prot · G80917 · 1984-12-31 00:00:00 — Men valfriheten gäller ju inte enbart barnomsorgen, arbetei eller utanför hemmet samt synen på skatteavdrag och på principen skatt efterbärkraft, utan valfriheten för familjerna måste ju sträcka sig längre. Vi måsteockså få en ökad valfrihet i vården, t. ex. sjukvården. Hur är det medbarnfamiljernas valfrihet på den punkten ? Om vi nu analyserar konsekvensernaav det beslut fattade med anledning av Dagmarförslaget, ser vi attdet verkligen åren lustiger dans som pågår i de olika landsfingen. För våraläkare och framför allt för våra patienter är dansen sannerligen inte lustig,utan snarare tvärtom. Vi har här på nytt fångats i ett mycket knepigt politisktsystem, där politikerna i princip blir ställföreträdande patienter; politikernaskall gå in och bestämma om vården, dess inriktning osv. Detta är orimligt.Från moderat sida varnade vi för detta beslut - vi motarbetade det så mycket vikunde. När vi nu ser konsekvenserna av beslutet kan vi säga att det egentligenblev värre än vad vi befarade. har i princip blivit ett vapen isocialismens händer på vårdområdet i . Det intressanta är att t.o.m.sjukvårdsministern anser att man i vissa landsting går för långt när det gälleratt använda den möjlighet som majoritet gett landstingen på dettaområde. Så har det tydligen varit i bl. Det är principen som ärfelaktig, framför allt principen om vem som skall disponeraförsäkringspengarna. Enligt vår uppfattning är det den försäkrade själv somskall disponera över pengarna. Enligt beslutet blev det politikerna somdisponerar över pengarna. Om vi granskar den huvudrekommendation somLandstingsförbundet skickat till landstingen, finner vi att det är en ganskaskrämmande läsning. Det sägs att man i sig skall kunna tillstyrkadeltidsverksamma läkare, om det är lämpligt att man träffar sådana här avtal.Vem avgör då om det är lämpligt? Jo, det gör givetvis landstingspolitikerna.Det är dessa som avgör om det är lämpligt - det är inte patienterna eller desom bedriver sjukvården. Det sägs att man skall tidsbegränsa tillstyrkan, ombehov finns av anpassningsåtgärder under en övergångstid. Återigen: Det ärlandstingspolitikerna som bestämmer. Ingen tillstyrkan för läkare med begränsad verksamhetoch/eller hög ålder, sägs det vidare. Här kommer återigen enbegränsningsklausul in i bilden. En annan faktor som är viktig att påpeka i dettasammanhang är att entreprenadavtalen i första hand skall tecknas med juridiskapersoner. Fysiska personer - enskilda läkare - skall enbart i undantagsfallkunna få ett avtal. Vad visar detta? Jo, det visar helt enkelt att de enskildaläkarna inte bara är i händerna på landstingen, utan de hamnar också i händernapå någon form av organisation, som skall föra deras talan i förhandlingar medlandstinget. Vederbörande läkare är alltså uppknuten två gånger, om man följerdenna rekommendation. Vidare heter det att vårdavtal med enskilda läkare skallkunna träffas i vissa fall, om lokala förhållanden motiverar sådana härvårdavtal. Man vill begränsa tiden till mellan två och ,osv. Således: Riksdagsmajoriteten har gett landsfingspolitikerna långtgåendebefogenheter när det gäller att bedriva politiken på detta område. Av de läkare som byggt upp en fritidspraktik är det mångasom får ett brev från , där det helt sonika meddelasatt det avtal de tidigare haft med inte längre gäller. Omläkarna anser att de blivit felaktigt behandlade kan de anföra synpunkter inom14 dagar. De fritidspraktiserande läkare som har byggt upp enorganisation för sin fritidspraktik, hyrt lokaler, skaffat material ochutrustning, och - framför allt - som har en grupp patienter att vårda, får heltplötsligt bara en uppsägning från innebärande att de fr. o. inte längre fillhör trygghetssystemet. I och med detta är det intebara läkaren som hamnar utanför trygghetssystemet utan givetvis i första handde patienter som denne läkare har att betjäna. Hur agerar landstingen? Låt oss först se hur man handläggerfrågorna i . Om man utgår års siffror finner man att