prot · G80991 · 1984-12-31 00:00:00 — Den socialdemokratiska regeringen har intebara gjort sitt yttersta för att desavouera finansministerns uttaladeambitioner, utan den har dessutom gjort sitt yttersta för att skjuta pånödvändiga åtgärder - som alla egentligen är överens om - på en oviss framfid.Dessutom har man alldeles uppenbart misslyckats med centrala uppgifter i denekonomiska pohfiken. Inflationstrycketär högt - nästan högst i . Inflationsmålen har upprepade gånger spruckit.Budgetunderskottet har trots högkonjunkturåren hållits kvar på en hög nivå.Skatterna har man höjt i stället för att sänka dem. Man har skapat oreda ochosäkerhet bland medborgarna om regeringens ambifioner och intenfioner påskattepolifikens område med motstridiga uppgifter, nu senast med ett dubiöstoch i hög grad orättvist schablonavdrag. Arbetslöshetenligger kvar på en hög nivå trots två högkonjunkturår; arbetslösheten ligger påen högre nivå än när man tog över ansvaret för regeringsmakten. Företagandetsoch i synnerhet småföretagandets villkor har allvarligt försämrats. Densocialdemokratiska regeringen har alltså enligt min uppfattning misslyckats medden ekonomiska polifiken på en rad för samhället ödesdigra områden. Motsatsen därtill är alltså den gemensamma reservationenfrån de icke-socialistiska partierna om den ekonomiska polifikens inriktning.Där finns ett konkret ekonomisk-politiskt alternativ, som kan ligga till grundför en realistisk regeringspolitik. Jag yrkar därmed bifall till reservafionerna1,3,4, 5, 8, 10, 13, 15 och 18 till finansutskottets betänkande nr 10. 4BJÖRN (): 1985 är valår. Det präglar dagens debatt, ochdet präglar också den budget som vi nu har att behandla. Det är i mångaavseenden en valårsbudget som regeringen presenterat. Låt oss gå till . Dåsnurrade den stora socialdemokratiska löfteskarusellen. Det var ingen ände påallt gott som skulle hända om socialdemokraterna vann valet. Löntagarna skulleslippa fortsatta reallöneminskningar, pensionärerna skulle få full priskompensation,barnfamiljerna skulle kompenseras för urholkade barnbidrag och i snart sagtvarenda landsända skulle det byggas bostäder, vägar och broar. då den stora skrytvalsen med orden "svängrum i stället försvångrem". Ja, så lät det före valet. Men så fort väljarna hade övertygatsom socialdemokraternas förträfflighet och valet var vunnet, blev tonenannorlunda. Alla medborgare måste bära sin andel av bördorna för denkrispolitik som inleddes med den rekordstora devalveringen . lätdet då. Det blev ingen reallöneförbättring. Pensionärerna fick inte fullpriskompensation. Barnstödet fortsatte att urholkas, och bostadsbyggandetsjönk till sin lägsta nivå . togs också den förhatligasvångremspolitiken åter till heders. Denna omsvängning i socialdemokraternas budskap frånvalrörelsen till tiden efter valet var en ofrånkomlig anpassning till denekonomiska verklighet i vilken vi alla lever. Det var i och för sig nyttigt attden omsvängningen kom, men för de många väljare som gett sitt stöd åt denmångomtalade svängrumspolitiken måste det nog ändå ha blivit både enöverraskning och en besvikelse att finna hur snabbt alla de glada vallöftenaåterförvisades till partitaktikens skräpkammare. Och nog trodde vi litet att där skulle de få förbli, men vi tycks ha misstagit oss på denna punkt.1985 stundar ånyo val. Socialdemokraternas stöd i den allmänna opinionenvacklar, och då är det åter dags att plocka fram den gamla skrytvalsen. Även omljudet från skrytvalsen skorrar värre än , är det väl alltidnågon som går på den. Ja, så tycks man resonera bland de socialdemokratiskapartistrategerna. Delar av årets budgetproposition präglas av den härskrytvalsen. Det skall dock sägas att regeringen i andra delar av finansplanenoch budgetförslaget är ärligare och mera realistisk i sina bedömningar. StenWesterberg har i en krönika i visat hur man i finansplanen harett diagram över utvecklingen av marknadsandelarna för svensk export som gerett intryck av en fortsatt tillväxt av marknadsandelarna, medan