prot · G80919 · 1984-12-31 00:00:00 — Jag har nämligen - i motsats till vissa moderatapropagandister - inte hävdat att t. ex. beredskapsarbeten, som arbetenbetraktade, är sämre än andra. Det finns många dåliga arbeten på den s. k.öppna marknaden, och det finns många bra beredskapsarbeten om också inte allaär bra. Men reagerar på ett sätt som visar attdet för henne viktigaste är att försvara arbetsmarknadsverket och dessbyråchefers anseende. Jag har en helt annan utgångspunkt. Min utgångspunkt ärde arbetslösas liv. Om skulle gå iberedskapsarbete, och stämpla, sedan ha kanske en månadskorttidsjobb på öppna marknaden, därefter drabbas av ny arbetslöshet, följd avett nytt beredskapsjobb, osv. - nog skulle då säga sig: Mittliv är ett provisorium. Jag hör ingenstans hemma, jag måste ständigt bytatillvaro och bryta kontakter jag skapat, jag måste ständigt hoppas på enarbetsförmedlares välvilja eller på att regeringen ger anslag till AMS förjust det året, jag är berövad stabilitet, självförtroende och kanske ocksåyrkesstolthet. Det är när allt större skikt människor får sådana, skall vi sägaprovisoriska, liv, som själva samhället, arbetarklassens situation ochmänniskosynen förändras. Det har något förvånat mig att intetycks förstå detta. Jag övergår till svaret på min sista fråga, den nämligen,vad den samhälleliga kapitalbildningen har för relation fillarbetslöshetsproblemet . Bakgrunden är följande: Vi har ett privatkapitalistisktsystem, vars utveckling undergräver arbetarrörelsens klassiskafullsysselsättningspolitik. Vi står inför en teknologisk omvälvning, varsarbetsbesparande effekter är utomordentligt stora. Den ökande arbetslöshet vikunnat spåra och de tendenser vi ser leder till frågan, vem somskall kunna skapa arbete. Den privata, alltmer internationaliserade sektorn kanoch vill med all sannolikhet inte göra det. Budgetpolitiken har intefillräckliga ramar, så länge maninte beskattar kapitalet på ett annat sätt än . Återstår samhälletskapitalbildning, senast manifesterad i löntagarfonderna. Kan man då förutse - något som ter sig heltnödvändigt - att dessa resurser används för en ny typ av industrialisering ochnya typer av verksamheter, vilka kontrasterar mot de privatkapitalistiska ochdärför faktiskt kan bekämpa den hotande massarbetslösheten? Enligt min meningmåste samhället ta på sig denna uppgift. Och det måste ske på ett sättsom innebär att människorna i gemen är med och väljer och styr dem som skallförvalta detta samhälleliga kapital. Också detta griper tillbaka på tankar somicke var obekanta för politiker som . För dessa tankar har att döma av svaretinte mycket till övers. För henne är det naturligt att löntagarfonderna för enkapitalistisk politik, ägnar sig åt samma kommersiella strävanden, har sammakortsiktighet och samma likgiltighet för om de tjänar pengar på utlandsinvesteringareller investeringar i som den privatkapitalistiska ekonomin. Det är,att döma av de medvetna formuleringarna i svaret, också naturligt förAnna-Greta att löntagarfonderna skall styras av en sluten krets, endirekfionsmaffia, lika litet demokratisk som de härskande i de storaprivatkoncernerna. Sammanfattningsvis kommer man fram till att det i fråga omsynen på arbetslösheten och arbetslöshetspolitiken tycks råda ett stortfrämlingskap inom regeringen inför de synsätt som var tradition iarbetarrörelsen -ett främlingskap inför det egna ideologiska arvet. Och i dettomrum, som därmed uppstår, tränger borgerliga teorier in, idéer som predikarlönened-pressning, gudomlig dyrkan av exporten och tesen om arbetarna som skuldtill inflafionen. Det är på detta sätt som arbetslöshetsfrågan kommer attbli den kanske viktigaste prövostenen på socialdemokratins utveckling i vår tidoch på hela arbetarrörelsens ideologiska lödighet. Att återupprätta dennaideologiska lödighet är enligt min mening nödvändigt. Sker det inte, förlorarrörelsen sin identitet. 