prot · G80949 · 1984-12-31 00:00:00 — Det är problem som vi har tagit upp i vår motion och som jag hartryckt på här , nämligen den ökade transnationaliseringen av deninternationella kapitalistiska ekonomin, kapitalutflyttningen från ,den snabba ökningen av de svenska storföretagens produktion och antalsysselsatta arbetare i utlandet jämfört med inom . Det är problem somhar ett mycket bestämt samband med frågan om vår bytesbalans och vår betalningsbalansmed andra länder. Det kan man helt enkelt inte förbigå. Vår grundläggande ståndpunkt är att de problemen löser vibara genom att få till stånd en ökning av svensk produktion, genom att få allamänniskor i arbete. Jag tror att det hade varit intressantare om istället för att kritisera vpk-motionen hade ägnat mera tid åt att ta upp deborgerligas positioner. De har ju framträtt i utskottet, i sina motioner ochsina reservationer med just de båda attacker som jag talade om i mitt huvudanförande,angreppet på den offentliga sektorn och angreppet på fackföreningsrörelsen.Där är det nödvändigt att ge ett ordentligt svar från socialdemokratisk sida. Angreppen tog formen framför allt av angrepp på denrådande lönestrukturen. Den rådande vinststrukturen har man däremot inga somhelst synpunkter på. Man talar också om att pris- och lönebildningen måstekomma under kontroll. Priserna vill ju de borgerliga inte ingripa mot. Den endaslutsats man kan dra av deras ståndpunkt är att de vill reglera lönerna. Devill göra statliga ingrepp i fackföreningsrörelsens frihet. Det äranmärkningsvärt att man från socialdemokratisk sida icke harsagt ett ord till protest mot denna borgerliga linje. 16ARNE GADD (s) replik: Först än en gång till anser att de frågeställningar han tar upp är väsentliga. Men skulle manhårdra vad han säger, skulle det räcka för att behandla en endaproposition, nämligen den här, som då innefattar praktiskt taget all politik.Jag har alltså uppfattat dagens debatt så, att den skall röra sig kringregeringens proposition nr 40, som är en kommentar till och reaktion pålångtidsutredningen. Det finns inget negativt i att ta upp alla väsentligafrågeställningar som gjorde, men helst bör vi hålla osstill långtidsutredningen och dess problematik, tycker jag. ställer frågan: Vad innebär de härprinciperna för någonting, vad är det för politik man skall föra? Han säger atthan har fått meddelande från dem som har tagit del i utskottsarbetet om vad somhar skett där. Jag kan bara än en gång upprepa vad som framkommit i utskottet,nämligen att regeringen har fastslagit mål och riktlinjer, och utifrån detskall den kortsiktiga politiken byggas upp. Det är det det rör sig om. Jag ärförvånad över dessa ständiga frågor, som kanske inte hade behövt ställas omBengt hade varit närvarande vid utskottsarbetet. När det gäller den hemliga riktlinjen i fråga ombudgetunderskottet ville att jag skulle använda mina minuter tillatt läsa upp vad finansministern sagt; jag beklagar att jag inte gjorde detförra gången. Som ett exempel tar jag då proposition 40 s. 41; man fårrimligtvis ställa till ansvar för vad som står där. Jag läsernu upp det: "hävdar att budgetunderskottetbör reduceras till 1990 för att samhällsekonomisk balansskall uppnås. Utredningen drar också slutsatsen av sina analyser attfinanspolitiken bör vara stram och att särskildabudgetförstärkande åtgärder bör vidtas på i storleksordningen 6 miljarder krper år." Jag hoppasdet var detta jag sade i mitt första inlägg. Sedansäger som talesman för regeringen: "Jag ansluter mig till det i långtidsutredningenangivna målet att den offentliga sektorns finanser bör vara i balans 1990.Däremot kan de olika stegen i en långsiktig budgetpolitik inte preciseras påförhand." Det var mitt syfte med min kommentar i det härsammanhanget, ingenting annat. är faktiskt min tillmätta tid ute, men jagär övertygad om att , eftersom vi tillhör samma lag, kommer attkomplettera mitt inlägg, om så behövs. Den ekonomiska politiken på medellång sikt Man har åtskilliga gånger