man i ettdiagram i nationalbudgeten får en helt annan bild, nämligen att tillväxten avmarknads- andelarbröts och att vi ånyo förloratmarknadsandelar. sammanfattande formulering i krönikan är:"Den som går från finansplanens rop till nationalbudgetens viskningarfinner oroande information. Devalveringens fördelar håller än en gång på attglida oss ur händerna." Detta varningens budskap finns också i andra delarav budgetförslaget, t. ex, i det internationella avsnittet och i jämförelsenmellan och andra länder. Jag kan där hänvisa till det diagram överprisutvecklingen i i förhållande till övriga som finns ifinansplanen på s. 11 och som vi tagit med i vår reservation på s. 66. Också ikonjunkturinstitutets delar av den preliminära nationalbudgeten ges en i fleraavseenden verklighetsförankrad bild av vårt ekonomiska läge. Bland de lättsinniga överdrifterna i budgetpropositionenmärks påståenden som att inflation och arbetslöshet har pressats ned och attsamhällsekonomin har bringats i jämvikt. Det är sanningar med storamodifikationer. Inflationen ligger långt över genomsnittet iindustriländerna, dubbelt så högt som i t. ex. och . Även nästaår beräknas inflationen i enligt och andra fristående bedömare blivida högre än i omvärlden. Arbetslösheten ligger kvar på samma höga nivå somunder lågkonjunkturen, och det är uppenbart att regeringen har sänkt sinaambitioner i fråga om sysselsättningspolitiken. Trots detta står det ifinansplanen att "tillhör den ännu mer exklusiva grupp länder därarbetslösheten sjunker som inflationen dämpas". Sanningen är attmånga andra länder, t. ex. , lyckats bättre i fråga om både attbekämpa inflationen och att sänka arbetslösheten. Den avgörande frågan är självfallet om svenskekonomi kommit in i ett långsiktigt gynnsamt förlopp eller omhändelseutvecklingen bara varit en kortsiktig förändring, etttillfälligt glädjerus. Det finns tyvärr mycket som talar för att den gynnsammautvecklingen under förra och förrförra året var en tillfällighet. Deninternationella konjunkturuppgång som gett en ganska enastående ökning avefterfrågan på svenska produkter i utlandet tenderar nu att avta, och denförbättring av relativpriserna som åstadkoms av devalveringarna 1981 och 1982synes nu i stort sett vara uppäten. Mycket tyder på att lönekostnads- ochinflationsutvecklingen kommer att leda till en konkurrenskraftsförsämringmed motsvarande effekter på handels- och bytesbalans. Jag noterar attutrikeshandelssiffrorna för januari var relativt ogynnsamma. Detta kan vara entillfällighet, men det kan också vara ett uttryck för att den gynnsammautvecklingen för vår utrikeshandel nu har brutits. Av avgörande betydelse förutvecklingen av den svenska industrins konkurrensförmåga är de samladelönekostnadsökningarna. De totala lönekostnaderna inom industrin steg mellan1983 och 1984 och bidrog därigenom självfallet till att undermineraregeringens s. k. inflationsmål. Det mesta talar för att vi kommer att fåuppleva samma utveckling . En sådan utveckling skulle medföra ett ökatunderskott i bytesbalansen. Vi kan konstatera att den relativalönekostnadsutvecklingen i var ungefärdensamma Efter regeringsskiftet har däremot lönekostnaderna i Sverigestigit snabbare än i omvärlden, och man måste notera att regeringens strategiför att påverka lönebildningen i en för svensk ekonomi positiv riktning harmisslyckats. Jag skall återkomma till det utspel som gjorts om att sökaåstadkomma reala inkomstförbättringar för flertalet människor genom att ändra iskatteskalorna under pågående inkomstår utan att för den skull skapainflationistiska effekter. Jag vill här bara konstatera, att ingenting i dagtyder på att löntagarna kan påräkna några reallöneförbättringar. Omprisutvecklingen blir den som flertalet fristående bedömare förutser och om denominella löneökningarna stannar vid de förutsatta , skulle det inte ensräcka med en tillfällig skattereduktion på . för att uppnårealinkomstförbättringar. Stor enighet råder om att inflationen iSverige är för hög. Vi kan konstatera att inflationen under januari 1985uppgick till och att den årliga inflationstakten i , jag citerar härstatistiska centralbyrån, "ligger klart högre än i samtliga de åtta ländermed vilka har det största handelsutbytet. var dengenomsnittliga inflationstakten i dessa länder mot iSverige." Inflationen var alltså dubbelt så hög i som i våraviktigaste konkurrentländer. Ett antal fristående bedömare - jag kan bl. a.hänvisa till storbankerna - räknar med att priserna i genomsnitt under 1985kommer att stiga . Det skulle i så fall innebära att inflationen iSverige blev mer än dubbelt så hög som regeringen antagit.Denna höga inflationstakt har en serie skadliga verkningar på svensk ekonomi.Det ökade kostnadsläget i förhållande till andra länder försvårar för svenskindustri att hålla sina marknadsandelar ute i världen och försvårar förhemmamarknadsindustrin att konkurrera med importen. Inflationen har ocksånegativa verkningar ur social och fördelningspolitisk synpunkt. Skattepolitiken är något av en nyckel till en framgångsrikinflationsbekämpning. Skattesystemet får inte vara konstruerat så attinflationen automatiskt leder till ett höjt skattetryck. Genom ettinflationsskydd i skatteskalan säkerställs att lönehöjningarna inte äts upp avhögre skattesatser. Det var därför en stor förbättring av vårt skattesystemnär vi fick ett inflationsskydd, som innebar att skattesatsen blev oförändradvid en i fast penningvärde oförändrad inkomst. Det är också därför till storskada för svensk ekonomi och för vårt skattesystem när socialdemokraterna nuavskaffar inflationsskyddet. Det kommer att försvåra genomförandet av lugnaavtalsrörelser och leda till att inflationsimpulserna i vår ekonomiånyo får fart. Det är naturligtvis också ledsamt att socialdemokraterna gåttifrån den del av marginalskattereformen som innebar att skatteskalorna skulleräknas om efter 5,årlig inflation; om regeringen hade fullföljtskattereformen i denna del, hade inkomstskatten varit lägre förlöntagarna. Den besvikelse som finns ute bland löntagarna över regeringensmotstridiga budskap i fråga om skatterna är lätt att förstå. och socialdemokraternas tvetydighet iskattepolitiken har påtalats, bl. a. med utgångspunkt i deintervjuuttalanden somKjell-Olof har gjort i boken . Också jag måste plågafinansministern med några citat ur boken. I den står att det är hans fastaövertygelse att skattereformen måste få en fortsättning, att progressivitetenär orimlig och måste ner ytterligare. Annars kommer vi aldrig att klara enharmonisk inkomst- och lönebildning. har citerat andra avsnitt.Intervjuarna noterar heta engagemang i denna fråga. Detta äralltså samma person som som finansminister föreslår en skärpt progressivbeskattning genom att avstå från allt inflationsskydd i skattesystemet. Det finns emellertid också senare vittnesbörd omfinansminister uppfattning. I en intervju i ,nr 1/1985, säger att det är en förhastad slutsats att tro attskatteskalorna 1986 skall bli desamma som 1985. De måste på något sätt anpassastill inkomstutvecklingen. fortsätter: "Det är inte allssäkert att vi skall vänta med ett sådant skattebeslut fill . Ett sådantbeslut kan tas redan i vår." "Ju tidigare desto bättre", slutarintervjun med i detta avsnitt. Jag måste erkänna att jag känner en motvillig beundran förfinansministerns förmåga att hoppa från ståndpunkt till ståndpunkt iskattepolitiken. Mot den här bakgrunden blir naturligtvis dagens huvudfråga:Vad vill egentligen det socialdemokrafiska parfiet i skattefrågan? Vilken avKjell-Olof Feldts många ståndpunkter gäller som regeringens ståndpunkt?Och vilken kommer att gälla ? Vilken blir socialdemokratins skattepolitikunder kommande år, om ni vinner valet? Dessa frågor måste ändå besvaras avregeringsparfiets företrädare i denna debatt. Jag tror inte att det går att engång till föra väljarna bakom ljuset med dubbeltydiga budskap och allmänt talom svängrumspolitik. Låt mig också säga några ord om åretsspeciella jippo på skatteområdet, den s. k. skatterabatten. Finansministern