prot · G809107 · 1984-12-31 00:00:00 — För framgång i nedrustningsansträngningarna krävs altkopplingen mellan konventionella styrkor och kärnvapen ägnas ökaduppmärksamhet. Starkt förenklat kan det mest uppenbara sambandet beskrivas påföljande sätt. Behov avkärnvapen uppstår för den sida som anser sig underlägsen i fråga omkonventionella styrkor. Den nukleära terrorbalansen har dock på senare åralltmer fått karaktären av en strategi för självmord. Den som först griper tillkärnvapen utlöser en kedjereaktion som snabbt utplånar det mesta av livet pådet norra halvklotet. Därför är kärnvapenoplionen inte längre särskilttrovärdig som avskräckning. Vad som krävs är en konventionell styrkebalans. Balansen mellan NATO och i berörvårt geografiska närområde. Det mesta av militär planering i gäller dekonventionella styrkorna. Skulle kärnvapen någonsin komma till användning iEuropa, är den globala katastrofen närmast oundviklig. Talet om ett begränsatkärnvapenkrig i saknar all trovärdighet. Därför ägnar sig båda sidorsmilitära staber åt planering för ett konventionellt krig. I väst har man ända sedan början av 1950-talel beskrivitden militära balansen i på del här sättet: Öst har ett mycket stortnumerärt övertag i konventionella styrkor, manifesterat i ett stor antaldivisioner och stridsvagnar. Östs doktriner bygger på offensiv krigföring. Eftersomväst saknar styrkor som kan stoppa en östlig offensiv, är del nödvändigt atthota med förstaanvändning av taktiska slagfältskärnvapen. NATO:s officiellaförsvarsdoktrin bygger därför på att kärnvapen sätts in i ett läge då östsoffensiv överväldigar NATO:s konventionella försvar. Den traditionella västliguhotanalysen leder alltså fram till att förstaanvändning av kärnvapen ärnödvändig för att skapa militär balans. Hur realistisk är då denna hotanalys? Är östskonventionella överlägsenhet verkligen så överväldigande? Eller har allmännaopinionen i väst blivit vilseledd av en systematiskpropaganda? I de västliga demokratierna är det ju nödvändigt att övertygaväljarna om behovet av höga militärutgifter, och det gör man lättas om hotet frånöst upplevs som stort och växande. I öst kontrollerar man rustningsskeptikernamed andra metoder. Ordföranden i de västtyska socialdemokraternassäkerhetspolitiska utskott och tidigare statssekreteraren iförsvarsministeriet har i en liten skrift AlpträumeWest gegen Alpträume Ost gjort ett försök alt redovisa fakta kringstyrkebalansen. Hans väldokumenterade framställning baseras främst på öppetNATO-material. slutsats är att NATO inte är så svagt och Warszawapakteninte heller så stark som påstås i den västliga säkerhetspolitiska debatten. Härföljer en kort redovisning av några av hans fakta: 1, NATO har fler soldater under vapenän , 2, N ATO-staternasbefolkning är en och en halv gång så stor som Warszawa-paktstaternas och derassamlade BNP är nästan fyra gånger större än Warszawapaktstaternas, 3, NATO-staternassamlade rustningskostnader har under en rud år vurit större änWarszawapaktstaternas. 4, Vid ettutnötningskrig vore helt chanslös mot NATO. Möjligheternaatt i ett inledningsskede vinna framgångar vid ett blixikrig med deWarszawapaktsdivisioner som ständigt är beredda bedöms som mycket små. NATO:somedelbart gripbara styrkor är alltför starka. i fråga omstridsvagnar äröverdriven eftersom mer än hälften är föråldrade. Erfarenheternafrån krigen i visar att västs stridsvagnar är kvalitativtöverlägsna. All erfarenhet visar all sovjetiskamilitärer vill ha en mycket stor kvantitativ överlägsenhet innan de anfaller.Någon sådun överlägsenhet finns inte i Europu. NATO är kvantitativt inteunderlägset i fråga om flygstridskrafter. Kvaliteten på västs materiel äröverlägsen. Under sköt det av rustade israeliskaflygvapnet ned 102 MlG-plan utan alt förlora ett enda för egen del. NATO är vida överlägset i fråga omsjöstridskrafter och amfibiekapacitet. har ingen möjlighet att inågon mening "vinna" ett kärnvapenkrig på vilken nivå det än skulleföras. anser att NATO