prot · G809162 · 1984-12-31 00:00:00 — Jagskulle kunna förstå integreringen om man så att säga utgick från de här barnensbehov av speciell metodik och pedagogik och om personalen anpassadeundervisningen till alla barn. Det kanske infe vore något dåligt, det vorekanske bra om alla barn fick del av den metodiken och den pedagogiken. Men sågör man inte, man utgår från en annan metodik och en annan pedagogik som ävenskall gäHa för dessa särförskolebarn. Och den specialutbildade personalen - medsin stora erfarenhet, fackutbildning, osv, - skall bara finnas i periferin somstöd och som något slags resurspersoner. Jagkan instämma i vad sade - vi har ju också en gemensamreservation till utskoftsbetänkandet i denna fråga - att de barn som integrerasbHr ofta väldigt ensamma barn. De blir geografiskt, rumsligt integrerade, mende blir ensamma på den här avdelningen. För att man skall kunna integreras ochkänna självkänsla och säkerhet måste man i största möjliga utsträckning få enmöjlighet att träna'och vara utifrån sina egna villkor. Först när man harblivit helt säker och kan något, efter sina egna förutsättningar, kan man gesig ut och tävla med alla andra i samhället. Jagtror att de här barnen verkligen behöver träna på egna villkor och inte alltidvara de som gör allting långsammast och sämst i gruppen. Det kan inte vara lättför ett barn att redan upptäcka att man är den som gör sakerlångsammast och sällan bäst. Man måste först få träna och vara bra i den egnagruppen. Sedan orkar man ut och ta kampen med de andra. Jag yrkarbifall till reservation 2 till detta betänkande. 4 ()replik: Jag tror inte att man behöver dramatisera frågan om huvudmannaskapetför särförskolan alltför mycket. Det går aff följa både ochMargö i långa stycken av deras resonemang, kanske hela vägen. Menden som lyssnar noga skall nog finna att det går nästan lika bra att vända pådet. Säger man ungefär tvärtom låter det lika logiskt och rimligt. Verklighetenär att såväl särförskolan som särskolan vetter åt två håll, och måste göra det;åt kommunens skola och förskola och åt landsfingens omsorgsvård. Egentligenhandlar det rätt mycket om vem som praktiskt skall administrera det samarbetemellan två huvudmän som fakfiskt är nödvändigt för de här barnens skull. Nufår , om vi så önskar, tillfälle att aktualisera den här frågan engång tHl, Vi kommer att få en särskild proposition rörande särskolan. Då är detinte alls i vägen atf ta upp även särförskolans problem en gång till. Jag hardärför tyckt att den här frågan inte är värd alltför mycket dramatik. Margö oro för vad som kan följa av en alltför djärvutvidgning av personkretsen för omsorgslagen tror jag delas av rätt många ochdärför är värd én liten kommentar. Om man befarar att dagcenterverksamhetenskulle bli en bekväm utväg när vi inte ids vara tillräckligt nitiska i att fåut dem det gäller i riktigt arbete, bör man betänka att den risken är densammaför de förståndshandikappade och för alla andra. Den gruppen handikappade ärockså habiHteringsbar och rehabiHteringsbar i mycket större utsträckning än mantrodde 1967, Målet är även där aft de skall komma ut i riktigt arbete. Riskenaft dagcentret skulle bli en sorts undanflykt är lika stor och i så fall intebättre där. Dessutom tror jag inte att risken är särskilt stor. Det är intesärskilt frestande för huvudmännen, de som har ansvaret, att sättadagcenterverksamheten i stället för introduktion i riktigt arbete, där detsenare över huvud taget är möjligt, Dagcenterverksamheten är den dyra ochbesvärHga verksamheten, som de får finansiera helt och hållet. Syftet medalltsammans, även med omsorgslagen, är att så många som möjligt i stället skallkunna försörja sig själva. Ur allas intresse sett är detta den bättre vägen,och frestelsen atf avstå till förmån för något bekvämare är nog inte särskiltstor, Iövrigt behöver man inte, som somliga uppenbarligen gjort, befara att omsorgernai den här lagen kommer att missbrukas. Det finns ingen som i onödan efterfrågarden sortens omsorger som vi här skall tillförsäkra dem som verkligen behöverdem. Det är inte någonting som man är glad åt att kunna göra anspråk på. Det ärnågonting som man accepterar att man är tvungen att göra anspråk på, och riskenför missbruk är mycket liten. 