hari olika sammanhang antytt att om löntagarna skötte sig och inte tog ut förstora lönehöjningar, skulle de belönas med en engångsskattesänkning i form aven skatterabatt på , att utbetalas lagom till semestern. Det skulleröra sig om en engångsföreteelse för . tycks emellerfid Kjell-OlofFeldt ha retirerat även från denna skattepolitiska ståndpunkt och antyder attlöntagarna kanske inte får någonting alls. Den mångomtaladereallöneförbättringen skulle alltså frysa inne även , och skulle haverera på ännu ett område. kan emellertid konstateras att de som på kortsikt skulle få litet glädje av skatterabatten ingalunda har gett upp hoppet. Iveckans nummer av LO-Tidningen sägs det att lovat att regeringen skall gåin med extra pengar till löntagarna så snart avtalen är klara. "Tanken harhela fiden varit att extrapengarna skall betalas ut på semesterlönen",skriver LO-Tidningen. Mot denna bakgrund skulle jag nu vilja frågafinansministern: När får löntagarna besked om hur stor skatterabatten blir?Vilka kommer att få den, och när kommer den att utbetalas? Eller har ni tänktatt svika era löften även till löntagarorganisationerna och dra fillbaka propånom en speciell skatterabatt ? 4 protokoll 1984/85:89-91 Vi i förordar i stället en långsiktigskattepolitik, med sänkta marginalskatter och ett fullständigt inflationsskyddav skatteskalan som viktigaste ingredienser. Vi avvisar också den nyafastighetsskatten. För att ytterligare stimulera till arbetsamhet ochsparsamhet vill vi dessutom ta bort förmögenhetsskatten på arbetande kapital iföretagen och lindra beskattningen av aktieutdelningar samt självfalletavskaffa löntagarfonderna. Vi anger exakt vilka skatteförändringar vi villgenomföra och vilka de statsfinansiella följderna därav blir. Vi tror inte påvidlyftiga skattesänkningspropåer utan genomtänkt finansiering. Sådana bidrartill att skapa orealistiska förväntningar, som i sin tur föder besvikelser ochpolitikerförakt. Osäkerheten om regeringens avsikter på skattepolitikensområde förstärks ytterligare av att regeringen nu avskriver den aviseradepropositionen om den kommunala ekonomin, trots att någon egentligmedelsanvisning vad gäller statsbidragen till kommunerna inte återfinns ibudgetpropositionen. Vi kommer från sida mot den här bakgrundeninte att gå in på den kommunala ekonomin i dagens debatt, men vi ser detinträffade som ännu ett uttryck för inkonsistensen i regeringens ekonomiskapolitik. Regeringen lämnar således viktiga frågorobesvarade. Hur påverkas t. ex. vår ekonomi av den fortsatta höga dollarkursen?1 budgetpropositionen har alla beräkningar gjorts utifrån en dollarkurs på8:69. ligger dollarn en bra bit över 9:50. Denna utveckling är sannoliktkortsiktigt positiv för vår export till , men den leder å andrasidan till ökade kostnader för den svenska utlandsskulden och får alltså i denmeningen genomslag i form av ett sämre budgetsaldo. majoritet,som ju har haft möjlighet att iaktta dollarkursens snabba stegring, har inte myckettill kommentarer till den dramatiska ökningen. Man tror att om inte expansioneni världshandeln skulle påverkas negativt, bör en minskad dollarkurs ge enpositiv verkan på svensk ekonomi. Skall man därav dra slutsatsen att enstigande dollarkurs får en negativ effekt på svensk ekonomi? Här ärfinansutskottets ordförande skyldig oss ett svar. Inte heller ibudgetavsnittet har finansutskottet gjort några beräkningar av effekterna påden svenska statsbudgeten av den stigande dollarkursen. Den enda kommentarenfinns på s. 47 i utskottets betänkande där det lakoniskt står: "Dessaförändringar förtar något av nedgången i budgetsaldot." Det vore avintresse för både riksdag och folk att få reda på litet mer idetalj hur man ser på effekten av den förändrade dollarkursen. Också här harArne Gadd skyldighet att sprida ljus över hur finansutskottets majoritet harresonerat - inte minst mot bakgrund av de senaste dagarnas dramatiska uppgångav dollarkursen. Min nästa fråga gäller vilken bedömning regeringen ochfinansutskottets