ungefär30 milj. kr. gick till fritidspraktiserande läkare. Ungefär 200 000 besök perår gjordes hos fritidspraktiserande läkare. vill majoritetskära ner denna besöksvolym , dvs. 80 000 besök. Vad innebär detta? Jo,den majoritet i som handlägger sjukvårdsfrågor anseratt 80 000 av de 200 000 besöken har varit onödiga, att inan i harsprungit till läkare av okynne. Om det inte är så majoriteten menar, så måstelandstingets egen sjukvårdskapacitet ökas i motsvarande grad, och det är justvad man är i färd med att göra. Man skall förstärka sina egna läkarresurser med10 milj. kr. enligt de resonemang som pågår. Vad blir följden av detta? Jo, följden blirgivetvis att utöver de läkare, som f. n. är sysselsatta på heltid hoslandstinget och dessutom har en fritidspraktik, måste anställa nyaläkare. Och varifrån skall dessa nya läkare tas? Jo, de måste tas utifrånlandet. Således blir följden att Dagmaröverenskommelsen får en effekt raktmotsatt den som majoriteten i denna kammare förutsåg. I stället för att fåläkare att flytta från de tättbefolkade områdena till glesbefolkade områdenblir det precis tvärtom. Om man förbjuder fritidspraktik måste man täckaläkarbehovet i centralorterna genom att dra läkare från andra orter till detättbefolkade områdena. Förhållandet är likadant i . Där säger densocialistiska majoriteten att man skall tillgripa dispenserna-jag vill kalladet så-med stor restriktivitet, och man skall i princip inte teckna någravårdavtal med fritidspraktiserande läkare. I har man haft 130 000besök hos fritidspraktiserande läkare. Effekten där blir densamma som iStockholm: i stället för att patienterna går till fritidspraktiserande läkaremåste man inom den offentliga vården anställa nya läkare och på så vis draläkare från andra orter, där de hade behövts bättre. Jag skulle kunna räkna uppytterligare exempel där effekten blir densamma. En annan fråga som jag skulle ha ställt till statsrådetSigurdsen om hon hade varit här gäller studenthälsovården. Läkarna inomstudenthälsovården har f. n. samma förutsättningar som andra läkare att fåersättning via . skallstudentläkarna få ersättning via direkta statsbidrag. Men vad händer undermellantiden, mellan och ? Det är också oklart. Jag har med dessa exempel velat påvisa att detbeslut som fattade beträffande huvudmannaskapet för sjukvården ochDagmaröverenskommelsen var djupt olyckliga. Jag hoppas att överenskommelsenfår en mycket kort tillämpningstid i och att kammaren är beredd attompröva beslutet. 79 (): På grund av en rad djupt tragiska händelserhar frågor kring barnens säkerhet och miljö aktualiserats. Barn har skadatssvårt och dödats som en följd av bristande säkerhet i miljöer där barn vistats. Bara några exempel. Jag tänker på fotbollsmål, som vältoch givit barn skador med dödlig utgång. Jag tänker på en olycka, där flerabarn dödades i en oskyddad grustäkt. Det har kommit larmrapporter om skador somdrabbar barnen på skolgårdarna, skador som är värre än vi vetat tidigare. Detfinns exempel på olyckor som skett, därför att lekutrustning såsomvatten-rutschbanor brister i säkerhet. Barn skadas och dödas i trafiken, därföratt bälteskuddar och säkerhetsbälten i baksätet inte använts. Olyckor somdrabbar barn är helt enkelt mycket vanliga, även om de allvarligaste harminskat. Inom barnmiljörådet, som ju bl. a. har fill uppgift attverka för "en ökad säkerhet för barn och ungdom", har vi därför haftanledning att skärpa tonen för att få fill stånd åtgärder som kan få olyckornaatt bli färre. måste alla ställa upp i arbetet för att medverka till säkrarebarnmiljöer. Här har föräldrar, folkrörelser och kommuner ett ansvar liksomregering, riksdag och statliga myndigheter. Fritidsförvaltningar och föreningarhar ett ansvar för att se till att fotbollsmål sätts fast framöver, så att vislipper fler olyckor. Vi har ansvar för att se till att grustäkter inte ifortsättningen är dödsfällor genom att omgärda grustäkter på samma sätt somexempelvis byggarbetsplatser. Här krävs det sannolikt lagändring för attbättre