ifrågasatt detmeningsfulla i att göra s. k. långtidsutredningar. Man har ställt sig skeptisktill möjligheterna att över huvud taget anlägga ett långsiktigt perspekfiv påden ekonomiska politiken i en föränderlig värld och med ständigt nya ochoväntade förutsättningar. Man har också pekat på att den polifiska debattenoftast präglas av en stor kortsiktighet och att denna kortsiktighet tenderaratt fillta, ju närmare man kommer ett val. Det är möjligt att det har enbetydelse för de inlägg som gjorts tidigare här . Vidare är det naturligtvis så, att även långsikfigaanalyser när de blir tillräckligt osäkra upplöses i allmänna resonemang, som ärtill föga vägledning för den prakfiska hanteringen av den ekonomiskapolitiken, vilken dessutom just från den utgångspunkten inte kan låsas fast istela modeller på lång sikt. Även för den ekonomiska politiken gäller att denmåste uppfylla kravet på förmåga till anpassning till de nya och oftastoväntade förutsättningar som uppträder. Det är också därför som långtidsutredningen inte läggerfast den ekonomiska politiken i olika steg eller ett antal faser med exaktangivet innehåll. Dess huvuduppgift är att ange de förutsättningar, dvs. deutgångspunkter, vi har för den ekonomiska utvecklingen och därmed också för denekonomiska poHtiken. skall dessutom försöka anvisa vilkakrav som ställs på den ekonomiska politiken för att man skall kunna uppnå vissamål, och dessa antas då vara de mål som det råder en majoritet för i dennariksdag. Den nu aktuella långtidsutredningen innehåller i och försig en innovation. Man har försökt göra en s. k. dynamisk analys av vad som börhända under ett Den ekonomiska politiken på medellång sikt s. k. insvängningsförlopp från den nuvarande obalansentill en balans i ett långsiktigt perspektiv. Efter vad jag förstår har den härinnovationen i allmänhet tagits emot väl och föranlett en del tänkande närlångtidsutredningen har diskuterats som annars inte skulle ha kommit tillstånd. Det har sagts, framför allt från ochfolkpartiets sida, att det var fel av långtidsutredningen att inte anvisa varkonflikterna finns mellan de olika mål som ställts upp. Exempel på sådanakonflikter skulle vara kravet på utjämning kontra kravet på tillväxt och kravetpå full sysselsättning kontra kravet på låg prisstegringstakt. belyser målkonflikterna - det har dengjort - men den tar inte ställning till hur de skall lösas, eftersom detta ären integrerad del av den politiska processen. Jag vill hävda att om man skulleförlora sig i en diskussion av målkonflikter, bortsåg man från det som är detgrundläggande budskapet inte bara i långtidsutredningen utan även i denekonomiska debatt som vi försöker föra här i , nämligen att det går attförena full sysselsättning och tillväxt med ekonomisk balans. Olyckan äratt alltför många länder har sagt sig att detta inte är möjligt. De har gettupp sysselsättningsmålet när krav ställts på att den ekonomiska balansen måsteuppnås. Det är därför vi har sett som vår uppgift att inte bara genom allmänttal utan också i praktisk handling visa både att dessa mål är förenliga och attdet är nödvändigt att båda målen uppnås samfidigt för att vi skall kunna fåtillväxt, full sysselsättning och ekonomisk balans. Det kanske bästa beviset på att vi har rätt är att deländer i -och det är nu flertalet - som har underordnat den fullasysselsättningen övriga mål eller, rättare sagt, överordnat kampen motinflationen övriga ekonomisk-politiska mål visserligen har nått en lägreprisstegringstakt, men de har gjort det fill ett pris i fråga om utebliventillväxt och snabb ökning av arbetslösheten som gör att de nu är fångna i enfälla, där varje försök att återställa sysselsättningen och att öka dentillräckligt kraftigt så att arbetslösheten börjar minska kommer ikonflikt med ambitionen att hålla tillbaka inflationen. Det har med andra ordinte i något avseende kunnat bevisas att av låg tillväxt och högarbetslöshet har så att säga jagat ut inflationen ur det ekonomiska systemet. Istället sitter flera