50Arbetsmarknadsminister : Herr talman! Får jag börja med attvända mig till som hänvisade till vad som hänt i . Hantalade om att i ökar sysselsättningen mer än i något annat land. villehan inte rekommendera just den politiken, eftersom den ju har lett tillkraftigt ökat underskott i statens finanser. Man skulle kunna säga att vad somhände i under den borgerliga regeringstiden var att regeringen ökadeunderskotten och arbetslösheten. Det är mycket tack vare den politik sombedrevs då som vi har stora svårigheter . I och för sig är det intressant att se vad som händer iUSA, och det är alldeles riktigt att har haft en kraftig ökning avsysselsättningen, inte på de arbetsområden som man kanske i första hand skulletro att det gäller - en ökning av de framtidsinriktade industrijobben - utanframför allt av privata servicejobb. Dessa arbeten är tyvärr många gångermycket dåligt betalda. vilketleder till att människorna trots att de har sysselsättning ändå inte kan klarasig ekonomiskt. Vi har som socialdemokraterna suttit iregeringsställning haft väldigt många överläggningar med arbetsmarknadensparter, med företrädare för både arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna.Redan efter konstaterade SAF att vi under det halvåret haftbetydligt fler kontakter än vad de borgerliga hade under sina iregeringsställning, då regeringen i stort sett låste in sig i förhållande tillparterna på arbetsmarknaden. Vi har haft diskussioner också om de frågor som IngemarEliasson tar upp. Vi har fortgående diskussioner om hur vi gemensamt skallkunna lösa olika frågor. Det gäller t. ex. frågan om utbildningen, där IngemarEliasson vet att vi håller på att förbereda en omläggning avarbetsmarknadsutbildningen. Vi har haft många diskussioner med arbetsmarknadensparter om utbildning i företagen. Regeringen diskuterar just nu medarbetsmarknadens parter TCO:s förslag till inskolningsplatser. Vi har haftdiskussioner om ungdomsarbetslösheten och om olika åtgärder för att lösa den. Det pågår alltså kontinuerliga diskussioner om dessafrågor, men för oss är det ett självklart sätt att arbeta. Det är alltså inteså märkvärdigt för oss, att vi tycker att vi ständigt skall basunera ut dettaarbetssätt. Tyvärr hittar vi inte alltid sådana här åtgärder - långt ifrånalltid. Därför måste vi vidta åtgärder som ibland går vid sidan om vad man påarbetsmarknaden kan tycka vara en naturlig lösning. Jag har i mitt interpellationssvar till att vi tycker att' den svenska arbetsmarknadspolitikens goda funktion imycket stor utsträckning får tillskrivas det förhållandet att vi ofta äröverens. Vi diskuterar i förväg med parterna på arbetsmarknaden, och det är avstort värde att vi gör det på alla nivåer, både centralt i regeringskanslietoch lokalt ute på de enskilda arbetsplatserna. Vi avser att fortsätta attarbeta på det sättet. Tyvärr tycker jag mig i sätt attdiskutera kunna spåra ett närmande till de moderata metoderna att diskuteraarbetsmarknadspolitik. Det är riktigt som säger, och som ävenJörn talar mycket om, att vi har långsiktigt ökande problem påarbetsmarknaden. Vi har bakom oss då vi har kunnat se attarbetslösheten tenderar att öka och att en högkonjunktur kommer. Men vi vet attarbetslöshetsproblemen även i högkonjunkturen blir svårare att tackla än devar i den tidigare högkonjunkturen. Vi har framför oss långsiktiga problem.Ingen kan riktigt bedöma hur omfattande de kommer att bli;uppfattningarna är ganska olika. Det gäller vilken effekt som den nya tekniken,med datorerna, kommer att ha på arbetsmarknaden. Självfallet är inte de lärdomar bortglömda somsocialdemokraterna drog då var en av demest framträdande politikerna. Även då tog det att komma till rättamed de akuta arbetslöshetsproblemen - det glömmer man . Detta sagt som enparentes. Vi bortserinte från sambandet mellan den nationella marknaden och vad som händermed möjligheter ute på världsmarknaden. Vi bortser inte från den rollsom den privata konsumtionen, efterfrågan, spelar för sysselsättningen. Menproblemen är ju faktiskt, , annorlunda än de var när ErnstWigforss hade att tampas med dem, och