skydda barnen. Vi får inte heller vara tillfreds med att skadorna på barnsom vistas på skolgårdar är så omfattande. Det har dessutom överraskande nogvisat sig att många av dessa olyckor har sociala orsaker, dvs. skadorna orsakasi många fall av elever. Jag tror att flera meningsfyllda aktiviteter pårasterna och kanske en ökad tillsyn borde kunna minska antalet olyckor. Nya utrustningar för barns lek såsom exempelvisvattenrutschbanor kan sfimulera och göra leken roligare, och det är bara bra.Men det kan inte vara rimligt att lekredskap har sådana säkerhetsbrister attbarnen kan få allvarliga skador. Därför har vi från barnmiljörådet hävdat attdet måste fastställas regler för hur dessa vattenrutschbanor skall varautformade så att skaderisken kan minimeras. Jag utgår ifrån att regeringensskrivelse i denna fråga till ordningsstadgekommittén skall leda till en snabblösning. Om alla använder bilbälte även i baksätet, kan många livräddas och svåra skador undvikas. Det gäller naturligtvis alla, men bilbälte ibaksätet är i hög grad en barnsäkerhetsfråga, därför att de flesta barn åker ibaksätet. Jag ser därför inga skäl mot att snabbt införa skyldighet att användabältena i baksätet. Det är ju en uppfattning som delas av många, exempelvis endel motororganisafioner. Det här var bara några exempel på vad som börgöras för att öka barnens säkerhet. Detta säkerhetsarbete kommer attunderlättas av att vi förväntar oss en bättre registrering av barnolyckorna. finns ingen fullständig registrering. Men uttalade sig föratt bygga upp en sådan. Därefter har en utredning presenterat förslag, som jagförväntar mig Det är också viktigt att arbetet med säkerhetsfrågorna inteförsummas bara därför att stat och kommun har mycket arbete med andra viktigafrågor såsom utbyggnaden av barnomsorgen. De flesta av farorna för barnens säkerhet kan säkertundanröjas genom insatser av föräldrarna i hemmet och genom att olika kommunalaorgan i samarbete med barn, deras föräldrar och folkrörelser tar itu medproblemen. Det kan vara frågor om hur trafiken skall regleras för att skapasäkra vägar till dagis och skola. Det kan vara frågor som, vilket jag tidigareberört, att se till att lokaler och områden där barn vistas görs säkrare. Men i en del fall kräver säkerhetsarbetet att lagar ochregler ses över, och när det behövs får vi inte tveka om att skärpabestämmelserna. Det får inte bli så, att rädslan för nya regler och den kärvaekonomin i stat och kommun bromsar upp säkerhetsarbetet. Vi får inte lyssna förmycket på vare sig dem som säger att vi inte har råd med barnens säkerhet ellerpå dem som ser allvarliga ingrepp i folkets frihet i varje försök som ökarsäkerheten för barnen. Utöver att olyckorna leder till mycket lidande för barnoch deras anhöriga som drabbas, är kostnaderna för samhället mycket stora.Därför lönar sig säkerhetsarbetet både utifrån mänskliga och ekonomiska utgångspunkter. Även om olyckorna är för många , har antaletdödsolyckor halverats . Till stor del har dennaförbättring kunnat ske därför att vi inte tvekat att skärpa lagar närdet varitnödvändigt. Jag har med detta velat fästa uppmärksamhetenpå en mycket allvarlig och viktig fråga, och jag hoppas att alla berörda ärberedda att ge arbetet för att minska olyckorna bland barnen hög prioritet. 80ULLA TILLÄNDER (c): Barnfamiljerna kommer i strykklass närsocialdemokraterna regerar. Det räcker med att göra en hastig tillbackablick pådet för att få det påståendet bekräftat. Av alla de skatter somsocialdemokraterna har höjt, sin vana trogen, har i synnerhet barnfamiljernadrabbats. Likadant är det med de nya förslagen till skattehöjningar. Jag vill inte antyda att den socialdemokratiska politikenmedvetet är dikterad av ovilja mot barnfamiljerna, även om det skulle kunna seså ut. Snarare är det nog fråga om oförmåga. Men ibland är också denförklaringen svår att smälta. Ett exempel är den fördröjda barnbidragshöjningen.Otvetydiga siffror avslöjade att just barnfamiljerna som en ekonomiskt sårbargrupp i samhället fick