5 (vpk) repHk: När det gäller tillgången på arbete har handikappade en speciellt svårtutsatt situation. Det kan vi se av hur många handikappade som anmäler sig fillarbetsförmedlingarna och hur många som lyckas få jobb. Arbetsmarknaden är enstatlig angelägenhet och verksamheten med dagcenfer en -den kan även vara en landstingskommunal angelägenhet. Det kan ligga en vissfara i - bl, a, beroende på vilken statsmakt vi så aft säga har - om man frånstatens sida för över mer ansvar till kommunerna och tar bort statsbidrag ochannat. Då kan def finnas en risk för att staten så atf säga avsäger sigansvaret för atf skaffa jobb åt dem som särskilt behöver det och i stället föröver ansvaret till kommunerna, I den situationen är det lättare att placeranågon på dagcenter, allra helst om man har en lagstiftning i ryggen som sägeratt studier, arbete och plats på dagcenter är i stort sett likvärdiga. De riskerna finns, och demfår man alltså inte blunda för, I goda fider kanske man inte behöverhysa sådana här farhågor, men när man ser ett , ständigt hot mot denoffentliga sektorn och när det gäller fillgången på arbete, är det faktisktinte särskilt konspiratoriskt atf uttala farhågor för vad sådana här lagar iförlängningen kan leda fill. Jaghar väldigt svårt aft tro att Carlshamre skulle kunna tänka sig att man förnågon annan grupp i samhället - jag nämnde exempelvis kvinnor - skulleinföra en sådan här lagstiftning. Närdet gäller gruppen svårt psykiskt utvecklingsstörda är det tyvärr så att vi -vare sig vi vill det eller inte - måste acceptera aft det finns vissa som harett så svårt handikapp aft de aldrig kommer atf kunna göra något produktivtarbete. Men för den skull har de i alla fall rätt till en meningsfylld tillvarooch en tillvaro ute i samhället bland andra människor. För dem är den här lagenett stöd - en garanterad plats på ett dagcenfer. 6 ()replik: Def är just detta, Margö , som är problemet. Det finns - ochvi skall realistiskt medge atf det kommer att finnas - en större eller mindregrupp kvar som vi inte lyckas habilitera fill möjlighet att utföra ett vanligtförvärvsarbete. Men detta är icke på något sätt specieHt för deförståndshandikappade. Om - jag säger bara om - de farhågor som MargöIngvardsson hyser över huvud taget har någon grund för sig, gäller de i exaktsamma utsträckning förståndshandikappade som andra svårt handikappade. Det ärdärför jag har så svårt aft se logiken i att man säger atf man accepterardagcenterformen som en tänkbar omsorg bland andra för förståndshandikappademen är mycket tveksam fill atf låta den gälla någon annan grupp, som på grundav ett annat handikapp befinner sig i exakt samma situation, Anf.7 MARGÖ (vpk) replik: Jag är överens med , Även för denna grupputvecklingsstörda finns risken aft de som skulle kunna klara av ett arbete istället blir placerade på ett dagcenfer. Det tror jag inte är ovanligt. Mendenna omsorgsform kan ändå behövas som skydd för att de som aldrig kan utföraett produktivt arbete ändå får en meningsfylld fillvaro. Men just därför attdessa risker finns med den här sortens lagstiftning tycker jag infe att man nuhelt automatiskt skall utvidga detta till fler grupper. Def är i stället klokt somutskottet sagt att man först ytterligare måste se över vilka särskilda omsorgersom olika handikappgrupper behöver. 