inte alls behöver känna sigunderlägset och att den västtyske värnpliktige soldaten har anledning att kännasig som en högst väsentlig del av ett fredsbevarande försvarssystem. Han är endel av avskräckningen och inte bara den snubbeltråd som utlöserkärnvapenkriget. har i flera av sina årsböcker publicerat siffror somtyder på att NATO:s samladerustningskostnader är väsentligt större än - kanske mer ändubbelt så stora. Det är naturligtvis svårt att göra sådana uppskattningar,eftersom hemlighetsfullheten i är speciellt stor när det gällerdessa frågor. Parallella amerikanska bedömningar avviker en hel del frånSIPRLs, främst därför att de innehåller påtagliga systematiska överskattningarav rustningarna i öst. Inte heller de visar dock på någon övervikt förWarszawapakten. Enligt den senast publicerade CIA-analysen har efter1976 inte ökat anskaffningen av nya vapen -dvs. den egentliga"upprustningen". iLondon, som är klart västvänligt i sina värderingar, har i sina rapporter påsenare år blivit allt mindre alarmistiskt. I "Military Balance" för1983/84 skriver man att är överlägsen på några områden och NATOpå andra och att det inte finns någon helt tillfredsställande metod att jämföradessa assymetriska fördelar. Balansen gör ett militärt angrepp till ett ytterstriskabelt företag och totalt sett finns inte tillräckliga styrkor på någonderasidan för att garantera seger. "Konsekvenserna för en angripare äromöjliga att förutsäga och risken för en upptrappning till kärnvapenkrig ärom.öjlig att kalkylera", slutar-man. har även generalerna i NATO-högkvarteretibland offentligt låtit förstå, att det kanske inte krävs mer än en vissmarginell upprustning av NATO:s konventionella styrkor för att åstadkomma enacceptabel balans. Det har antytts att man då skulle kunna förändra doktrinenom "förstaanvändning" av kärnvapen till "icke tidiganvändning", dvs. en rörelse i riktning mot"icke-förstaanvändning". Nr 107 Vid de förhandlingar om balanseradeiruppreduktioner på den europeiska Onsdagenden centralfronten som förs i Wiensedan 1972 råder oenighet om hur stora de 27 mars1985 styrkor är som finns iCentraleuropa. Åsiktsskillnaderna är dock inte så belydande all de motiverar talet om en enorm östlig övervikt. Utrikesdebatt uttalats om att Wienförhandlingarnainte ger något konkret resultat av det enklaskälet att en uppgörelse där skulle undergräva motiveringen för NATO:s doktrinom förstaanvändning av kärnvapen. Kopplingen mellan dessa hotanalyser och flera centralanedrustningsfrågor är uppenbar. Frågan om deklarationer omicke-förstaanvändning av kärnvapen har kommit alltmer i förgrunden på senareår. hur sedun i FN ställt upp bakom detta krav, riktat motkärnvupenslalerna. Frågan om en nordisk kärnvapenfri zon blockeras av attNorges och högerregeringar inte inom NATO vill gå emot doktrinen omförstaanvändning. Om en mera realistisk hotanalys leder till att kärnvapen-optioneninte längre anses vara av central betydelse för NATO:s säkerhet, förbättrasförutsättningarna för alt realisera den nordisku zonen högst väsentligt. förslag om en kärnvapenfri korridorgenom blir något av en självklarhet om analys av detöstliga hotet blir allmänt känd och accepterad i väst. Frågan om de nya medeldistanskärnvapnen i (SS20,Pershing2, kryssningsmissiler) blir lättare utt hundskus med i de nu inleddunedrustningsförhandlingarna i om hotanalysen visar att det råder enrimlig grad av balans mellun NATO:s och WP:s konventionellu styrkor. Även vissa frågor vid omförtroendeskapande åtgärder bör bli lättare att lösu. Denna exemplifiering antyder vilken central betydelse demilitära hotanalyserna har, även för dem som arbetar med nedrustningsfrågor.Det kanske helt enkelt är så att vi som vill främju nedrustning uv såvälABC-vupnen som de konventionella vapnen har fokuserat intresset tillsymptotnen och inte tillräckligt grundligt ägnat oss ål de militära frågor somstyrt utvecklingen möt allt högre rustningsnivåer. Myter är seglivade. Det gäller i hög gradmyten om att har ett enormt övertag i fråga om konventionella styrkor.Dessutom odlas den myten av de mäktiga i väst, och de gör propaganda för den.President har byggt en del av sin makt på en orealistisk bild av delsovjetisku hotet. propagandister - och deras eftersägare här i landetoch här i riksdagen-tycker inte om, att man påpekar sådant som att NATO:ssamlade bruttonationalprodukt är fyra gånger större än , attNATO:s rustningar år ut och år in är väsentligt större än ochatt andra fakta tyder på att det faktiskt är NATO som har ett rejält övertag. Dennaverklighet är väl känd i de kretsar som gärna vill ytterligare öku militärutgifternai väst och i . För dem är emellertid myten om en enormöstlig överlägsenhet det bästa argument de har. Men för oss som unser 88 att politiska beslut bör baseras påen realistisk analys av verkligheten är det angelägetatt bekämpa denna myt. Vi har en mer optimistisk människosyn. Vi tror nämligenatt det svenska totalförsvaret, som kostar 25 miljarder OnsrlnopnH kronor perår, upplevs som mer meningsfullt och fredsbevarande av väljarna 97 mors 1985 ochskattebetalarna, om det hot som det skall mölu ges mer rimligu och 40MARGARETHA AF (): Dagens talarlista har kännetecknats av en delprovisorier, och jag tackar kollegan för att jag får möjlighet attgöra mitt inlägg just . Det råder bred politisk enighet i vårt land om all Sverigesom en fri demokratisk råttsstut har ett ansvar för alt söka främju demedborgerligu fri-och rättigheternu också i undra länder än vårt eget. Dettaåtagande är inte på något sätt unikt för . Det gäller förvärldssamfundet i sin helhet, manifesterat i FN:s konventioner. Mera specifiktför del finns dessa åtaganden uttryckta i konventioner. De21 stater som är medlemmar i för en kontinuerlig dialog om fri- ochrättigheterna. Denna diskussion gäller inte enbart den egna utvecklingen, denrör situationen i och i tredje världen. har antagit en resolution om biståndet och de mänskligarättigheterna. Det har även EG gjort. är intensivt engagerul iförberedelsearbetet inför rällighetskonferensen i . har som liten nation ett begränsat inflytande ivärldspolitiken. Men vår röst har större relativ tyngd i vissa sammanhang,har en självklar regional betydelse. Som alliansfri, demokratisk nationspelar vi också en viktig roll i de s. k. NN-staternas, de neutrala staternas,agerande. är en stor bidragsgivare till FN-organen och en storbiståndsgivare. Dettu ger oss också en plattform och ett ansvar. Uppföljningen av vad gäller demänskligu rättigheternu tur sin början i Ottuwa . Del faktum attSverige har värdskapet för fär inte innebära att vi somnation mattas i vårt intresse för att försvaret av de mänskliga fri- ochrättigheternu förs frumåt. Tyvärr är det ju sä, att mycket litet reellt setthar hänt i positiv riktning för de mänskliga rättigheterna som ett resultat avHelsingforsavtalet. Till en början fanns en optimism om att dokumentet skulleleda till en lättnad och större rörelsefrihet för medborgarna i öst. Dokumentetspreds genom enskilda insatser. S. k. Helsingforsgmpper bildades. Dessa grupperhar sedermera utsatts för förföljelse och repression. Många avHelsingfors-aktivisterna har fängslats. Situationen för de mänskligarättigheterna i de östliga kommunistdiktaturerna är lika dyster som före1975. Tyvärr måste konstaterandet göras att det delade är en realitet,medan förslagen om mänskliga rättigheter har blivit ett besvikelsernasaktstycke. Det är en svår balansgång för de västliga demokratiernaatt verka för en ökud respekt för de mänskliga rättigheternu i öst. Hindraseventuella framsteg i fråga om avspänning och nedrustning om väst driverrättighetsfrågorna hårt? Är det över huvud taget möjligt att få till ståndförbättrade fri- ochrättigheter för medborgarna i det totalitära Sovjelsysiemet? Mot dessa frågeställningar niåste ställas det fundamentalaförhållandel att förtrycket i öst är en av orsakerna till spänningen och oron iEuropu. Vi kan uldrig nå vuruktig framgång med säkerhets- ochavspänningspolitiken, om vi blundar för rättighetssituationen i öst. Människornaskruv på fri- och rättigheter samt demokruti i Östeuropu tystnar inte för ull viställer oss likgiltiga. Lyssnar vi inte blir resultatet bara all vår egensäkerhets- och avspänningspolitik kommer att vila på en falsk grund. Denbeaktar inte den konfliktrisk som rättighetssituationen i hela tideninnebär. Orsakerna är således många till att de väsentligademokratierna måste bära sitt ansvar för att söka föra rättighetsfrågornavidare i bl. I detta arbete får inte svika. Detta är destoangelägnare som den första och den tredje korgens fri- och rättigheter berör defolks situation med vilka vi har urgamla och nära förbindelser, bl.a. debaltiska. har ett ansvur för utt främja de mänskligafri- och rättigheterna också i den tredje världen. hur ett ansvar sommedlem i FN-samfundet och som stor biståndsgivare. I detta hänseende redovisarsocialdemokraterna en mycket kluven inställning. När frågan om biståndet och demänskliga rättigheternu kommer upp till debutt i denna kammare svararutrikesministern - här närvurunde - nästan automatiskt: biståndet får inteanvändas som påtryckningsmedel. Någon närmare analys presenteras sedan inte förkammaren. Faktum är emellertid att när generalerna tog makten iChile avbröts biståndet med omedelbar verkan. Därom var de politiska partiernaense. Faktum är också att nära hälften av bilaterala bistånd kan sessom ett led i kampen mot apartheid; ohyggligt aktuell . Att svenskt bistånd skall stödja frontstaterna och arbetamot apartheid på olika vägar, därom råder enighet i . Likaså råderenighet om att i FN skall ta initiativ som för kampen mot apartheid,detta brott mot människans rättigheter, vidare. Från moderat sida har vi ocksålagt fram förslag till årets riksdag om att stödet skall öka till de gruppersom inne i verkar för demokrati och mänskliga rättigheter. Men när sedan invasion i och ockupationskrig motKampuchea kommer pä tal, då tystnar socialdemokraterna. Trots detta flagrantabrott mot folkrätten och det lidande och de flyktingskaror som arméförorsakar, skall svenskt bistånd av betydande omfattning fortsätta att utgå.Om övergreppen i och utveckling till enparlistat är detockså påfallande tyst. Likaså är det tyst om Miskito-indianernas behandling iNicaragua. Hur kommer det sig att den regering som är snar attfördöma kränkningar av mänskliga rättigheter i andra länder så gärna tiger närdet gäller övergrepp och förföljelse i de svenska programländerna? Innebärpågående biståndssamarbete att något slags frizon inrättas gentemot länderna ifråga? Tvärtom borde biståndssamarbetet öka möjligheter att föra enkonstruktiv dialog med programländerna. Jag vill gärna understryka att densocialdemokratiska regeringens attityd vad gäller demokrati och mänskligarättigheter i mottagarländernaför svenskt bistånd inte på något sätt är internationellt Nr 107förankrad eller accepterad. Tvärtom är det så att i Europarådetsparlamenta- Onsdatjpn Hen riska församling har det antagits en resolutionsom behandlar frågan om biståndspolitikoch mänskliga rättigheter. 1 den uppmunas medlemsländerna att somhuvudmålsättning för biståndssamarbetet ha inte buru ett tillgodose- IJtnkpsHphntt ende av den fattiga befolkningens basbehov, utun också uttfrumsteg måtte göras i respekten och skyddet för politiska och mänskliga fri-och rättigheter. medlemsländer uppmanas att särskilt stödjasådana fattiga länder som söker främja en demokratisk samhällsutveckling. Deuppmanas också att utöva diplomatiska påtryckningar och, om nödvändigt, minskadet statliga biståndet lill sådana länder där förföljelse, förtryck ochsystematiska övergrepp mot de mänskliga rättigheterna förekommer. Även , EG:s parlamentariska församling,hartagil upp frågan om bistånd och mänskliga rättigheter. Förslag har framlagtsom att en dialog om mänskliga rättigheter skall upprätthållas med alla deländer med vilka EG ingått preferensavtal. I förevarande fall skall särskildahearings hållas. flata attityd vad