majoritet gör av räntesatserna framöver. Räknar man med ettsjunkande ränteläge internationellt, vilket skulle bidra till ett lägreunderskott i bytesbalansen, eller fruktar man ett högre ränteläge medmotsvarande negativa effekter på såväl bytesbalans som budgetunderskott? Jag skall nu övergå till frågan omstatsbudgeten och budgetunderskottet. Det har förts en rätt omfattande debattom storleken på ochorsakerna till den minskning av budgetunderskottet som. regeringen redovisar ibudgetpropositionen. Denna diskussion återfinns också i det aktuellabetänkandet från finansutskottet. Låt mig då först konstatera att det såväl iregeringens budgetförslag som i oppositionspartiernas budgetalterna-fiv finnsförslag om engångsåtgärder, som har en positiv effekt på budgetsaldot. Sådanaåtgärder bör bedömas positivt från budgetpolitisk synpunkt, därför att de ledertill en kortsiktig förbättring av budgetsaldot och i motsvarande grad till ettlägre upplåningsbehov och lägre ränteutgifter. Det är viktigt attinte ge intryck av att sådana engångsåtgärder medför en bestående förbättringav budgetsaldot. Det gäller både förslag om försäljning av statlig egendom avolika slag, vilket återfinns i flera av partimotionerna från oppositionen, ochregeringens förslag om utflyttning av bostadslånen ur statsbudgeten. Det ärviktigt att få fram ett underlag för att kunna bedöma förändringen avbudgetunderskottet över . Det är därför nödvändigt attdiskutera hur det underliggande budgetunderskottet utvecklats, och jag kankonstatera att om man hade använt samma beräkningsgrund som närdet gäller att definiera det underliggande budgetunderskottet så hade detblivit /86. Det är ungefär sammabudgetunderskott som man räknade med i budgetpropositionen 1982, dvs. den sistabudget som mittenregeringen presenterade. blev budgetunderskottet 1982/83långt större, och det är viktigt att förstå orsakerna till denna försämring avbudgetunderskottet jämfört med prognosen i budgetpropositionen 1982. Statssekreteraren i har gettfinansutskottet en redovisning av budgetutfallet /83 jämfört medbudgetpropositionen. Det är framför allt tre poster som bidragit till denstarkt negativa förändringen. Det är för det första valutaförluster, i alltväsentligt orsakade av devalveringen, till ett belopp om sammanlagt 9,4miljarder kronor. Det är för det andra arbetsmarknadspolitiska åtgärder tillett belopp om 3,5 miljarder och för det tredje industripolitiska åtgärderuppgående till . Därutöver beslöt , som bekant, påhösten 1982 att upphäva vissa av de besparingar på statsbudgeten som hadebeslutats . Men där föreslogs vissainkomstförstärkningar. Den förändring av budgetutfallet i negativ riktningjämfört med budgetpropositionen 1982 som skedde är alltså i allt väsentligt ettresultat av beslut och åtgärder vidtagna av den socialdemokratiska regeringen. Låt mig slå fast att det rekordhöga budgetunderskottet1982/83 inte kan läggas mittenregeringen till last. Det är en följd av enmedveten socialdemokratisk budgetpolitik. Man valde att låta ett stort antalstatsutgifter explodera under det första budgetåret av mandatperioden för attdärmed få en större chans att redovisa en förbättring av budgetunderskottetunder de två återstående budgetåren i mandatperioden. Jag hoppas att deuppgifter som statssekreterare . Å. lämnade i finansutskottetoch som vi uppskattade kan bidra till att den här debatten nu kan ut. Vad som därefter har hänt med budgetunderskottet ärframför allt en funktion av en ganska kraftig ökning av statsinkomsterna. sin tur enföljd dels av den tillväxt i ekonomin som har skett , delsav de höjda skattesatserna. Ett ökat skatteunderlag och höjda skattesatser haralltså samverkat till att ge staten kraftigt ökade skatteintäkter. Däremot harganska litet hänt på utgiftssidan. De reella besparingarna i statsutgifterna ärsmå. Vår slutsats är därför att det hade varit värdefullt, om man hadeutnyttjat den relafivt positiva konjunktursituationen till attgöra ytterligare besparingar. Budgetunderskottet är alltjämt