det avsevärt mycket svårare under den socialdemokratiskaskattehöjningspolitiken. En intensiv debatt flammade upp. Det fanns alla skälför regeringen att äntligen göra något men något initiativ togs inte. Vi icentern yrkade på att barnbidragshöjningen skulle kommit , och fördet borde det ha funnits en betryggande majoritet. Nej, regeringens brist på riktig känsla förbarnfamiljernas behov beror nog inte på bristande insikt om hur denna grupp hardet. Det är nog i stället så att regeringens skicklighet är underordnad andrasyften än att i första hand Först kommer ju den barnbidragshöjning somundanhållits dem som för länge sedan har varit berättigade till den. Man anar mönstret. Taktiskt vill socialdemokraterna läggabarnbidragshöjningen vid ingången till valåret. Den socialdemokratiskaregeringens taktiska skicklighet verkar till förmån inte främst förbarnfamiljerna utan för det egna taktikspelet. Frågan är bara om regeringeninte är en smula för smart. Spåren av ett så cyniskt spel förskräcker och avskräcker.Men framför allt är det tomrummet efter en helhjärtad familjepolitik som kännspåtagligt. Att tomrummet efter en sådan politik får sina avläsbara konsekvenserbörjar bli allt tydligare. Så somvärlden ser ut behöver barnen, det uppväxande släktet, stöd ochstabilitet i den lilla värld som är deras och där de formas. Det måste vara enfantastisk brist på sinne för proportioner, när man tänker på vad regeringen iall välmening lägger ut på AMS-bidrag för att få ner arbetslösheten, som ärett samhälleligt ont, och jämför det med vad den är villig att satsa på en likavital faktor i samhället, nämligen på familjen. Som det nu är utsätts barnfamiljer för påfrestningar avolika slag, inte minst de slitningar som bekymmer med ekonomin kan åsamkamänniskor. Och det får följdverkningar på många olika områden. Det ärinte lätt för människor som inte får ekonomin att gå ihop att vara harmoniskaoch glada. Det är ett grundskott mot familjens stabilitet. Till det kommer denbristande förståelsen för problemen. Vad hjälper det sedan om regeringen påstårsig förstå men ingenting gör? Insåg man värdet för barnen av vad trygghet och stabiliteti hemmet innebär så skulle helt andra resurser ställas till barnfamiljernasförfogande. Tyvärr tycks den förståelsen helt saknas. Man talar om barnomsorg och satsar mycket pengar på den,men bortsett från att den är orättvist fördelad och ensidigt spenderad ochskevt regionalt och socialt planerad, så menar man med barnomsorg enbart den somsker på institutioner. Om inte familjen får fungera som den skall och som dentrygghetsskapande barnomsorg familjen skall vara så kommer all annan barnomsorgatt förfela sitt syfte. För grundtryggheten måste ju ändå komma från tryggaföräldrar som också av samhället får bekräftelse på värdet av sittföräldraskap. Den första naturvuxna och självklara försvarslinjen motdrogkultur och vilsenhet och allt det som kan riva ner och förstöra också ungamänniskor och spoliera en stor del av deras unga liv, den försvarslinjen går ifamiljen. All erfarenhet talar för det, och det är dags att dra de politiskakonsekvenserna av det. Ett uteblivet stöd, såväl ekonomiskt, psykologiskt ochsocialt, till föräldrar i deras föräldraroll, det innebär att man river ner dennaförsvarslinje. Vi måste ge föräldrarna kurage att vara föräldrar. De ärde bästa experterna på sina egna barn. Det är inte bara yrkesrollen ochkarriären som skall omhuldas, utan det är också föräldrarollen som manborde få tillfälle att spela väl, och där är samhället skyldigt att ställa uppså att människor i alla grupper, inte bara välsituerade, får möjlighet attunder uppleva tillfredsställelsen att helhjärtat på deltid ellerheltid vara föräldrar. Det här kostar och det finns ingen kalkyl över vad det gerigen, men jag tror att de flesta känner på sig att det är en god affär församhället i det långa loppet. Under debatten har den ensidiga satsningen på denoffentliga sektorn med rätta ifrågasatts. Man har kommit bort från tanken attsamhället och