de är det på flera olika sätt. När mandiskuterar arbetslöshetsproblemen och sysselsättningsproblemen gör man detibland litifrån litet för mycket av vetenskapliga termer. Det har skettförändringar på arbetsmarknaden. Det har alltså uppstått problem som ErnstWigforss inte behövde bry sig om, men som vi i mycket stor utsträckning måsteta hänsyn till. a. har kraven från fler människor på att få ett arbeteökat. Kvinnornas situation på arbetsmarknaden är helt annorlunda. På ErnstWigforss tid var det ganska lätt att bortse från allvaret i de krav somkvinnorna ställde på att få arbete. Det kunde man göra också inom de fackligaorganisationerna. Även inom arbetarrörelsen förde man en diskussion som gick utpå att kvinnorna när det blev dåliga tider snällt skulle gå tillbaka tilljobbet hemma. Kvinnorna gör inte detta , och det med rätta. De ställerandra krav på oss än vad tidigare politiker måste möta. Självfallet är dessutom handhngsmöjligheterna för densocialdemokratiska regeringen i väldigt stor utsträckning begränsade avatt vi har haft sex borgerliga regeringsår. Hur man än vänder och vrider påförhållandena, och vad man än tycker, är det ju faktiskt så att underskotten istatsbudgeten och i bytesbalansen innebär begränsningar av vårahandlingsmöjligheter som vi inte kan bortse från. Dessa begränsningar gör ocksåatt förändringar och förbättringar, som vi skulle vilja genomföra när detgäller den inhemska efterfrågan på den nafionella marknaden, inte kan göras iden takt som vi önskar, eftersom det negativt påverkar vårt förhållande fillomvärlden. är ett litet land. I väldigt hög grad beror vårtvälstånd på att vi har dragit nytta av vad världshandeln har gett. Vi harbesparats problem som andra länder har fått dras med. Men det gör naturligtvisockså att vår handlingsfrihet är begränsad av vad som händer runtomkring oss. Min taletid börjar nu gå mot sitt slut. Jag vill baraavslutningsvis instämma i en av de saker som framhöll, nämligenatt för socialdemokratin i regeringsställning är sysselsättningen denviktigaste prövostenen. Vi är i väldigt hög grad medvetna om det. 51INGEMAR (): Det är litet delade meningar mellan JörnSvensson och om huruvida vi skall ha mer eller mindre avvetenskapliga termer i den här debatten. Vi behöver nog ha mera av sådana, menbehöver också få dem bättre anpassade fill den svenska situation som vi har attbrottas med just . påminner om Wigforss synpunkter påbetydelsen av hemmamarknaden liksom om dennes - eller i sanningens namn omKeynes elierom Stockholmsskolans-grundläggande teorier. påpekarbisatsvis att en del har hänt sedan dessa teorier framfördes, och det är ettkraftigt understatement. Varken Keynes, Wigforss eller någon annans teorierutgick ju från en sådan extrem underbalansering som vi nu har haft under enlång följd av år, från en offentlig ekonomi som omfattar av BNP eller frånrisken för stora och ihållande underskott i bytesbalansen. Jag tror att Keynes teorier alltjämt håller men att de nogmåste anpassas till den situation som vi har . Vad man kan påpeka, vilketinte gjorde, och egentligen inte heller , är attvi i extrem grad har utnyttjat Keynesianska teorier. År , i hög- som ilågkonjunktur, har vi haft en mycket kraftig underbalansering av statensbudget, och därmed ett mycket större efterfrågetillskott än vad jag tror attnågon av dessa herrar egentligen någonsin föreställde sig att man skulle kunnaha. En poäng i sammanhanget är att påpekar måste hålla hemmaefterfrågan och hemmamarknad uppe. Han och hans partitänker nämligen hjälpa regeringen att dra in efterfrågan från densvenska marknaden, något som naturligtvis kommer att få effekter på efterfråganpå arbetskraft. Vad och är överens om är, ominte annat, att skatterna skall höjas igen. Hur man kan få det att gå ihop medansträngningar att upprätthålla och öka sysselsättningen är för migobegripligt. Jag skall emellertid hålla mig till denfrågeställning som jag har försökt föra in i debatten med min interpellation,nämligen om