länder fast i en situation där det enda perspektivetframöver är att de antingen får acceptera en ökad arbetslöshet eller också - omde, med de institutionella förhållanden de har, skulle ge sig på att ökatillväxten - riskerar ny inflation. Det är alltså denna brist i den samtidigahanteringen av de ekonomiskpolitiska målen som framstår som uppenbar i enrad länder. Och det är en stor tragedi för och för hela världen attdenna stagnation har uppstått, som är ett av många skäl till attVästeuropa visar en tilltagande oförmåga fill industriell förnyelse ochanpassning. Motståndet mot ekonomisk förändring har blivit enormt stort i deländer där löntagarna genom bittra och svåra upplevelser har lärt sig att detenda alternativet till de jobb de har är i stort sett permanent arbetslöshet.Det bidrar till stagnationen och tillbakagången i att denindustriella förnyelsen så kraftigt motverkas. De här erfarenheterna gör att jag inte känner någon tvekaninför att vi skall fortsätta att driva vår linje, som innebär att man inte utanfull sysselsättning kan nå ekonomisk balans och att ekonomisk balans vid högarbetslöshet inte existerar, för i så fall har vi byggt in balansproblemen påett sätt som gör att vi har mycket små möjligheter att någonsin ta oss ur dem. Frågan är då: Finns de förutsättningar för en fortsattekonomisk tillväxt som leder till full sysselsättning och som samtidigtåterställer den ekonomiska balansen i ? Efter vad jag förstår göroppositionens talesmän sitt bästa för att beskriva läget så attförutsättningarna icke existerar. Enligt dem har ekonomi i enrad avseenden inte de egenskaper som gör att vi har en rimlig chans att uppnåde mål som långtidsutredningen satt upp. Lyckligtvis, herr talman, har oppositionen fel. Jag anseratt förutsättningar att uppnå denna relativt unika kombination avtillväxt och balans är stora. Jag skall försöka beskriva dem. Den allra viktigaste förutsättningen är faktiskt attekonomin har förmåga till anpassning och förnyelse. Jag vill hävda att vi, ävenom det finns egenskaper i den svenska ekonomin som i den traditionellaoppositionsdebatten - vare sig den är borgerlig eller nyliberal - framstår somomöjliga att förena med rörlighet och anpassning, tycks kunna övervinna desvårigheter som finns. Man brukar peka på att vi har en alltför stor offentligsektor, ett alltför högt skattetryck, alltför starka fackföreningar och enlönestruktur som inte är förenlig med förändring och förnyelse. Men då glömmerman bort -trots att detta i och för sig är sant så långt som då det gäller denoffentliga sektorn, skattetrycket och fackföreningsrörelsen - att det bland devästeuropeiska industrierna är den svenska industrin som har visat den absolut största förmågan till omställning, till förnyelseoch till utveckling. Vi har lyckats åstadkomma en industriell omställning somsåvitt jag förstår saknar motstycke, i varje fall i . Vi har förnyatstålindustrin, gruvnäringen och tekoindustrin, som förvisso har krympt, men somhar förnyats och utvecklats på ett sätt som gör att den tillhör både denkonkurrenskraftiga och den lönsamma delen av näringslivet. Och vi har med storasvårigheter och i och för sig stora kostnader för samhället lyckats anpassaäven varvsnäringen - där nu ytterligare ett svårt och smärtsamt steg måste tas- till en ny och mycket sämre marknad. Jag tycker vidare att det man nu ser hända i svenskindustri är att förmågan till förnyelse är större än vad de flesta av ossvågade tro bara . Vi trodde ju att industrikriserna under1970-talet skulle lämna efter sig stora hål i den svenska industristrukturen,som det skulle ta mycket att fylla igen. Men efter de här svåra åren har det nu kommit en period dåforsknings- och utvecklingsarbetet i svensk industri når nya rekordnivåer. Detvisade sig vid en internationell jämförelse att inte i något industrilandsätter företagen av en så stor andel av sitt förädlingsvärde för forsknings-och utvecklingsarbete som den svenska industrin. Investeringarna i industrinhar kommit i