prot · G80919 · 1984-12-31 00:00:00 — Även när det gäller kvinnornas möjligheteratt få arbete skulle en annan och positivare inställning från m.ånga privataarbetsgivare behövas. Det är nödvändigt att bl. a. genom en aktivarbetsmarknadspolitik justera de s. k. fria marknadskrafterna, om rätten tillarbete skall kunna hävdas för alla. Till vill jag tillägga att för regeringen ärkampen mot arbetslösheten det primära. För att åstadkomma en varaktigförbättring av sysselsättningen är det nödvändigt att begränsaunderskottsproblemen, minska inflationen och bevara det svenska näringslivetskonkurrenskraft. Regeringens politik baserar sig således på de"klassiska" värderingarna i arbetarrörelsen. De åtgärder som regeringen föreslagit i propositionen omvissa ekonomiskpolitiska åtgärder innebär en viss köpkraftsindragning. Med depris- och löneökningar som där förutses finns det ändå ett begränsat utrymmeför ökningar av reallönerna och den privata konsumtionen . talar om arbetsmarknadspolifikensprovisoriska arrangemang. Det är ett språkbruk som annars brukarvara ensamma om. De arbetslösa är inte betjänta av att man nedvärderararbetsmarknadspolitiken. var det 35 000 personer som gick iarbetsmarknadsutbildning, 20 000 personer hade beredskapsarbete, 38 000personer var anställda med lönebidrag. Ytterligare tusentals människor fickgenom de arbetsmarknadspolifiska åtgärderna möjlighet att vara kvar på ellerkomma in på arbetsmarknaden. I viss utsträckning rör det sig om tillfälliga arbeteneller insatser. Men det centrala är att de arbetsmarknadspolitiska åtgärdernainnebär en början till något nytt. Arbetsmarknadsutbildning är heller inte merprovisorisk än annan utbildning. Jag trodde faktiskt att vi var eniga i dessaavseenden. Med anledning av sista fråga vill jagerinra om den betydelse för samhällsutvecklingen som kapitalbildningen inomAP-fonder-na haft och även i fortsättningen kommer att ha. Om medsin fråga särskilt syftar på den del av AP-fonderna som förvaltas av löntagarfondsstyrelsernakan jag bara meddela att det inte är aktuellt att förändra den lagstiftningsom, reglerar dessa. 47INGEMAR (): Jag tackar arbetsmarknadsministern för svaret. "Vikommer att gå in i nästa lågkonjunktur med relativt hög arbetslöshet redan iinledningsskedet och utan svängrum för konjunkturstimulerande åtgärder." Denna beskrivning av vad som väntar oss har jag och andrai opposifionen uttryckt . Det kan ju arbetsmarknadsministern ochregeringen möjligen vifta undan som oppositionens vanliga jämmer. Men det jagnu läste upp var ett uttalande av ekonomen . Ingen ekonom skullesäga emot vad han där sade. Det är ett otvetydigt faktum att nästalågkonjunktur kan komma att bli en mycket dyster erfarenhet. talar mycketför att vi om två kommer att ha en arbetslöshet som med svenska måttmätt måste betecknas som massarbetslöshet. Anledningen till denna dystra förutsägelse är densocialdemokratiska regeringens misslyckande. Oavsett med vilket mått man mäteroch oavsett hur man vrider, eller förvrider, statistiken, framstår densocialdemokratiska regeringens politik mot arbetslösheten som ett kapitaltmisslyckande. när vi befinner oss på krönet av en högkonjunktur ärarbetsmarknadsläget i vårt land detta: 140 000personer är öppet arbetslösa. Det är 50 000-60 000 fler än vid förrahögkonjunkturtoppen. Arbetslöshetstidernablir allt längre. Det är särskilt alarmerande, eftersom de sociala problemenvid arbetslöshet ökar ju arbetslösheten varar. 170 000personer, kanske fler, är sysselsatta genom olika arbetsmarknadspolitiskaåtgärder. För mer än hälften av dessa är det fråga om tillfälliga lösningar. Den partiellaarbetslösheten ökar. Det betyder att många som arbetar deltid skulle viljaarbeta . Men de kan inte få den chansen. Aldrig underefterkrigstiden har så många stått utanför den reguljära arbetsmarknaden somunder den nuvarande regeringens tid. Detta rekorddåliga läge på arbetsmarknadeninträffar alltså när vi har en socialdemokrafisk regering - socialdemokraternagjorde ju just arbetslöshetsbekämpningen till ett huvudnummer i valrörelsen.Detta faktum kan nu såväl regering och opposition som väljarna lära sig mycketav. Det som på sitt sätt ändå är mest bekymmersamt är attdetta ytterst allvarliga läge på arbetsmarknaden inträffar på toppen av enhögkonjunktur. Industrin går bra. Exporten har stigit kraftigt. Investeringarnavänder uppåt något, och t.o.m. bytesbalansen blir positiv . Trots detta harvi rekordarbetslöshet. säger regeringen - angelägen som man är om att barabeskriva den del av verkligheten som ser angenäm ut- att sysselsättningen juändå stiger. Man tröstar sig med att det trots allt är fler som har arbete. Mendet är en bräcklig tröst, för ett närmare studium av sysselsättningssiffrornavisar att sysselsättningsökningen i den här högkonjunkturen är osedvanligtsvag. I högkonjunkturen 1973-1975 ökade sysselsättningen med ca 200 000 och ihögkonjunkturen 1978-1980 med ca 150 000, Ökningen den här gången borde stannavid 40 000-50 000, Därtill kommer att ökningen av antalet personer 5 protokoll 1984/85:19-21 som sökersig ut på arbetsmarknaden inte är lika stor som vid tidigare konjunkturtoppar.Samma tendens återfinns om man studerar antalet lediga platser, vilketvisserligen har ökat - men det är långt ifrån den nivå som vi hade vid denförra konjunkturtoppen. har i något inlägg påeftermiddagen sagt ungefär så här; Arbetsmarknaden i förbättras.Jämförd med arbetsmarknaden i andra länder är det en positiv utveckling. Iandra länder skulle utvecklingen alltså vara den motsatta. Det är en vårdslöshantering av sanningen. I har man alltsedan årsskiftet 1980-1981 och framtill nu haft en ökning med fem miljoner nya arbetstillfällen - en ökning . Om man översätter dessa siffror med siffror som gäller för den svenskaarbetsmarknaden, kommer man fram till att vi har haft en ökning med mer än 200000 sysselsatta. Den ökningen stannar alltså vid någon enstaka procent -kanskeknappast någon - när högkonjunkturen väl är över. Jag råder inte att kopiera presidentReagans politik för ökade militärutgifter eller ett växande budgetunderskott.Men det är värt att notera att den amerikanska ekonomin har lyckats dra störrenytta av den nuvarande högkonjunkturen än den svenska ekonomin förmått attgöra. Kanske arbetsmarknadsministern nu har på tungan att detnog hinner ordna sig. Innan högkonjunkturen är slut har sysselsättningsökningenskjutit i höjden och arbetslösheten dalat. Jag önskade av allt mitt hjärta att det skulle bli så. Mensanningen är snarare den att festen närmar sig sitt slut. Konjunkturen vänderredan nedåt. Vissa prognoser pekar på att kurvorna redan är på väg ned.Exporten mattas, aktievärdena sjunker, och investeringsintresset har avtagit.Under år 1985 blir det sämre. Tillväxten mattas, arbetslösheten stiger, hade LO-tidningensom rubrik på en artikel för ett par nummer sedan. och framåt befinnervi oss i en ny lågkonjunktur. Hoppet om förbättringar för de arbetslösa - attde goda konjunkturerna skulle bringa arbete åt dem - håller på att gå upp irök. Under en lång följd av år har vi gått in i nästkommandekonjunktursvacka med en allt högre restarbetslöshet. Det är ett mått på attarbetsmarknaden fungerar illa. Insatser av arbetsmarknadspolitiska åtgärder harväxt i motsvarande grad. räcker det inte med att gripa till beredskapsarbeteoch omskolning i lågkonjunkturer och vid strukturkriser. krävs omfattandepermanenta insatser för bl. a. ungdomar, handikappade, underutbildadeoch äldre,för att hjälpa dem in i arbetslivet eller hjälpa dem till ett nytt arbete. Arbetsmarknaden kännetecknas alltså av en seriebalansproblem: geografisk obalans, brist på arbetskraft med rätt utbildning,stort överskott på arbetskraft med otillräcklig utbildning och en lönestruktursom hindrar vissa att komma in och förorsakar att andra stämplas ut. Det borde stå klart för alla att denna utveckling måstebrytas, om vi menar allvar med målet om full sysselsättning. Det är mot den här bakgrunden man skall se mininterpellation. Jag har frågat om arbetsmarknadsministern är beredd att iöverläggningar med arbetsmarknadens parter söka hitta lösningar på dessaproblem. Med hänsyn till allvaret i situationen måste svaret på mininterpellation sägas vara otillständigt magert. Det verkar som om ministerninte riktigt tänkt igenom frågorna. Det finns ingen analys och ingen antydan omatt något arbete med att finna nya vägar pågår. Det som oroar mig mest är attdet verkar som om ministern inte riktigt bryr sig. Ett allmänt ointresse är detintryck svaret ger. Kännetecknande för har varit en väl fungerandesamverkan mellan regeringen och arbetsmarknadens parter isysselsättningspolitiken. När man försöker finna vägar bort från en oroandeutveckling som den jag skisserat bör det ske tillsammans med parterna. Liksomderas ansvar för löneutveckling och övriga anställningsvillkor är beroende avregeringens ekonomiska politik, gäller också det omvända: ingen politik förfull sysselsättning blir framgångsrik om den inte har parternas medverkan. Det vore därför angeläget och självklart att systematisktarbeta sig igenom analys och tänkbara åtgärder tillsammans med parterna. Mendenna fråga i min interpellation besvaras med: "Vi är öppna för attparterna tar ett större ansvar för alla arbetssökande." Men frågan gälldeförstås om regeringen är beredd att ta initiativ till sådana överläggningar. Låt mig nämna fyra områden där det borde vara angelägetatt få fill stånd sådana diskussioner inte bara en gång utan fortlöpande. För det första gäller det den framtida löneutvecklingen.Det finns ingen enskild faktor som är tillnärmelsevis lika betydelsefull förmöjligheterna att nå och bevara full sysselsättning som lönestruktur ochlönekostnadsutveckling. Under har vi måst genomföra en raddevalveringar av den svenska valutan för att återerövra marknader. Det harbetytt sänkning av lönernas värde. Mest hårdhänt har den socialdemokrafiskaregeringen gått fram på denna väg. Devalveringarna har blivit nödvändiga därföratt vi i har levt på för stor fot. Men denna devalveringspolitik kan nuinte fortsättas. Det skulle varaktigt urholka förtroendet i andra länder förvår politik. I fortsättningen måste lönekostnadsutvecklingen hållas inom ramenför vad ekonomin tål. Annars tappar vi åter marknader, företag slås ut, ocharbetslösheten stiger ytterligare. Detta vet ansvariga förhandlare. vet de attlönerna återigen måste bli den huvudsakliga inkomstkällan för människorsförsörjning. Det betyder att skatte- och bidragspolitiken måste läggas om såatt det lönar sig bättre att arbeta. Regeringen bäddar illa för förhandlarna att klara dennauppgift. I stället för att spara på utgiftssidan, när det fattas pengar förstaten, höjer regeringen återigen en rad skatter. Denna politik har t. o. m.gjort LO mållös. Regeringens åtstramningspolifik sägs vara framkallad avatt löneutveck-hngen håller på att äventyra regeringens inflafionsbekämpning.Det är förvisso sant. Men för detta bär regeringen själv det avgörandeansvaret, dels genom det sätt som staten som stor arbetsgivare har uppträtt på,dels genom uttalanden och beslut av regeringen som har försvårat för parternaatt nå uppgörelser. På den härpunkten har överläggningar med parterna förts. utsträckninghar arbetsmarknadsministern som ansvarig för sysselsättningen sökt göra klartför kontrahenterna, att det är vid förhandlingsbordet som förutsättningarna attkomma till rätta med arbetslösheten avgörs? Det andra ämnet för överläggningar med parterna borde varaungdomsarbetslösheten. Om detta har det förts en lång debatt här ieftermiddag, och jag skall inte förlänga den särskilt mycket. Lät mig bara sägaatt ungdomslagen har fått stor omfattning och gett tiotusentals ungdomartillfälligt arbete. Ungdomar kan nu erbjudas arbete ellerutbildning. På ett sätt kan därför gamla förslag ofn ungdomsgarantisägas vara förverkligat. Men det är mer till namnet än till gagnet. Det har sagts av flera i debatten här att det är först ioch med ungdomslagen som riktiga åtgärder har vidtagits för att få nedungdomsarbetslösheten. Låt mig därför också på denna punkt göra en statistiskjämförelse med läget i slutet av den förra högkonjunkturen. I september 1980hade 647 000 ungdomar arbete. har 619 000 arbete. 1980 var 42000 arbetslösa och 49 000. Vad är det egentligen som ni har uppnått? Vad är det somen rad socialdemokratiska talare egentligen har skrutit med här? Såvitt jag kanse har egentligen ingenting åstadkommits. Det betyder inte att vi inte kanhälsa med stor tillfredsställelse att det som görs ändå görs, men några störreframsteg har verkligen inte åstadkommits. