prot · G80991 · 1984-12-31 00:00:00 — Den främsta ekonomiska uppgiften för osspolitiker är därför inte att träffa val åt människor utan att skapaförutsättningar för människor att själva träffa sina egna val. Behovetav avreglering föder kravet på privatisering. För.det första vill vi moderateröverföra statlig affärsverksamhet i enskilda händer. Vi ser inget skäl till attstaten skall driva t. ex. en soppfabrik och en kedja hamburgerre-stauranger.Dessa rörelser drivs effektivare och mer konkurrensneutralt i privat ägo. Ochsom en biprodukt ger försäljningen staten ett bidrag till att fylla igenbudgetunderskottet. Äveninom området för vård och omsorg är det angeläget att tillhandahålla privataaJternativ. Det är naturligtvis inte fråga om att privatisera t. ex. hela denoffenthga vården. Men det måste vara värdefullt att bryta upp de offentligatjänstemonopolen och få till stånd en effektivitetshöjande konkurrens på dettaområde. Medborgarna vill ha husläkare, och de vill ha privata daghem.För de anställda i den offenfliga tjänstesektorn är det naturiigtvis en fördelatt inte vara hänvisade till en arbetsgivare med monopolställning. Och kan viskapa möjligheter för enskilda alternativ, får vi också till stånd denutbyggnad av den privata tjänstesektorn som är nödvändig för att alla som villarbeta skall kunna få riktiga och varaktiga jobb . Med det anförda, herr talman, yrkar jag bifall tillreservationerna 1,3,4,5, 6, 9, 13, 16, 17 och 20 i finansutskottets betänkandenr 10. 3NILS ÅSLING (c): betänkande med anledning avfinansplanen och de reservafioner som vi från oppositionens sida knyter därtillillustrerar att två klart utmejslade alternativ står emot varandra i denekonomiska politiken. Det är inte längre fråga om en expansiv politik kontra enkontraktiv. Det är inte i första hand en keynesiansk ekonomisk politik som stårmot en utbudsekonomi. Skillnaderna återfinns på ett annat plan. Det är mer enfråga om politisk ideologi än om klassisk ekonomisk teori. Man kanske också skall säga att detta avslöjar brist påsamförstånd i svensk pohtik, vilket i det ekonomiska läge vi nu befinner oss iär beklagligt. Som den främsta exponenten för den typen av politik står delöntagarfonder som de icke-socialistiska partierna är beredda att avskaffa omde partierna får ansvaret för regeringsutövandet här i landet. Socialdemokratins strävan efter en anpassning avsamhällsekonomin står på något sätt utan en klar och medvetenavsiktsförklaring. Devalveringen var en åtgärd som vidtogs föratt sänka de svenska reallönerna och att väsentligt höja den svenskaexportindustrins lönsamhet. Devalveringen har medfört en gigantiskförmögenhetsomflyttning i samhället. Vi kan nu också säga att devalveringenblev onödigt stor, och "eftervården" har därför blivit mycketproblemfylld. Bakom alternativet till majoritetsskrivningen står denicke-sociaUstiska oppositionen, som när det gäller de övergripande principernaom den ekonomiska politiken är enig. Vi har valt att klart deklarera vad enanpassning av offentlig och privat konsumtion till det reella produktionsresultatetkräver. Svenska folket måste klart och entydigt få ta ställning till vilkenekonomisk politik landet behöver. Socialdemokraterna har med sin devalverings-och inflationspolitik valt att skjuta problemen , trots att denhögkonjunktur vi har upplevt direkt borde motivera målmedvetnaanpassningsåtgärder i samhällsekonomin. Från sida förordar vi systemförändringar för attanpassa t. ex. offentlig konsumtion till de ekonomiska ramar som vi har tillvårt förfogande. Denna politik av anpassning ansluter fill gammal traditioninom . Vi har alltid varit det parti som i riksdag fåttta striden för de eftersatta folkgrupperna och regionerna i vårt land. Vi haralltid varit det parti som fått ta striden för samhällets grundläggande ansvarför människors trygghet. Jag vill bara erinra om den största politiska strid vihaft i modern tid om dessa principer, dvs. striden om ATP-reformen 1958.Centern hävdade där grundtryggheten för allamedborgare, alla människors rätt till lika trygghet inför ålderdomen och attpåbyggnaden av pensionsskyddet därutöver borde bli föremål för varjemedborgares eget avgörande. Vi stod ensamma om den principen i den striden. har övriga borgerliga partier slutit upp på vår linje i medvetande om attett socialt välfärdssystem utöver grundtryggheten, som inte bygger på enskildamänniskors valmöjlighet, lätt blir ett system som förlorar anknytningen tillverkligheten. Detär vad vi har upplevt här i landet, när rekordåren gått till historien och denekonomiska tillväxten stannat upp. Vi har då fått den paradoxala situationenatt diskussionen inte rör sig om vad som för den enskilda människan ärabsolut avgörande, nämUgen att hon eller han skall känna sig fri från fruktanoch nöd i livets alla skiften. Nej, diskussionen rör sig om fördelningenav vad som måste betraktas som en överkonsumtion inom den offentliga sektorn,sett mot bakgrund av de tillgängliga resurserna. En välfärdspolitik som intetar hänsyn till den reala resurstillväxten har förlorat sinfördelningspolitiska inriktning och utelämnar de ekonomiskt svaga i samhället,de som verkligen behöver grundtryggheten. Det är ofta människor som inte ärföreträdda av de stora intresseorganisationerna och som har svårt att kommatill tals inom det massmediala etablissemanget. Sverigesinternationella konkurrenskraft har tillfälligt förbättrats på grund av tvåstora devalveringar på sammanlagt . Jag säger tillfälligt, därför att denallvarliga underliggande kostnadstrenden inte har förbättrats -tvärtom.Inflationen i har varit dubbelt eller t. o. m.tredubbelt hög jämfört med nivån i våra viktigaste konkurrentländer. F. n. harSverige näst högsta inflation, efter . Regeringens mål förinflationen har två gånger, både 1983 och 1984, överskridits med det dubbla.Senast var målet satt till . Varförhar då regeringen misslyckats så kapitalt med ett av sina centrala mål? Denviktigaste förklaringen till den höga inflationen har varit att underde haft en betydligt snabbare löneutveckling än jämförbaraländer. LöneutveckUngen i har, jämfört med andra länder, under de tvåsenaste åren varit Uka negafiv som , då kostnads- ochindustrikrisen grundlades och uflöstes. Det är allmänt accepterat att 1984 årslönerörelse blev ett samhällsekonomiskt fiasko. Genomsnittslönerna i Sverigesteg då , vilket var högre än genomsnittet för vårakonkurrentländer och högre än för det viktigaste konkurrentlandet, nämligenVästtyskland. Betydelsen av detta är också att arbetslösheten är kvar på en högnivå, högre än vid tiden för regeringsskiftet. Av1985 års lönerörelse har vi ännu bara sett början. Detta trots att regeringenförra sommaren angav att löneavtalen borde vara klara innan höstriksdagen öppnade.Regeringen har angivit en 5-procentig ram för den totalalönekostnadsutvecklingen. Det slutna avtalet mellan SAF och LO påståsligga inom ramen. Men ramavtalet är i realiteten ingenting annat än en fögabindande rekommendation till de olika branschförbunden. slutgiltiga utfallet avårets lönerörelse har vi långt ifrån ännu sett. Det finns anledning att knytaganska allvarliga farhågor till att även detta avtal kommer att äventyrainflationsmålet. Det är också därför som finansministern tydligen har tagittillbaka sitt löfte till arbetsmarknadens parter om den extra skattepremien på500 kr. som tidigare, enligt massmedia, har aviserats. Förett par dagar sedan fick vi besked från SPK att inflationen under1985, dvs. fram till , redan var . På en och en halv avårets 12 månader har hälften av det uppställda inflationsmålet förbrukats, omjag använder det begreppet. inflationsmål på fick regeringenöverge när halva året hade gått, dvs. i samband med den kraftiga räntehöjningenden . inflationsmål tycks regeringen få överge redan efter enoch en halv månad. Inte ens finansminister vågar väl i dagensdebatt hävda att det är realistiskt att tro att vi skall uppnå3-procentsmålet. Det är angeläget med ett klart besked i den frågan vid dagensdebatt, eftersom så mycket av de ekonomiska åtagandena bygger på deinflationsmål som regeringen har uppställt. Verkhghetenhar än en gång visat att det inte räcker med fromma förhoppningar och vackralöften för att begränsa inflationen. För att få ner inflationen krävs det attuppsatta mål ges uppbackning av konkreta och kraftfulla åtgärder. Slutsatsen avdetta är att regeringen grovt har misslyckats med den centrala uppgiften i denekonomiska pohtiken, nämligen att hålla nere inflationen. Får jag citera ur bokenSamtal med : "Detlönebildningssystem vi har i har fungerat dåligt under det senastedecenniet. Det har drivit fram 10 %-iga kostnadsstegringar och haralltså helt tappat kontakten med den realekonomiska utvecklingen. Processen harframtvingat den ena devalveringen efter den andra och varje ny devalvering harblivit ett avstamp för nästa devalvering. Vi har hamnat i en ond cirkel som detinte tycks gå att ta sig ur. Vad vi bevittnar är en oavbruten kapplöpningmellan vinster och löner. Devalveringarna höjer företagsvins-tema och pressartillbaka lönernas reala köpkraft. I nästa vända försöker löntagarna kompenserasig för förlusterna och just själva förekomsten av snabbt stigande vinster görarbetsgivarna mindre motståndskraftiga när de ställs inför lönekraven." Jagkanske för säkerhets skull borde säga en gång till att citatet inte var frånnågon SAF-ekonom eller framträdande företrädare för arbetsmarknadens parterutan det var alltså ett citat ur boken . Avden utveckling vi nu kan bedöma finns det inget som motsäger att vi är inne ijust den ödesdigra inflationsspiral som finansministern talar om i boken. Detvisas t. ex. av att marknadsandelar stagnerade ochberäknas sjunka under innevarande år. Finansministerns generalgrepp med enkraftig devalvering på var ett djärvt politiskt grepp, det är ingen tvekanom det. Teoretiskt hade det kunnat lyckas, men så har inte skett. Vad som skallbedömas av väljarna i höstens val är inte finansministerns ambitioner utanresultatet av regeringens politik. Den enda möjligheten attvrida det svenska kostnadsläget rätt är nu att de som haransvaret för lönekostnadsutvecklingen, nämligen arbetsmarknadens parter, tarsitt ansvar. För detta krävs att arbetsmarknadens parter vet att staten inte änen gång kommer att gå in och devalvera bort förlorade marknadsandelar,förlorade vinster och för höga löner. Grunden i en trovärdig ekonomisk politikmåste därför vara en fast växelkurs. Regeringen måste lägga fast att man inteavser att devalvera igen. Och helt avgörande är att ett sådant beslut ellerbesked ges den formen att det får full trovärdighet såväl inom som utom landet.Om beslutet får trovärdighet är det inte nödvändigt att gå vägen överarbetslöshet, som socialdemokraterna ibland påstår, för att uppnå rimligarelönebildning i . Arbetsgivarna måste nämligen också veta att de ärtvungna att själva ha ansvar för vinsterna. De kan inte räkna med nya devalveringsvinsterav den typ som man har upplevt . Fackförbunden måste åandra sidan ta ett ökat ansvar för kostnaderna, som driver upp arbetslöshetengenom för höga löner och som gör att priserna i butikerna stiger - och alltså göratt löneökningarna är en illusion. Därför har vi i den gemensamma reservationen från deicke-socialistiska partierna föreslagit också en reformering avarbetslöshetsförsäkringen. Förslaget innebär emellertid inte att de arbetslösaskall få en lägre ersättning utan att egenavgifternas andel, som bara är5 %, skall öka - detta för att markera det delade ansvaret. En vikfig del för att göra en sådan politik trovärdig äratt regeringen med bestämdhet lägger fast ambitionen att trappa nedbudgetunderskottet. Men med en sådan ambition finns det inget utrymme förkraftiga ökningar av industristöd och arbetsmarknadsåtgärder. En minskning avbudgetunderskottet innebär också ett mindre inflationstryck och därmed ocksåmindre tryck på räntenivån, alltså sänkt ränta. Den offentliga arbetsgivarrollen måste också stärkas i dethär arbetet. De offentliga arbetsgivarnas agerande avtalsrörelse varknappast ett uppbyggligt skådespel. Man blev löneledande på för hög nivå.Därtill byggdes i de offentliga avtalen in en rad följsamhetsklausuler av olikaslag -detta trots att regeringen i finansplaner lagt fast precis den motsattaambitionen. Det måste även bli slut på de ständiga höjningarna avskatter och avgifter för att minska inflationstrycket. I det sammanhangetspelar naturligtvis marginalskatterna en strategisk roll, eftersom de driverupp lönerna och ökar kompensationskraven och därigenom lägger nytt bränsle påinflafions-brasan. Därmed är jag automafiskt inne på den andra storahuvudfrågan i svensk ekonomi , nämligen skatterna. Låt mig börja medinflationsskyddet. I marginalskatteuppgörelsen 1982 kom man överens om skulle ha ett inflationsskydd på de tre åren 1983,1984 och 1985.Förutsättningen för uppgörelsen var att man hade gemensam ambition att pressaned inflationen till den nivån. När mittenregeringen lämnade kanslihuset hösten1982 såg inte den ambifionen orealisfisk ut - tvärtom. Men alla vet vi vad somdärefter har hänt. Förstoch främst har inflationen drivits upp till en nivå på . För det andra nuvarande regeringen urholkat även det inflationsskydd som då överenskomsbåde till resp. . togs inflationsskyddetbort helt . Då uttalade visserligen finansministern att han avsåg attunder 1985 återkomma med någon annan form av inflafionsskydd. Enligt vad jagförstår har finansministern nu övergivit även den utfästelsen - det kanske kanklaras ut här . Medkammarens fillstånd skulle jag än en gång vilja citera boken :"För min del har jag slagits hårt för den här reformen, och det är minfasta övertygelse att vi måste fortsätta att reformera systemet när de nugällande reglerna löper ut. Progressiviteten i det svenska skattesystemet harblivit orimlig, och jag vill påstå att vi här har att göra med ett av deabsolut största ekonomiskt/politiska problemen av . Den reform, som vigenomförde tillsammans med mittenpartierna och som vi sedan av olika skältvingades justera - dock utan att grunddragen gick förlorade - räcker inte. Detmåste bli en fortsättning. Progressiviteten måste ned ytterligare. Annarskommer vi aldrig att lyckas få till stånd en harmonisk inkomst- ochlönebildning i det här landet. Skattetänkandet har blivit så utbrett, attdet tar över nästan allting annat, vilket fräter sönder både samhällsmoral ochden ekonomiska effektivitetens grundvalar. Den skattepohtik vi förde på70-talet var inte bra. Vi lät den väldiga inflationen förstöra hela systemet,och slår det tillbaka mot oss med full kraft." Dethär är ord som borde stå i eldskrift; det var utomordenfligt kloka ord av Kjell-OlofFeldt. Men tyvärr måste jag konstatera att det inte har blivit regeringenspolitik, trots att det hade karaktären av programuttalande sedan Kjell-OlofFeldt bhvit finansminister. Än en gång: Vad väljarna skall bedöma ärinte finansministerns ambitioner utan resultatet av regeringens politik. gemensamma reservationen har opposifionen, som påpekade,föreslagit att det fulla inflationsskyddet i skatteskalan återinförs. Vihar också föreslagit fortsatta marginalskattesänkningar . Detta gällersåväl den kommunala som den statliga skatten. Båda har stor betydelse för detotala marginaleffekterna. Kommunalskatten kan differen-fiera med f. n. upptill . mellan olika kommuner. Det innebär att i kommun nås 50-procentsgränseni marginalskatt redan vid en inkomst på , medan man däremot t. ex. iDanderyds kommun inte når 50-procentsgränsen förrän man tjänar 140 000 kr.Detta illustrerar att den stora skillnaden mellan låg- och högskattekommuner ärdet stora problemet. Jag kan instämma med i kravet på 40 %marginalskatt för folkets flertal. Men först måste man göra den meningsfullgenom att ha en effektiv kommunalskatteutjämning. Detskatteförslag som står för ligger f. ö. mycket nära det förslag som TCOhar kommit med. De tre huvudkomponenterna är i båda fallen fulltinflationsskydd, minskade skillnader i kommunalskatt - vilket jag var innepå - och sänkta marginalskatter i form av en viss höjning av I det härsammanhanget är det också viktigt att de samlade marginaleffekterna på eninkomstökning av höga marginalskatter, höjda dagisavgifter och sänktabostadsbidrag tas in i bedömningen. Vi behöver en totalawägning av helaskattesystemet, sett ur den enskilde skattebetalarens synpunkt. Dessamarginaleffekter drabbar människor i medelinkomsflägen och kan där få heltförödande följder och därmed påverka människornas vilja att öka sin arbetsinsats. Dettredje stora huvudproblem som vi har anledning att diskutera är statensfinanser. Låt mig inleda också det här avsnittet med ett citat ur den bok somjag har använt såsom utgångspunkt för mitt inlägg: "Jagvill inte hålla på och tjata, jag önskar ibland, att de riksdagspartier, somändå hade ansvaret för landets ekonomi under de år då budgetunderskottet växtefill giganfiska proportioner, vågade demonstrera åtminstone en tillstymmelsetill ödmjukhet, när det gäller svårigheterna att lösa de problem de självastarkt bidrog fill att skapa. Det skulle alltså vara klädsamt om de villeanvända sig av något mer dämpade tonfall. I gengäld skall jag" - i dettafall alltså - "och mina regeringskolleger gärna avståfrån att glorifiera vår egen oppositionspolitik . Den hadeförvisso sina brister, en hel del av det vi då sade och gjorde borde kanskevara osagt och ogjort. Men människan lär sig . Det gäller ocksåpolitiker." Jagkonstaterar på nytt att förvisso givit uttryck förstatsmannaord. Jag är för min del beredd att demonstrera den ödmjukhet somKjell-Olof efterlyser genom att tillstå att det inte finns skäl attglorifiera den budgetjx)litik som bedrevs av . Omvi då hade vetat vad vi vet , borde den ha varit betydligt stramare. Mensåväl vi som då satt i regeringen som den dåvarande oppositionen var, somKjell-Olof vet, påverkade av tidens ekonomiska teorier om överbryggningoch nödvändigheten av en expansiv finanspolitik. Vivar - och är väl alla i stort sett i själ och hjärta - keynesianer. Detavgörande var att hålla efterfrågan och sysselsättningen uppe. Onekligen gjordeden dåvarande oppositionspolitiken det inte lättare för regeringen att bedrivaen stramare budgetpolitik. Jag förstår att tycker att endel av det som då sades och gjordes borde ha varit osagt och ogjort. Skillnadenmärktes dock redan när den andra Fälldinregeringen stramade upp budgetpolitiken1981. Då fortsatte den socialdemokratiska opposifionen i samma spår somfidigare. Efter1982 har onekligen finansministern bedrivit en stramare budgetpolitik än densocialdemokraterna pläderade för i oppositionsställning. Men skillnaden är har haft en opposition som hela fiden varit beredd att acceptera deekonomiska realiteterna, acceptera en stram budgetpolitik och t. o. m. föreslåytteriigare besparingar. Kan inte finansministern också visa en viss ödmjukhetoch erkänna detta? Detfolkliga stödet för besparingarna har således inte nu undergrävts avoppositionen, som . Snarare är det regeringen som i viss mån harunderminerat det allmänna prismedvetandet genom sitt sätt att ibland föradebatten. Naturligtvis inte på det sätt som förde debatten i boken, menvi möter ju många andra av regeringens talesmän. Att regeringen lyckats minska budgetunderskottet beroremellertid långt ifrån bara på stramhet med utgiftsökningar. Storautflyttningar har skett ur budgeten. senast gällde detbostadsfinansieringen. Även när det gäller budgettekniken har regeringen visatstor färdighet att hitta olika former av engångsintäkter. Men skall man komma till rätta med de mer långsikfigaproblemen i statens finanser, krävs strukturella besparingar. Sådana måsteenligt uppfattning göras utifrån en fördelningspolitisk helhetssyn,som innebär att som besparingar sker i mer generellt utgåendetransfereringar måste förstärkningar ske för dem som har det svårast attekonomiskt klara besparingarna. Detta innebär att grundtrygghetsprincipen måstevara vägledande. föreslog regeringen en s.k.avindexering av statsutgifterna. Det var enligt min uppfattning ett steg i rättriktning, men det fullföljdes aldrig med kraft. 1 verkligheten berörde manendast av totalt av statens utgifter som styrs av denna förödandeutgiftsautomatik. Därefter har någon ny avindexering inte skett, tvärtom har pååtminstone ett viktigt område full indexföljsamhet återinförts. För tredje gången måste jag därför konstatera att vadväljarna skall bedöma är inte finansministerns ambirioner ochfromma önskningar utan resultatet av regeringens politik. Det andra grundläggande inslaget i en alternativ ekonomiskpolifik måste därför vara att göra strukturella besparingar för att varaktigtpressa ner budgetunderskottet. Målet bör vara att underskottet minskar med 6miljarder kronor , som långfidsutredningen angivit, fram fill år 1990.Förstärkningarna i statens finanser bör ske genom sänkta utgifter. Höjdaskatter är inte längre någon framkomlig och realistisk väg. Den snabbast växande posten i statens utgifter är räntornapå statsskulden. förslag att minska statsskulden genom utförsäljningav -en successiv utförsäljning i den takt som marknaden kanacceptera - som vi har fått stöd för av moderater och folkpartister, skulleinnebära en väsentligt mindre räntebelastning för statskassan. Ett annat förslag som de tre oppositionspartierna äröverens om är att minska statens finansiella överföring till kommunerna med 4miljarder. Enligt uppfattning måste detta, som jag sagt,kombineras med ökade insatser för den kommunala skatteutjämningen. Förmedborgarna är ju skillnaden i skattebelastning mellan högskatte- ochlågskattekommu-ner den mest framträdande orättvisan i dagens skattesystem. Mankan alltså inte göra skattereformer utan att ta hänsyn till de stora regionalaorättvisor som fortfarande vidlåder vårt skattesystem. Ett tredje område är bostadssektorn, där besparingarna böruppgå fill i storleksordningen 3,7 miljarder, dvs. samma summa somfasfighetsskatten uppgår till. De tre oppositionspartierna är överens om attslopa fastighetsskatten. Ett intressant förslag är också att minskasubventionerna på bostadsområdet genom räntelånesystemet. Ävenpå sjukförsäkringens område bör besparingar ske. Det förslag som harpresenterats från oppositionsparfierna innebär inte att man gör skillnad påarbetare och tjänstemän, såsom det har framhålhts från vissa grupper. Det ärsåledes ingen klasslagstiftning. Att förslaget även berör tjänstemän i likamånharf. ö. vitsordats av TCO. Däremot är det riktigt att förslaget inte, medoförändrade avtal, berör arbetstagarna i den offentliga sektorn. I den månavtalen där inte ändras innebär förslaget en ökad lönekostnad för de offentligaarbetsgivarna. Denna extra lönekostnad på måste naturligtvis beaktas inästa avtalsrörelse. Även på det privata området är det möjligt att ettarbetsgivarinträde sker. På samma sätt måste detta då beaktas i avtalsrörelsen. Utöverde direkta besparingarna är det viktigt att den offentliga sektorneffektiviseras. Vi anser att förutsättningarna för detta ökar om privataalternafiv fill den kommunala verksamheten ges större chans att få varamed på servicesektorn. De strävanden som kommit till uttryck hemma i minvalkrets, i Åre kommun, att pröva nya vägar för den kommunala verksamhetengenom att engagera entreprenörer för den tekniska verksamheten är värda allt stöd.Det är ett intressant experiment som manar till efterföljd. Alternativ ochmångfald har nämligen visat sig vara ett effekfivt sätt att öka effektiviteteni den offentliga sektorn och därmed minska kostnaderna. Den kommunala sektornär inget undantag från den regeln. Herrtalman, och som en sammanfattning! Finansminister äralltså värd all erkänsla - jag vill gärna understryka det från denna talarstol- för den realism i bedömningen av den samhällsekonomiska utvecklingen som hanvisat i den programbok som jag tagit mig friheten att citera ur i dettaanförande. Dessa yttranden och finansministerns uttalade ambitioner i andrasammanhang står emellerfid i stark kontrast till den av regeringen iverkligheten utformade politiken.