institutionerna skall allt bestyra. Men alltjämt är det så att socialdemokrater tänker ochplanerar i samma banor som och inte kan tänka signågon annan form av barnomsorg än den som planeras på central nivå. Även om man har gjort ett litet avsteg från de invandahjulspåren och accepterar att också föräldrakooperativ får statsbidrag, om än imindre omfattning, så är det fortfarande så att det är daghem som gynnasjämfört med familjedaghem, deltidsförskola och barnomsorg i alternativa former. I stället vill vi i ha en större variation ochvalfrihet. Vi vill ha ett system som gynnar och understödjer det naturligaintresset som finns hos föräldrar att ta initiativ till förmån också påbarnomsorgens område. I socialdemokratiska system får ungefär två tredjedelar avförskolebarnen inget alls av de 14 miljarder som den kommunala barnomsorgenkostar. Det är märkligt att socialdemokraterna kan acceptera det, särskilt somlåginkomsttagare missgynnas liksom glesbygdsbor. Dessutom begränsas valfriheten.Institutioner prioriteras och föräldrarnas vård av egna barn erkänns inte somett arbete. Devalvering, momshöjning, borttagande avlivsmedelssubventioner och åtskilliga skattehöjningar har drabbat justbarnfamiljerna hårdast. I många familjer, ofta de med lägst inkomst och flestbarn, tvingas båda föräldrarna arbeta heltid för att försörja familjen.Samtidigt har dessa familjers barn, enligt en , i mindre utsträckningän höginkomstgrupperna tillgång till daghem och över huvud taget kommunalbarnomsorg. En rättvisare fördelning måste ske. Vi måste se till attde åtgärder som vidtas inriktas på dem som har det ekonomiskt sämst ställt. Detråder inget som helst tvivel om att det är flerbarnsfamiljer med bara eninkomst som mer än någon annan grupp behöver ett stöd. har den familjepolitiska debatten främst handlat omden standardsänkning som barnfamiljerna har fått känna av efterregeringsskiftet . Trots allt som bidragit till att göra det dyrare förbarnfamiljerna att leva har regeringen inte själv lagt fram något förslag tillförbättringar och inte heller stött de förslag fill förbättringarsom vi lagt fram och som skulle ha trätt i kraft . kommer intebarnbidragshöjningen förrän . Det som man allra mest kan beklaga, det är att socialdemokraternagår emot vårt förslag om vårdnadsersättning. Men denmåste byggas ut förr eller . föräldrarna och ge dem möjlighet att välja den barnomsorgsom bäst passar familjens situation. Vi i arbetar för en mångsidighet i barnomsorgenoch utrymme för enskildas och föreningars initiativ. När ni socialdemokrater säger nej till vårdnadsersättning,beror det antagligen på att ni ser den som ett hot mot den kollektivistiska,orättvisa, ensidiga, dyra och ojämnt fördelade barnomsorg som är det enda nisjälva kan tänka er. Försocialdemokraterna är det daghem som det är fråga om. Men vi kommer att arbeta vidare för en vårdnadsersättningsom ett alternativ eller komplement till samhällets barnomsorg. förslag om vårdnadsersättning utgår frångrundtanken att föräldrar skall få mer tid för sina barn och att omsorg om småbarn måste räknas som ett arbete, också om arbetet utförs i hemmet av enförälder. Inkomst av arbete skall naturligtvis vara skattepliktigockså när den har vårdnadsersättningens form. Vi i tror att det här är den bästainvestering som man kan göra . Vårdnadsersättningen är en naturlig konsekvens av de härsynpunkterna. Vi vill att samhället går in och sanerar barnfamiljernas dåligaekonomiska standard, särskilt flerbarnsfamiljernas. Vi måstehöja statusen i att vara förälder! 