8 (): De vägledande målen för samhällets stöd tillhandikappade har sammanfattats med orden integrering och normalisering. Detinnebär aft människor med handikapp skall ingå i samhällets gemenskap och skallfå samma livsvillkor som andra. I det handlingsprogram som arbetades fram införFN:s handikappår citeras detta mål med gillande, och det konstaterades att detråder stor överensstämmelse mellan målen för svensk handikappolitik och deftema FN ställde upp för , nämligen full delaktighet och jämlikhet. Detta handlingsprogram kom fill under den förra borgerligaregeringens tid i brett samarbete med handikapprörelsen och den dåvarandeopposifionen. Det lades fram för som skrivelse av densocialdemokratiska regeringen. Vi har sålunda alla ett gemensamt ansvar för atfleva upp till denna målsättning. Allmänna mål och vackra formuleringar är emellerfidförhållandevis lätta atf åstadkomma. Aft förverkliga dem i ett bistertekonomiskt klimat är svårare. Def är då den mångomtalade politiska uppgiftenaft prioritera sätts på prov. Det handlar om atf bestämma sig för vad som ärviktigast bland allt som är viktigt. Det borde infe vara svårt att komma fram fill atf derasrätt och rättigheter som inte klarar sig utan dagligt stöd borde komma högt upppå denna prioriteringslista. Om vi menar allvar med fal om likabehandling, omaHas lika värde, om allas rätt fill delaktighet i samhällsgemenskapen och omallas rätt till arbete, osv. -dä är det i första hand dem vi bör tänka på sominte utan hjälp kan ta för sig av dessa rätfigheter. Till dem hör handikappade, främst barn och ungdomar. Deoch deras föräldrar behöver få vår hjälp - ekonomiskt, rättsligt och mänskligt- för att ge innehåll åt talet om full delaktighet i samhällsgemenskapen. Det finns brister i den lag som reglerar deras rättfill särskilt stöd, omsorgslagen. Därför tillsattes en utredning meduppgift att föreslå en reform på detta område. Den utförde eft omfattande ochgediget arbete. Näsfan fio år efter det att utredningen tillsattes kommer enreform aft träda i kraft. Men om den kan användas def slitna uttrycket aff detbidde en tumme. Av den ambitiösa ansatsen att ge alla handikappade medsärskilt behov rätt fill stöd och hjälp har blivit ett litet tillägg i lagen avtvå små grupper. Det är bra aft det steget tas men varför bara def? Hur kundedef bli så? Ansvaret för det. faller tungt på socialministern. Jagtror att det kan förhålla sig så, atf socialministern för sent ägnade intresseåt denna fråga. Attityden från den nytillträdda socialdemokratiska regeringenstalesmän gentemot landstingsmän och människor i omsorgsvården var, aft det därmed en ny omsorgslag kan ni glömma. Efter allt utredningsarbete, efter ettpositivt mottagande från landstingen och handikapprörelsen och efter detomsorgsverksamhefen i långa stycken börjat organiseras efter utrednings- förslagets intentioner,blev det första beskedet atf alltihop nog kunde glömmas. Det väckte naturligtnog förstämning, oro och ilska. Först ett drygt år efter det att densocialdemokratiska regeringen tillträtt tog man tag i frågan. Först i december1983 tillsattes en beredningsgrupp, Def är resuHatet av den beredningensarbete, som vi nu fått till behandling. Resultatet är som sagt magert,Omsorgskommifféns förslag har illa förvaltats av beredningen. Det bidde somsagt en tumme. Utöverpsykiskt utvecklingsstörda, som redan omfattas av gällande omsorgslag, förs hitpersoner med barndomspsykos samt personer med förvärvad hjärnskada vilka däravfått ett betydande och bestående begåvningshandikapp, Def är självklart atfdessa grupper behöver få del av de särskilda omsorger som lagen garanterar. Detallvarliga är att stora grupper, främst svårt handikappade barn och ungdomar,inte kommer att omfattas. Skälenför detta är, som också har utvecklat, dunkla. Socialministernhänvisar i propositionen till en splittrad opinionsbild blandremissinstanserna. Det är faktiskt den obotfärdiges förhinder. Det finnsnämligen en överväldigande uppslutning kring omsorgskommitténs förslag, 19landsting tillstyrker. Flera av de övriga har bara marginella invändningar.Handikappförbundens centralkommitté tillstyrkte. Det är nästan sällsynt med ettså posifivt mottagande i en utredning i ett kontroversiellt ämne somomsorgskommitténs förslag fick, DHR var och är däremot emot lagen påprincipiella grunder, DHR vill inte ha, som det heter, en särlag. Med stöd avbefintlig lagstiftning - socialtjänstlagen och hälso- och sjukvårdslagen -skall också de