arbetsmarknadsministern egentligen är intresserad av att återföramer av lösningarna på arbetslöshetsområdet till arbetsmarknadens reguljära funktionssätt.Det reguljära är att parterna träffar överenskommelser som innebär att manordnar sysselsättning för de allra flesta som söker arbete. har vi under enföljd av år sett en omvänd utveckling. Vi har måst hjälpa allt fler ungdomar,allt fler handikappade och allt fler äldre till ett arbete med skattemedel pådet ena eller andra sättet. Jag menar att man inte kan fortsätta på det viset.Man måste se till att mera av detta sker i direkt kontakt parterna emellan. De arbetsmarknadspolifiska åtgärderna har en mycketstor omfattning. Vi har, som påpekade i det citat som jag lästeupp, egentligen inget svängrum för att expandera de åtgärderna när vi går in inästa lågkonjunktur. Det är i det perspektivet som min interpellation skallses. Frågan är om arbetsmarknadsministern är beredd att driva på diskussionernamed parterna just i syfte att få till stånd lösningar ute på arbetsmarknaden såatt svängrummet, möjligheterna att expandera de mera traditionella arbetsmarknadspolitiskainsatserna, återigen finns när konjunkturen försämras. valde att hänvisa till en rad kontaktersom hon har haft. Hon säger att hon inte vill blåsa i luren för dediskussionerna. Men när det har passat har det trumpetats å det livligaste, t.ex. angående överläggningar om löntagarfonder och ominflationsbekämpningen. Såvitt jag vet har inget resultat av betydelse försysselsättningen kommit fram vid någon av dessa överläggningar. besvarade inte min fråga. Passade hon påtillfället vid överläggningarna om löneutvecklingen och löneutbildningen attpåpeka -sfillsamt eller högljutt, vilket hon vill - att det är ilöneförhandlingarna som man läggergrunden till misslyckanden eller succéer när det gäller den framtidasysselsättningen? På samma sätt borde det vara föremål för separataöverläggningar hur man avlöser ungdomslagen, hur man hittar smidigare ochbättre former för att ge handikappade sysselsättning osv. Nog kan väl Anna-GretaLeijon försöka en gång till, om alla de underhandskontakter som hon hittillshar haft inte har gett något resultat värt att trumpeta ut. 52JÖRN (vpk): Låt mig först undanröja någramissuppfattningar från sida. Det som man kallar förKeynesiansk politik förutsätter inte alls att man skall öka efterfrågan genomökade budgetunderskott. Det är budgetens utgiftssida och dess utveckling somär styrande för statens påverkan av den inhemska efterfrågan, intebudgetunderskottets storlek eller förändringarna av det. Man trodde det på1930-talet, men det är en övergiven ståndpunkt, om jag har läst skrifternarätt. Regeringen drar inte heller in efterfrågan totalt settgenom sitt nya ekonomisk-politiska paket. av det som drasin skall ges ut till 30 000 nya jobb. Det vill tydligen inte med på. Resten av det som tas in skall användas för att underbygga denautomatiska ökning av statens utgifter som man väntar sig och som man frånfinansdepartementet är rädd för, om den får fortskrida utan att den balanserasmed inkomster. Den resulterar annars i ett ökat budgetunderskott. Paketet ökari själva verket efterfrågan. Detta är en av orsakerna till att vi ändå hartyckt att vi kunde stödja det, med vissa modifikationer som regeringen hargjort. Till den egentliga huvudfrågan. Det är synd att vi ärtrötta och att tiden är så långt framskriden; vi har ju debatteratarbetsmarknad under så många timmar. Jag tror att det här skulle ha varit enmycket intressant diskussion att fördjupa sig mera i. Det är riktigt, som säger, att det finnsviktiga skillnader mellan den Wigforsska politikens förutsättningar och nuets.Det finns i alla fall vissa kärnpunkter som alltjämt är giltiga och där detWigforsska och Keynesianska tänkandet behåller sin relevans. Det gäller bl. a.den punkt som jag tog upp, nämligen produktiviteten. Säg att vi nu på ett århar produktivitetsökning. Det är då absolut nödvändigt för att en ökadarbetslöshet inte skall uppstå att man