp till de borgerligas fördel. Därefter harsocialdemokraterna på ett bra sätt argumenterat för en övre skadeståndsgräns på200 kr. I motion 1977/78:827 säger män b. a.: "Avskaffandet av200-kronorsregeln har väckt en stark reaktion hos arbetstagarna och derasorganisationer. De skadeståndsanspråk som har rests i vissa fall hosarbetsdomstolen har också utlöst kraftiga protester. Utvecklingen har bekräftatvår bedömning att ställningstagande var ett olyckligt beslut. Viföreslår därför att 200-kronorsregeln återinföres iregelsystemet." hänvisas till följande påpekande i ensocialdemokratisk reservation i tidigare sammanhang: "För det förstafinns anledning att tona ner skadeståndets roll i samband med olovligakonflikter. Det är andra metoder än skadestånd som är avgörande när det gälleratt komma till rätta med sådana konflikter. Det primära är självfallet attundanröja orsakerna till konflikter." Låt mig fråga er socialdemokrater: Vad är det som hargjort att ni har ändrat er inställning? Vad har det kommit för nytt påarbetsmarknaden som gör att er inställning är att det kan utdömas nästan hurhöga strejkskadestånd som helst i vissa fall? Är det inte att frångå tidigarelöften? Jag tycker att socialdemokraterna i hederlighetens namn skall besvarade frågorna. Vad som oroar mig ännu mer är att iBengtsfors från följer upp argument att det skallsvida i skinnet. Han gör precis samma jämförelse som SAF, nämligen att 200 kr.i skadestånd år 1928 skall motsvaras av . Vad händer, LarsUlander, om den möjligheten öppnas och dessa reaktionära krafter får bestämma ilandet? En sak som också attackeras i dagens MBL-debatt är den offentligasektorn. Det sägs att de arbetande på den offentliga sektorn skall underordnaspolitiska beslut. De har egentligen ingen som helst talan enligt de reaktionärakrafternas synsätt. Vi däremot anser att de offentliganställda skall ha sammarätfigheter som de privatanställda. I princip skall samma lagstiftning gällaför dessa grupper. Anställda på den offentliga sektorn lever ju under sammaförhållanden som anställda på den privata sektorn. , de borgerliga partiernaoch i vissa fall även socialdemokraterna har sedan MBL:s tillkomst skapat enfalsk motsättning mellan den politiska demokratin och de fackligarättigheterna. Särskilt har man attackerat kommuner och landsting. Vpk har sagt att det inte handlar om avtal på denoffentliga sektorn. I stället gäller det att utvidga fackföreningarnasinformations- och förhandlingsrätt och att komplettera deras rättigheter medstrejkrätt, facklig vetorätt i entreprenadfrågor och i frågor som gällerarbetslivets villkor, fackliga möten på betald arbetstid m.m. Det är sådant somockså gäller på den privata sidan. Vi sersåsom en fördel att ha rena partsföf hållanden i stället för Medbestämmandefrågor m. m. Medbestämmandefrågor m. m. Det gäller både den privata och den offentliga sektorn. I den offentligasektorn tvingas politikerna då att bättre sätta sig in i personalpolitiken.Tjänstemannastyrning motverkas. Demokratiska rättigheter i arbetslivet stärkerde anställda och facket, som alltid, oavsett om det gäller den privata ellerden offentliga sidan, befinner sig i underläge gentemot arbetsköparna. Vidgadedemokratiska rättigheter för de anställda och facket stärker den politiskademokratin och står inte i någon som helst motsättning till att politikerfattar de avgörande politiska besluten.