handikappade få det bistånd som i det enskilda fallet behövs,anser DHR, Det är en förståelig och respektabel ståndpunkt. Men på goda grunderkan man nog misstänka att det för många enskilda handikappade skulle vara tungtatt hävda sin rätt utan den filläggslagsfiffning som omsorgslagen innebär. Dennaåsikt kan heller inte regeringen krypa bakom för att ursäkta ett snåltlagförslag. Man har ju nämligen bestämt sig för en tilläggslag. Jag tror attdet är eft rikfigt vägval. Men man har stannat efter endast eft litet steg inpå den vägen. Regeringensnjugga inställning till de handikappade kan infe heller vara dikterad avekonomiska skäl. Många landsting har redan utvidgat sin habiliteringsverksamhetatt gälla fler grupper än dem som lagen nu kommer atf omfatta. Främst gällerdet de rörelsehindrade. Regeringens lagförslag kan därför snarare sägasbegränsa än utvidga de handikappades rättigheter, I formell mening är lagen enutvidgning. Men landsfing som trott sig vara förutseende och organiserat sinomsorgsverksamhef efter vad som växt fram som en allmän mening iomsorgskommiffén, finner aft regeringen nu vill reducera deras ansvar för dehandikappade. Det är bara aft hoppas att landstingen inte bryr sig om det. Det skullekunna försätta många handikappade i en svår situation. Jagsade atf jag trodde atf socialministern intresserat sig för denna fråga försent och aft det kunde vara anledningen till debaclet med omsorgsreformen, Defär en positiv tolkning av det som förevarit. Det var möjligen så, aft när socialministernupptäckte hur bristfälligt beredningens förslag till ny lag var, hade fidenrunnit ut för att arbeta fram en bättre variant. Och står vi här och fårförsöka göra det bästa av situafionen. Mot denna bakgrund var det självklart för oss ifolkpartiet att arbeta för en utvidgning av personkretsen i omsorgslagen. Vitror att det vore förhållandevis lätt att utvidga kretsen medrörelsehindrade barn och ungdomar. Jag har därför föreslagit aft lagen skulleomarbetas i den riktningen och aft regeringen därefter så fort som möjligt fickåterkomma med förslag om ytterligare utvidgning i syfte att inkludera aUa medbehov av särskilda omsorger. Det har emellertid funnits intresse från utskottetssocialdemokrater att medverka till en snar fortsättning av den endast inleddareformen. Man har insett aft vårt krav på en omsorgslag som omfattar alla medsärskilda behov var ett starkt underbyggt krav. Utskottet har därför kunnatenas om ett tillkännagivande på den här punkten. Med anledning av motionernafrån , och föreslår utskottet att hosregeringen begär, att den lägger fram förslag till en sådan utvidgningav omsorgslagen att alla barn och ungdomar med särskilda behov kommer attomfattas. Utredningsarbetet skall enligt utskottet inriktas på att precisera vilkagrupper som bör omfattas av lagen och belysa behovet av kompletterandesärskilda omsorger. Utskottet understryker kraftigt att utredningsarbetet börbedrivas skyndsamt. Den revidering av lagen som föreligger skall alltså sesendast som ett första steg. Den träder i kraft . Det bordedärför vara möjHgt - jag delar på den punkten förhoppning -atf också fatta beslut om den ytterligare utvidgning avomsorgslagen som nu föreslås uttala sig för. Handikapprörelsen har vädjat om en sådan enighet. Vi harlyssnat på handikapprörelsen. Hade socialministern i samma utsträckning gjortdet, hade vi väl kunnat ha en omsorgslag för alla berörda grupper. På ett par andra punkter har däremot inte utskottet kunnatbli helt enigt. Det gäller huvudmannaskapet för förskolan för utvecklingsstördabarn. Ansvaret för den föreslås gå över fiH kommunerna från landstingen. Motdetta anmäler och vpk avvikande mening. Jag vill säga att jag har förståelseför den oro som ligger bakom reservationen,.Reservanterna pekar på risken attkommunerna inte har förutsättningar aff ge dessa barn den omfattande hjälp debehöver. Själva förändringen kan också väcka oro. Jag vill därför starkt strykaunder vad utskottet säger om landsfingens ansvar också i fortsättningen fördessa barn. Landstingen bör, säger utskottet, "svara för vissaspecialinsatser som kan vara svåra atf vidmakthålla inom ramen för denkommunala barnomsorgen. Utskottet vill understryka, atf den pegagogiskaverksamheten för förskolebarnen inte får försämras genom aft förskolan upphöraft vara en del av särskolan". Ansvaret för aff barnen kommer i åtnjutande av förskolaoch kostnaderna för det åvilar i fortsättningen kommunerna. Men landsfingen haransvaret för att de resurser de besitter ställs till kommunernas förfogande, Imånga fall betyder det säkert attkommunerna inbördes och kommunerna och landstingen måste samarbeta om dennaförskoleverksamhet, Iproposifionen föreslås vidare att de särskilda vårdhemmen och specialsjukhusenskall avvecklas. reserverar sig på den punkten. Skillnaderna mellanutskottet och reservationen är emellertid hårfin, I båda texterna stryks underaft denna avveckling måste ske varsamt och på den enskildes villkor. Låt migcitera utskottet: "Utflyttning från vårdhemmen måste ske med varsamhet ochmed hänsynstagande fill och efter samråd med varje enskild individ. Det fårinte bli så aff utvecklingsstörda mot sin vilja tvingas flytta från sin invandamiljö till en ny och kanske skrämmande omgivning," Detta sägs ocksåordagrant i reservationen. Dessutom läggs där fill, att planeringen inte börinriktas på total aweckling. Skillnaderna i uttryck och synsätt är alltsåliten. Jag beklagar, atf ansåg att reservation är nödvändig ochyrkar avslag på den. Jag skall närmast säga som det är, att jag tror att vihade bort komma fram till en gemensam skrivning. Som ordförande i utskottet serjag det som eff litet misslyckande aff så int-s skedde. Jag vill till slut fästa uppmärksamheten också på två andra punkter ibetänkandet. Utskottet föreslår nämligen att det som i propositionen benämnsgrupphem i fortsättningen skall kallas gruppbostad. Det kan förefalla vara enliten fråga. Men på ett psykologiskt plan har den betydelse. Ändringen strykernämligen under betydelsen av ett självständigt boende. Det skalltillhandahålla är inte instifufionsboende, utan egen bostad - låt varakompletterad med det stöd och bistånd i och kring bostaden som deutvecklingsstörda behöver. Utskottetgör ytterHgare en ändring i regeringsförslaget. Det rör rätten att självuppbära sin pension och betala avgifter för kost och logi. Utskottet gerregeringen till känna, aft också utvecklingsstörda som bor i gruppbostad självabör få uppbära sin pension i stället för aff den, som , går till vårdgivaren.Vårdgivaren får i konsekvens därmed ta ut avgift för kost och logi. gör är atf ta ytterligare steg i riktning mot likabehandling och fulldelaktighet för de utvecklingsstörda. Jag yrkar bifall till utskottets hemställan i betänkandet och avslag påreservationerna. 9 ()replik: Vi har kommit i ett något egenartat debatfläge. Jag har här företrättmoderata samlingspartiet som på två punkter anmält reservation till detbetänkande som socialutskottets ordförande helt står bakom.Ändå förefaller det som om jag har en mer positiv uppfattning om betänkandet änutskottets ordförande. Jagvill inte aff någon skall tro att vi betecknar detta som enobetydlig, bagafellartad reform - att det bara bidde en tumme. För mig är dettafaktiskt en stor reform. Anledningen fill att jag har varit angelägen att allahandikappgrupper som har behov av def skulle omfattas av lagen är just att detär en bra lag. Annars kunde det just ha gjort detsamma. protokoll 1984/85:162 Nr 162 en väsentligt mycket bättre lag än den som skall ersättas. den personkretsenär en fråga, men hela andan i lagen, hela listan över omsorger 5 iuni 1985 ""erbjuds är det stora och viktiga, I den andra biten - hur många som skall omfattas -har vi ju lyckats komma fram till en, som jag hoppas. Ny omsorgslag tämligengod samsyn. Jag tror liksom att vi nu klarar den. Vadsedan gäller vårdhemmen kan det nog tyckas atf skillnaden både till innehåH ochuttryckssätt är liten -1, o, m, hårfin, sade utskottets ordförande - mellanreservanter