ökar den nationella efterfrågebasen såatt den kan suga upp det tillskott som produktivitetsökningen innebär. Det äralldeles orimhgt att tänka sig att hela detta tillskott skulle kunna kastas utpå exportmarknader. Så goda är inte förutsättningarna därvidlag. Då är invändning att om man släpperfram den inhemska efterfrågan alltför mycket, skapar man bytesbalansproblem.Det beror ju på. Hela det tillskott som man skulle ge den inhemska efterfråganskall ju inte disponeras av de enskilda individerna, för varje rejäl löneökningresulterar också i ökat skatteinflöde för stat och kommun och i sådana socialainvesteringar och sådan social konsumtion som har ett mycket lågt importin- nehåll, mycket lägre änden efterfrågan som representeras av de starkt ökade vinsterna. Även medAnna-Greta förutsättningar och aktsam-het om bytesbalansen borde detvara mera fördelaktigt och mera logiskt att släppa fram denna inhemskaefterfrågeökning, dock kanske icke annat än fill en mindre del i form av rentprivat konsumtion utan till stor del i form av social konsumtion. Man kannämligen inte i längden säga så här; har vi produktivitetsökning. som har åstadkommit denna produktivitetsökning skall inte få kompensera erför devalveringen, utan ni skall acceptera fortsatta reallönesänkningar - ipraktiken blir det ju så om 5-procentstaket ställs mot en inflation på kanske6-7 %. Detta är en polifik som försvagar den nationella marknadens förmåga attsuga upp det av produktivitetsökningen skapade fillskottet i produktionen. Detär där som tesen fortfarande håller. Det är nödvändigt att betydligtförstärka den nationella efterfrågebasen i lämplig form och i lämpligaproportioner mellan privat och social konsumtion för att inte svagheten iefterfrågebasen skall leda till en permanentning av en ständigt på lång siktstigande arbetslöshet. Det är där som jag menar att regeringspolitiken har enannan utgångspunkt. Det är en utgångspunkt som man finner hos borgerligateoretiker och där man hävdar att bara lönerna och efterfrågan här hemmastramas åt skall företagarna få så låga kostnader och bli så glada att dekommer strömmande och investerar. Så fungerar inte ens den kapitalistiskaekonomin, för när företagarna vet att den inhemska efterfrågan kommer att varasvag och stram och hållas fillbaka och att löntagarnas köpkraft inte kommer attöka utan kanske snarare något minska, då blir de inte så förfärligt benägna attinvestera, åtminstone inte på en nivå som skulle innebära kraftfulla effektermot arbetslöshet. 53Arbetsmarknadsminister : Herr talman! sägeratt vi inte har något svängrum för att öka de arbetsmarknadspolitiskainsatserna i nästa konjunkturnedgång. Jag tror att det är en felaktigutgångspunkt för resonemanget. Det har tidigare i många sammanhang diskuteratsom det finns ett tak för de arbetsmarknads-pohtiska insatserna. Många gångerhar man satt ett sådant tak, betydligt lägre ner än det vi faktiskt har i dag.Det är ett ganska sterilt sätt att resonera på, för det beror på hur dearbetsmarknadspolitiska insatserna är utformade och vilka de är. Jag tror attdet finns begränsningar och tak när det gäller vissa av åtgärderna, mensamtidigt vet vi att vi steg för steg kan förändra inriktningen och därmed ökamöjhgheterna att väsentligt utvidga de arbetsmarknadspolifiska insatserna. Låtmig säga att jag tror att det finns skäl som talar för att vi kommeratt ha stora behov av arbetsmarknadspohtiska insatser också i de lägen då mankan säga att den allmänna ekonomin fungerar bra och arbetsmarknaden hyfsat. a, på att vi kan se framför oss en fortsatt förändring påarbetsmarknaden, förmodUgen i vissa sammanhang betydligt snabbare än den som vihar varit vana vid tidigare. Därmed uppstår väldiga behov av bl, a.arbetsmarknadsutbildning, som jag tror är ett av de instrumentsom kommer att växa i omfattning. I än högre grad än kommerdenna att gälla människor som redan är anställda och har ett jobb, men där mankan se risker för att de som individer eller deras företag slås ut om