gäller hävdandet av folkrätteni biståndssammanhang är närmast genant. bör inte ge bistånd tillkrigförande länder. har en lång tradition av att vilja värna omfrihet, demokrati och hänsyn till de mänskliga rättigheterna. är ocksåbundet av internationella konventioner att föra en sådan politik. Deltaåtagande bör gälla även vårt biståndssamarbete. Om något land som mottagersvenskt bistånd allvarligt kränker sina medborgares mänskliga rättigheter ellerandra länders nationella oberoende, så är det en skyldighet för attreagera. Sker ingen förbättring i situationen bör det svenska biståndet trappasner och övergå i andra former, t. ex. rent humanitära insatser till förmån förden nödlidande befolkningen. Enskilda organisutioner kan också i sådanasituationer göra en betydelsefull insats. En framsynt svensk utrikespolitik måstefrämja frihetens och demokratins utveckling. Den måste verka för respekt för demänskliga fri-och rättigheterna och en demokratisk samhällsutveckling i deländer med vilka samarbetar. Det menar jag gäller i allra högsta gradäven de svenska biståndsländerna - alltså inom biståndspolitikens ram. 41 (): läste jag ett referat från entemadag om fredsfrågor som hade anordnats i mitt hemlän. och gav i artikeln exempel på det kollektiva vanvett som finns på sinahåll i världen . Det var siffror som i sin absurditet måste chocka oss ochfå oss ur vår soffhörna. Låt mig komma med ett axplock! Det finns ca 50 000 kärnvapen i världen , vilket ärlika med en miljon Hiroshimabomber, har det förts ca 150 krig medsammanlagt 20 miljoner döda människor som följd. Vidare: En enda ubåt går attladda med den totala sprängkraft som användes i . Denständigt stigande vapenkurvan utmanar oss och kan uppfattas som det 91 Nr 107 allt överskuggande i fråga omrelationer mellan sluter. Och kanske främst av Onsdaeenden "'' '' gäller vår framtid.Ändå skulle jag vilja ägna mig åt ell annat ämne, 77 mars1985 ' -i** tycker är lika angeläget ochsom också handlar om människans villkor,nu och för framtiden. Saken är lika brännande, liku hotad och liku Utrikesdebatt uppfordrande: mänskliga rättigheter, I Helsingforsöverenskommelsen slås de principerfust som skull gälla för relationerna mellan deltagande stater, och en av dessaprinciper är respekten för de mänskliga rättigheterna - en väsentlig faktor förfrihet och rättvisa och välfärd. Dessutom innehållerHelsingforsöverenskommelsen vissa detaljerade bestämmelser. Det gäller bl. a.återförening uv splittrade familjer, besök mellan familjemedlemmur i olikuländer och informulionsut-byte över gränserna. Just de här bestämmelserna hurnaturligtvis skapat stora förhoppningar och förväntningar och satt deösteuropeiska staterna under starkt tryck att tillåta sina medborgare att t.ex. resa ut och lika självklart få komma tillbaka igen. Tyvärr vet vi att detinte har blivit så. Ett pur exempel från näraliggande områden - faktiskt baraungefär en timmes flygresa från - kan visa detta. Många rapporter talar om den svåra situationen fördissidenter och oliktänkande i . I sammanhanget behöver jag bara påminnaoin det upprop som ett antal svenska riksdagsledamöter skrev för drygt ett årsedan -den 15 mars 1984-angående judarnas situation. Vi kunde visa i siffrorattett allt mindre antal tillåts göra det som Helsingforsdokumentet tillåter dematt göra och som erkänt vara deras fulla rätt genom att skriva underdeklarationen. Deras fulla rätt har alltså godkänts i teorin men knappast ipraktiken. Ett antal judar sitter i fängelse eller befinner sig i s. k. inreexil. Deras enda brott är deras önskan att utresa. Så gott som samtliga refusnikshar avskedats från sina resp. befattningar av det enda skälet att de begärt altfå lämna landet, och de har därför svårt att försörja sig och sina familjer.Den uppmaning som vi riktade då är tyvärr lika aktuell : Visa respekt förHelsingforsöverenskommelsen! Situationen i är oförändrat svår för dem somkämpar för rätten att uttrycka sig fritt och röra sig fritt. De som är aktivtoliklänkande