och utskottsmajoritet. Och den kanske är hårfin, Def är baraprincipen det gäller, och det är inte alla som tycker att det är så viktigt medprinciper, Anfingen har utskottsmajoriteten lagt fram ett förslag som man troroch möjligen hoppas aldrig kan komma att genomföras fullt ut därför atthänsynen fiH de enskilda personerna skall omöjliggöra det - man skall ju intefa i för hårt - eller också har man lagt fram det i vad jag uppfatfar närmastsom terapeutiskt syfte, men terapeutiskt med syfte på beslutsfattare ochhandläggare. När man ser de tunga, svåra fallen är def skönt att kunna säga vill avskaffa dem - för det är det man egentligen vill, om man skallavskaffa den enda vårdform vi hitfills har haft som fakfiskt har kunnat hjälpade allra svåraste fallen. Dettaär inte så hårfint. För mig är det en ganska viktig gräns. Men huvudsaken äratt jag tycker att det här är en viktig handikappreform, ett betydelsefulltsteg på en väg där vi vandrar långsamt men ändå kanske så gott vi kan, Anf.10 () replik: Allting är relativt här i livet. Det kan ju vara så, att jag hadestörre förväntningar på den här reformen än vad hade. Jagtycker inte att det som utskottet nu föreslår att anta är enobetydlighet. Tvärtom är det en viktig reform. Men det jag tyckte hade bliviten tumme var propositionen i förhållande till omsorgskommitténs omfattandeförslag. Utan det tillägg som utskottet nu har gjort hade trots allt storahandikappgrupper ställts utanför. har vi möjHgheter aft inkludera dem inomen snar framtid, och jag är självfallet glad över den enigheten. Närdet gäller vårdhemmen vill jag inte förstora den skillnad som här finns. Jagtror att vårdhemmen under en kommer att behövas för just de grupperNils Carlshamre talade om, men målet bör ändå vara att vi integrerar också demi ett mera normalt boende. Gruppbostad är ju ett egetboende med sådan tillsyn,sådant stöd och sådan hjälp som de utvecklingsstörda behöver men i mera normalaformer än vad eft institutions-boende innebär. Jag hoppas verkligheten här skall kunna kryssa rättmellan principerna; jag tror aft gör skillnaderna mellan demstörre än de verkligen Jag vill först erkänna atf jag kände stark sympati för definledningsanförande höll liksom för den replik han har avleyereraf, NilsCarlshamre har ett starkt och äkta socialt engagemang. Han försfår att värderadet som föreslås. Han är beredd att resonera. Han söker inte strid. Detgjorde däremot , Han försökte så gott han kunde, även om han slogtill reträtt efter replik, förringa värdet av den lag som nuföreslås. Han har i pressen, efter det aft man har träffat en uppgörelse,försökt gå ännu hårdare fram. Han talar om njugghet.och oförståelse, och hanvill få det hela att se ut som ett nederlag för regeringen. Jagvill gärna ha sagt att jag betraktar detta eniga utskottsbetänkande som enseger, inte minst för de handikappade. Det innebär i allt väsentligt enuppslutning bakom regeringens proposition. Det man har ordat så mycket om ärkravet på en utredning för att föra in också andra handikappgrupper underomsorgslagen. Jag vill gärna erinra om att jag i propositionen skriver: Isamband med beslutet om lagrådsremiss tog jag upp frågan om aft utreda behovetav åtgärder för andra grupper barn och ungdomar än dem som föreslås ingå iomsorgslagens personkrets. Jag avser aft senare återkomma till regeringen idenna fråga. Jagvill gäma ha sagt att jag med skärpningen av skrivningen just på denna punkthar kunnat ansluta mig helt till den förändringen. Varförhar det tagit så ? Det är nämligen ett obestridligt faktum att det hartagit . Fördet första var remissinstanserna splittrade på centrala punkter. Det är inte såunderligt, eftersom det blev en kollision mellan två handikappolitiskafilosofier. En menade att det krävs särskild lagsfiftning. En annan menade attde handikappade självfallet skall behandlas i de lagar som gäller alla andramänniskor. Jag omfattar den senare synen liksom handikapprörelsen. Fördet andra fanns det en stark tveksamhet från de handikappades egen sida.