gång snabbare och mera kraftfullt än vad någon kunde förutsägabara . Vi räknar med en uppgång av industriinvesteringarnai år . Den ekonomiska politiken på medellång sikt Denekonomiska politiken på medellång sikt Prognoserna tyderpå en fortsatt lika stark uppgång. En industri som saknade framfidstro ochförnyelsevilja skulle inte åstadkomma en sådan investeringsutveckling, med 40 %på två år. Detnyetableras dessutom företag i i en utsträckning som aldrigtidigare. Enligt de uppgifter som finns fillgängliga skulle bara 65 000nya företag startas i . Det skulle inte heller ske i ett näringsliv somkände att framtiden var osäker och svår och som tyngdes ner av skattebördor ochen allmän brist på utvecklingsförmåga. Dettredje som jag skulle vilja peka på är följande. Visst har vi problem medlönebildningen och kostnadsutvecklingen i , och jag skall återkomma tilldet. Men ändå har den svenska arbetsmarknaden visat sig ha en i internafionelljämförelse mycket stark förmåga att anpassa reallönerna till sämre konkurrens-och produktivitetsförutsättningar. Det är i mycket få industriländer som dethar gått att sänka reallönerna , som har skett i . Det äringenting att glädja sig över, sett ur löntagarnas synpunkt vad gäller deraslevnadsstandard. Men det är uppenbart att utan denna snabba och kraftigaanpassning av reallönerna fill sämre konkurrensförutsättningar hade de härtidigare tendenserna inom industrin och näringslivet inte kommit till stånd, ivarje fall inte alls i samma utsträckning. Det har också visat sig möjligt attunder denna process nå en kraftig förbättring av lönsamheten, praktiskt tageten fördubbling av vinsterna . Närdet slutligen gäller förmågan till anpassning och förnyelse vill jag bara pekapå att bättre än något annat industriland har anpassat sig till nyaförutsättningar beträffande energiförsörjningen. Oljeförbrukningen i Sverigehar minskat med på tre , från en konsumtion på 25miljoner fill ca . Bakom detta ligger en rad olikaförutsättningar, som har skapats inte bara utan under enlång följd av år, och det är framför allt kärnkraftens utbyggnad. Men bakomligger också en snabb anpassning till höjda energipriser i form avengergisparande och övergång till andra, alternafiva energikällor. Här har vien av de väsentligaste konkurrensförutsättningarna : Vi har delägsta energipriserna i världen vad gäller industrins energibehov. Såsammanfattar jag denna del av långtidsutredningens resonemang när det gällerförutsättningarna för tillväxt och ekonomisk balans uttryckt i förmågan tillanpassning och förnyelse. Då fylls jag med betydande fillförsikt också införden framtida utvecklingen. Detandra problemet som ingår i de förutsättningar som måste skapas inför framtidenär att få bukt med det stora sparandeunderskottet i . Det man framförallt inriktar sig på, med rätta, är den offenfiiga sektorns underskott. Visardå utvecklingen att vi har förmåga att minska dettasparandeunderskott? Svaret är ja. Den offentliga sektorns underskott 1982 iform av finansiellt sparande motsvarade av den svenska bruttonationalprodukten.I år har vi minskat underskottet fill . Detta visar sig också ibudgetunderskottets utveckling. Låt mig säga till deborgerliga företrädarna, som gång på gång hävdar att nedgångeni budgetunderskottet inte är ett uttryck för en reell förbättring av sparandeti landet, att det visas genom förbättringen av det finansiella sparandet iförsta hand. Dessutom: Skulle vi rensa budgetsaldot, budgetens inkomst- ochutgiftssida, från effekterna av alla engångsåtgärder som har vidtagits avtidigare regeringar och den nuvarande regeringen, har utvecklingen sammainnebörd. Budgetunderskottet, rensat från alla engångsåtgärder, var 81miljarder /83, och det är 64 miljarder innevarande budgetår. Detär en nedgång med 17 miljarder. Detta gör, herr talman, att jag med visst fog kan hävdaatt de krav på budgetunderskottets minskning och förbättring avsparandesituationen i landet som ställs under den s. k. insvängningsfasenenligt långtidsutredningen har