för stort, och detkommer att bli svårare att minska underskottet genom utgiftsneddragningar i ensämre konjunktursituation än den som rådde . Det är klokpolitik att göra besparingar , innan konjunkturen vänder. erkänner emellertid såväl regeringen somfinansutskottet att det krävs ytterligare åtgärder för att förbättrabudgetbalansen. majoritet framhåller i sitt förslag tillriktlinjer för den ekonomiska politiken att saneringen av den offentligasektorns finanser inte är avslutad i och med den budget som behandlas. Ensjälvklar fråga till finansutskottets ordförande och till finansministern ärdärför: Vilka åtgärder avser regeringen, och socialdemokraterna, att vidta föratt förbättra budgetbalansen, vilka utgiftsnedskärningar och vilkaskattehöjningar har ni tänkt er för att klara den långsiktiga budgetpolitiken?När ni nu låter kanslihusets alla experter nagelfara oppositionspartiernasbudgetalternativ in i minsta detalj, kan ni då inte använda några av dessa resurserför att få fram ett besked om vad det är för besparingar och/ellerskattehöjningar som regeringen har i bakfickan? Från sida upprepar vi i vår reservation våraförslag till besparingar i statsbudgeten, och vårt budgetalternativ måste givetvisutgå från det läge som har skapats av den budgetpolitik som densocialdemokratiska regeringen har fört . Vårt förslag innebärbesparingar på ca och skattelättnader på ca 4 miljarder,vilket leder till en bestående saidoförbättring på knappt 6 miljarder kronor.Därutöver föreslår vi vissa engångsåtgärder, som skulle bidra till enförbättring av statsbudgeten på 3-3,/86. De bådaandra borgerliga partierna tror sig kunna gå något längre såväl i fråga ombesparingar som i fråga om skattesänkningar. Vår bedömning är att deutgiftsnedskärningar som skulle behövas för att täcka statens inkomstbortfallpå grund av de föreslagna skattesänkningarna skulle leda till alltför storavälfärdsförluster i fråga om vård, utbildning och sysselsättning. Även om detre borgerliga partierna således har samma inriktning på budgetpolitiken medstörre besparingar än de som regeringen har föreslagit och med sänkningar avskatterna i syfte att stimulera arbetsamhet och sparande, så finns det ocksåskillnader i fråga om vilken takt vi tror det är möjligt att gå fram i.Samtidigt tvingas vi konstatera att det socialdemokratiska partiet hittillsinte har gett något besked om sina sparplaner. Vi menar att man bör ge väljarnabesked/öre valet om vad som väntar dem e/fer valet. Det är inte troligt attväljarna en gång till kommer att acceptera att socialdemokraterna bjuder påutgiftsökningar och skattesänkningar före valet, men tillhandahållerutgiftsnedskärningarna och skattehöjningarna efter valet. Vår ambition harvarit att redovisa ett ärligt och Den ohämmade socialdemokratiska löftespolitiken undervalrörelsen har satt förfärande spår efter sig. Det är därför vikfigt attinte skapa orealistiska förväntningar genom att nu ställa ut lättsinnigavallöften. Efter dessa principer har utformat sin ekonomiskapolitik och sitt budgetalternafiv. I motioner till årets riksdag skisseras enpolitik för välstånd och trygghet. De viktigaste delarna av denna politik är: främjakonkurrens och motverka monopol och regleringar samt underlättanyskapande och drivande av företag. Med dessa ord yrkarjag bifall till de reservationer i finansutskottets betänkande som upptar mittnamn. 5CARL-HENRIK (vpk): har vi alltså hört vilken polifik de treborgerliga partierna gemensamt tänker genomföra om de lyckas erövra majoritet iriksdagen vid valet . Det är en reakfionär polifik av en brutalkaraktär som vi i länge varit förskonade från. De borgerliga kallar detstrukturpolifik, men det är ju ett missbruk av begreppet struktur. Vad deföreslår är i huvudsak förändringar av fördelningspolitiken, som innebär att demycket rika och de högsta inkomsttagarna ges stora fördelar på alla övrigasbekostnad. De som drabbas och som den borgeriiga politiken alltså direkt riktarsig mot är den stora majoriteten av arbetare och tjänstemän.