de intefår förnyade kunskaper. Jag tror att vi behöver se på arbetsmarknadspolitiken mednya ögon. Då får man ett helt annat betraktelsesätt än detta, att vi i nästalågkonjunktur inte längre har några möjligheter kvar. Detta betyder inte att jag inte skulle vara mycket glad omen hel del av de åtgärder som vi vidtar inom arbetsmarknadspolitikens ramskulle vara onödiga. Tänk om arbetsgivarna, både på den privata och på denoffentliga arbetsmarknaden, tog bort en del av sina skygglappar när det gälleratt anställa handikappade! Tills vi har ryckt undan de där skygglapparnabehöver vi dock använda t. ex. lönebidrag. Det jag reagerade mot i interpellation, därhan talade om de arbetsmarknadspolitiska provisorierna, var just att hanbortsåg från att för väldigt många av de människor som är, som vi brukar säga,föremål för sådana här åtgärder är det inte fråga om några provisorier. Det ärinte så att alla som omfattas av arbetsmarknadspolitiska åtgärder går i denkedja som beskrev. Många av dessa personer har faktiskt en fastanställning, med lön och anställningsförhållanden som alla andra. För dem blirdet inte något byte av tillvaro. Jag tycker att detta förtjänar att sägas, eftersom detfrån moderat håll nu förs en så enveten kampanj mot arbetsmarknadsutbildningen.Man måste vara varsam med hur man uttrycker sig, så att man inte deltar i denkampanjen. Dessutom vill jag framhålla att arbetsmarknadsutbildningeninte är mera provisorisk än annan utbildning. Den har en annan grund, delvisdärför att man får den, och man får andra ekonomiska villkor. Jag vill dockpåstå att det kretslopp och den otillfredsställda situation som Svenssonbeskriver inte finns där för flertalet. Det är inte sant, , att vi för enåtstramningspolitik. Å ena sidan argumenterar rhycket bra motIngemar när denne kritiserar överenskommelsen om skatteindragning viabensinskatt och annat, men å andra sidan säger att vi för enåtstramande politik. Våra möjligheter att expandera är begränsade, därför att vihar underskott i statsbudgeten och underskott i bytesbalansen. Det är rikfigt,som också var inne på, att om man ökar den privata konsumtionenför mycket innebär det risker för bytesbalansen. Men det är självfallet ocksåriktigt att vi kan expandera en del av den offentliga sektorn utan att det fårsådana negativa effekter på bytesbalansen. Det är mycket det som vi faktiskthar gjort i en rad av insatserna från regeringens sida.Investeringssatsningarna och mycket av arbetsmarknadspolitiken handlar om justdetta. Man kan kanske kalla det för en social konsumfion - en konsumtioninriktad på den svenska hemmamarknaden. talar mycket om att människor är tröttapå skatter och på att med skattemedel klara arbetsmarknadspolitik ochsysselsättningspro- Inästa andetag säger han: Vi vill göra mer insatser för bl. a. ungdomarna, ochvi vill pröva om inte företag skulle kunna få lättnader i sina skatter ochavgifter. Att med skattemedel ge bidrag för att en långtidsarbetslös viaarbetsförmedlingen skall kunna få ett fast arbete i en kommun, ett landstingeller ett privat företag skulle alltså, med sätt att se, varamycket sämre än om det aktuella företaget anställde en ung arbetslös genom attde avgifter eller skatter som företaget skall betala in sänktes i motsvarandemån. Jag förstår bara inte hur det går ihop. Någon annan måste i så fall betaladessa skatter och avgifter, om vi inte skall låna till dem utomlands. Jag skulle önska att det ute på arbetsmarknaden, hos demsom är arbetsgivare, fanns ett ännu större ansvar - ett ansvar som gick ut påatt alla skall ha rätt till arbete och att det måste innebära att man får lovatt anpassa sina arbetsplatser efter hur människorna ser ut, efter de skavankeroch brister som vi vet att i varje fall de flesta av oss har. Det är en uppgiftför oss att på olika sätt försöka påverka arbetsgivarna, både på den privataoch på den offentliga sidan, till att i detta avseende vara realister. Vi har också lagstiftning som syftar till samma sak, bl.a. främjandelagen.