behandlas allt hårdare. Vi har en lika stor moralisk skyldighetatt reagera också å dessa människors vägnar. Kulturutbyte bygger ofta broar över gränser, och det ärdärför väldigt roligt att kunna påminna om att vi just har ettgästspel frän Estoniatealern, ett resultat av ett aktivt intresse från bäggehållen. Sådana gästspel innebär dessutom en stimulans för vårt eget kulturlivoch berikar alltså, om det kan fortsätta. För är det självklart att vifrån sida skall fortsätta att arbeta för utvidgade kontakter, inteminst som ett stöd för och i solidaritet med det levande, nationellt förankradekulturliv som otvivelaktigt finns inom den politiska ramen. Det är ett tredje exempel som tvingar sig fram hos mig lika väl somhos många andra när vi just talar om mänskliga rättigheter. ett pardugur sedan, just på 25-årsdagen av Sharpevillekutastrofen, fick vi 92 uppleva hur apartheidpolitikenskördade nya dödsoffer i . "ulla människors liku rätt och värde" kräver alt vi skarpt fördömer Nr 107 rasåtskillnud och förföljelse för hudfärgs skull, i ulla fora och alllid. 1 skyddetav de mänskliga rättigheterna har vi en lång tradition av Det säger vi i en av motioner, och det känns angelägel att upprepa det erkännandet: Vireugerur frän svensk Utrikesdebatt sida med skärpa när mänskligarättigheter kränks, oavsett om detta sker i en stormakt eller om förtrycketpågår i ett litet land eller gäller en liten grupp människor. Vi har en bredopinions stöd. Enighet stärker och innebär också att vi kun och skalltillvarata alla möjligheter utt försvara de mänskliga rättigheterna. Mångumänniskor kämpar en hopplös och ojämn kamp för alt hävda sina rättigheter.Den enda chans dessa människor och grupper har ligger i internationellsolidaritet och internationell opinion mot förtryck i alla dess former. konstaterat sätter mångasitt hopp till möjligheter till forlsutt urbete förförståelse, respekt och medmänsklighet utan hinder av geografiska ellermänskliga gränser. Del är en stor chans som vi har och som vi skall uinytlja. börjar en valrörelse som kommer att upptamycket av spaltmetrarna och kräva mycket engagemang inte minst från oss somsitter i riksdag. Vi får bara inte glömma, i bruset av våra egna ord.ullu dem som inte kun få sinu röster hördu. Soliduritet år ett oftu använt ordinte minst i dennu sul. Det får aldrig stanna vid att det bara blir ett ord. konfliktfylld värld innebär den mänskliga tankens frihet ett hopp och enmöjlighet. Vi är skyldiga både oss själva och andra att slå vakt om detta hoppoch denna möjlighet. 42 (): Jag skall, som så tidigare, talaom . är ingen i mänsklighetens historia. är en mycket lång lid för ett land som har blivit ockuperat av främmandemakt. är en plågsamt för befolkningen inne i landet somoskyldigt drubbus uv krigets fasor, och ar en förfärande föralla dem som på grund av kriget tvingats fly från sina hem, till främmande landeller till andra områden i det egna landet. är en skrämmande lång tidnär mun betänker alt FN som gått sedun ockuperudeAfghunistun inte hur kunnut bringu Afghunistunfrågan ett uns närmare sinlösning. Det är en lösning som baru kun vuru en: måste lämnaAfghanistan. Det är inte första gången i sin historia Afghanistanutsätts för orättfärdiga övergrepp från främmande herrar. Landet har i historisk tid ideligen varit utsatt för sådana angrepp, men ingen hur i längden lyckats kuva det frihelsälskande folket. Kapitulation tycks vuru ett okänt begrepp i Afghunis tun. har dock den afghanska gerillan fått kämpa en envis och tapper kamp mot de sovjetiska inkräktarna. Minst 100 000 man, kanske så många, finns organiserade i motståndsrörelsen. se ochderas mod är värd vår respekt och vår beundran. Men vi far inte stunna där. Vimåste ullt starkare ge dem vårt moraliska stöd och med humunilära insatser sålångt det någonsin är möjligt bistå både dem som kämpar en ojämn kamp motsovjetiska soldater med moderna vapen och alla dem som helt oskyldigt på grundav krigets fasor har fördrivits från sina hem.