81ERLING (): Vi kan konstatera att välfärdsbygget intealltid blivit vad vi hade tänkt oss. Visst har vi alla fått det bättre - skola,sjukvård, hyggliga arbetsvillkor, hyggliga löner. Men är det uppenbartatt något har gått förlorat på vägen. Det är inte alltid den mjuka omtankensvälfärd vi har skapat, utan ibland snarare den fyrkantiga byråkratins. Den somsöker en "niedmänniska" möts inte sällan av enbart en"handläggande tjänsteman". Människorkänner sig vilsna! Vi skall göra en kort historisk tillbakablick. är vi vid den tredje-fjärde generationen efterindustrialismens genombrott i vårt land. Automationen i arbetslivet har påsenare år lett till att en del naturliga kontaktpunkter mellan människorförsvunnit. fanns ofta god kontakt mellan generationer - vihade ofta tregenerationsfamiljer. finns det barn som aldrig träffar någragamla. Far- och morföräldrar bor långt bort. Sedan år1880 har vi svenskar tiodubblat vår konsumtion. Man kanindela samhället i tre sektorer: Hemsektorn, medmatlagning, tvätt, omtanke, ömhet etc. Marknadssektorn,där vi har den privata företagssektorn. Samhällssektorn,med utbildning, sjukvård, barnomsorg, äldreomsorg. har inneburiten radikal omfördelning mellan dessa tre sektorer. Mycket av matlagningen hargått över från hemsektorn till marknadssektorn. Vi köper halvfabrikat, äterlagad mat i lunchmatsalar och Vi stoppar inte strumpor, vi köper nya istället. Ansvaret för barn, sjuka och gamla har till stor delövertagils av samhällssektorn. Uppgifter som förr sköttes av företagssektornhar nu tagits över av samhället. Vad skulle behövas i samhället ? Jag tror att vibehöver komplettera den materiella välfärden som byggts upp. Det handlar inteom att förkasta de materiella landvinningarna. Men det handlar om att inse attinget samhälle kan bli mänskligt, om det inte tar till vara idealiteten ochräknar med ett personligt ansvarstagande. Ideellt arbete är en undervärderad kraft i vårt samhälle.Det är fel att tro att alla problem kräver insatser från stat och kommun. Fyraårtionden socialdemokratiskt styre fick många att tro att ideal och personligtansvar var något som hörde till det förgångna. Men glädjande nog började enomvärdering ske. Trots detta finns det gott om exempel på att ideella ochfrivilliga insatser motarbetas. Att ge idealiteten rum i samhället är en viktig fråga förfolkpartiet. Partiet har fört fram de här tankarna , men inte alltidmött förståelse. Vi kommer att fortsätta detta arbete. Jag kommer senare att gekonkreta exempel på hur värdefullt ideellt och frivilligt arbete tyvärr harmotarbetats. Och detta är en mycket olycklig tendens. Frivilliga insatser böruppmuntras, inte motarbetas. Många skäl talar för att vi måste skapa en störreförståelse för ideella intressen. En välvillig tolkning av de här olustiga tendenserna äratt de är ett utslag av en missuppfattning av vad välfärdsutveckling innebär.En annan tolkning är att det kan gå en ideologisk skiljelinje i denna fråga. Människor som ägnar sin fritid åt arbete i en förening gördet därför att de tycker att det är viktigt: idrottsledarna för att de tyckeratt det är meningsfullt att engagera sig för ungdom, personer inom Röda korsetdärför att de vill hjälpa människor och i kyrkor därför att de har en tro ochvill engagera sig för människor. Här följeren del exempel på hur ideellt arbete har motarbetats. I en mellansvensk stad fick jag höra beskrivas hurföräldrar, lärare och elever hade beslutat att tillsammans arbeta fram enskolpjäs som skulle framföras vid ett bestämt tillfälle. Man började träffasvarje vecka för att repetera och förbereda ett scenbygge. Det uppstod enutmärkt kontakt mellan föräldrar och lärare. Eleverna stortrivdes och arbetademed att förverkliga framträdandet. Då stoppade tyvärr facket samarbetet, med kravpå ersättning till lärarna för att en fortsättning med det gemensamma projektetskulle tillåtas. Projektet fick läggas ned. Nej till sommargårdar. I kyrkor och frikyrkor har det oftaförekommit att ungdomar hjälpt till med en del praktiska sysslor på församlingarnassommargårdar mot att de fått gratis kost och logi och gått för en något lägrelön. Deras arbete har bestått i att t. ex. hjälpa till i köket eller skötaträdgården. Detta har Hotell- o. restauranganställdas förbund protesterat motoch krävt att de som arbetar på sommargårdar skall ha högre lön. Någrafrivilliga insatser ville man inte acceptera. Ett exempel är baptisternas ungdomsgårdi norra , , som hotades av facket för attungdomarna där hjälpte till.