vi uppfyllt med råge. En förbättring avsparandet inom den offentliga sektorn med nästan 20 miljarder räckergott och väl till för den neddragningstakt i sparandeunderskottet somlångtidsutredningen föreställer sig är nödvändig, nämligen en minskning med 6miljarder kronor . Jag hoppas att jag inte behöver höra fler frågor om denlångsiktiga inriktningen när det gäller den offentliga sektorn. harnu slagit fast att den offentliga konsumtionen skall kunna öka om året.Vi är också inne på den banan. väntar vi att den offentliga konsumtionenökar med , nämligen med 0,6-0,. Utsikterna är ungefärdesamma. Även om detta är knaggligt, svårt och besvärligt tyckerjag att vi, genom de insatser som har gjorts av regeringen ochriksdagsmajoriteten, också här har kommit in på en sådan bana att det framgåratt förmår anpassa sig till det nödvändiga kravet på en sanering av denoffentliga sektorns finanser och en minskning av sparandeunderskottet. Attdetta också visar sig i att bytesbalansunderskottet har försvunnit mellan 1982och 1984 är bara följdriktigt och konsekvent. Jag måste ställa en fråga till de borgerligapartierna när det gäller budgetunderskottet. Vi utsätts i regeringen för kritikför att vi minskar budgetunderskottet för litet, för att vi inte ställertillräckligt hårda krav på framfiden. Men samfidigt blir situationen alltmermystifierande i fråga om hur en borgerlig budgetpolitik skulle se ut. De borgerliga säger i sin reservation att det mestangelägna nu är att sänka marginalskatterna och skatterna på arbetande kapital.Såvitt jag förstår betyder det sänkt inkomstskatt, sänkt förmögenhetsskatt,möjligen också sänkt bolagsskatt och att vinstdelningsskatten skall försvinna.Dessutom utlovas sänkta energiskatter, avskaffande av fastighetsskatten ochomsättningsskatten på akfier osv. Om jag mycket lågt beräknarinkomstbortfallet genom de skattesänkningar som de borgerliga utfäster löftenom visar det sig att det skulle uppgå fill . Dessutom tycks de borgerliga vara beredda att gå ut ochsäga till folk att de skall minska budgetunderskottet med 10 miljarder. Detbetyder att utgifterna för staten måste skäras ned med ien första omgång. Efter alla krav på preciseringar och beskrivningar av hurregeringens politik bör se ut är det i någon mån angeläget, när vi diskuterarden Den ekonomiska politiken på medellång sikt Den ekonomiska politiken på medellång sikt långsiktigainriktningen, att de borgerliga anger var de skall hämta 25 miljarder i nedskärningarav statsutgifterna. har ni gjort en enda sak: ni har bidragittill ytteriigare höjningar av statsutgifterna. Senast gällde detbidragsförskott, och jag fick då lära mig att de borgerliga parfierna,tillsammans med kommunisterna, lägger på 40 milj. kr. Om det skulle vara ettbidrag till budgetsanering verkar de ha missförstått innebörden av sina egnabeslut. Det tredje problemet som vi har att lösa - det är nogriktigt att det är det svåraste, och det framställs av långtidsutredningen somen central fråga för framtiden - är hur vi skall kunna uppnå enkostnadsutveckling i produktionen som inte bara är låg absolut sett utan somhelst också måste vara lägre än i vår omvärld. Att den måste vara lägre följerav att vi har ambitiösa mål när det gäller tillväxten och sysselsättningen, ochdet förutsätter en balanserad ekonomi. Här finns det anledning till begrundan. Jag håller med demsom anser att vi bör närmare analysera den svenska modellen för lönebildningenoch diskutera alternativ till den. Ä ena sidan är det uppenbart att ungefär från 1975fram till 1982 hade högre lönekostnadsstegring än omvärlden. Oberoende avkonjunkturutvecklingen och av den ekonomiska politiken var den ett par treprocent högre i . Det var detta som ledde till att denreallönesänkning som sedan skedde i huvudsak fick åstadkommas genomdevalveringen. Det är ingen bra metod - det är vi nog ense om. Å andra sidan kunde vi 1983, efter den devalvering som dågenomfördes, konstatera att den gången accepterade lönebildningen - låt miguttrycka saken så - mycket snabbt en situation där reallönerna skulle sjunkaoch vinsterna stiga. Det skedde, vilket är intressant att konstatera, genom encentral uppgörelse på lönemarknaden, där alla var överens om att man fick ta dekonsekvenser som devalveringen hade på reallönerna. 1984 däremot blev det en återgång till den tidigaretrenden. ligger vi i vårt land återigen ett par procent över omvärlden närdet gäller utvecklingen av våra lönekostnader. Detta har föranlett de borgerliga partierna, och även ettantal ekonomer, att säga att vi måste ha en ny modell för lönebildningen - dengamla har kapsejsat. Och tolkar jag rätt vad det är man kräver, så är det attvi måste ha ett lönebildningssystem där man uppnår tre ting: För det förstamåste ungdomslönerna sänkas. För det andra måste vi ha större löneskillnaderöver huvud taget. För det tredje måste lönen sättas enligt produktiviteten-omdet är för den enskilda löntagaren eller för en grupp av löntagare har jag inteklart för mig. I och för sig, herr talman, är detta ett korrektåtergivande av Svenska arbetsgivareföreningens ståndpunkt, åtminstone den somdrivs framför allt av . Man vill ha en lönesättningspolitiksom utgår från det enskilda företagets förhållanden, helst från den enskildaindividens produktionsförutsättningar och lönsamhet. På varje löntagare skalldet sättas en prislapp: Detta är du värd. - Det hela beror på hur mycket mankan produceraoch vilken vinst detta ger det företag som vederbörande arbetar i. Jag tror att det här strider mot de enklastemarknadsekonomiska resonemang. Det råkar dessutom strida mot vanlig mänskligsyn på hur löner skall sättas. Jag menar att marknaden kommer att hela tideneftersträva-och skall eftersträva - att lika arbete ger lika lön. På samma sättsom likvärdiga produkter skall ha samma pris, så kommer marknaden - det visarockså erfarenheten - att sträva i den riktningen, att utför man samma arbete,skall man ha lika lön. Detta gäller då oberoende av vilken vinst arbetet råkarge det företag som anställer vederbörande. I de samhällen där man inte harstarka fackföreningar, inte har centrala förhandlingsmodeller, får man också upplevaatt principen om lika lön arbetar sig igenom systemet. För löntagarna iallmänhet är det nog den enda princip man kan ställa upp bakom och somförefaller rimlig ur rättvisesynpunkt och ur prestationssynpunkt. Man frågar sig också: Om det skall vara en lönesättningföretag för företag, utmätt efter produktivitet, hur skall vi då hantera de 1,5miljoner människor som är anställda inom den offentliga sektorn? Hur skall viprismärka byråchefer och vaktmästare och kontorister - och för den delen ocksåriksdagsmän? Hur skall vår produktivitet mätas för att vi skall få enmarknadsmässigt riktig lön? Detsamma gäller i väldigt hög grad tjänstesektorn,som inte heller har något samband mellan arbetsinsats och produktivitet på detsätt som man kan ha inom industrin. Vidare vill jag säga att den princip som ändå omfattasallmänt - inte minst av ett borgerligt parti, - att vi skalleftersträva en utjämning av löneförhållandena mellan män och kvinnor går inteatt förena med den lönebildningsmodell som beskrivits. Det ligger också någonting märkligt i den snabbaomsvängning som detta skulle innebära i synen på de fackliga organisationernasroll. har de borgerliga partierna och arbetsgivarna krävt vad mankallat samhällsekonomiskt ansvar hos de fackliga organisationerna. Denlönebildningsmodell som man nu för fram har bara en enda innebörd, nämligen attvar och en skall ta ut så mycket han eller hon kan i det företag där manarbetar. Men alla vet ju att det inte går att tillämpa principen omövergripande samhällsekonomiskt ansvar ifall man skall förhandla företag förföretag eller individ för individ. görs det i den reservation som här presenterasen 180-graderssväng tillbaka till talet om samhällsansvar genom att man förfram idén att löntagarna skall fås att ta ett ansvar för sysselsättningen pådet sättet, att de själva betalar vad arbetslösheten kostar.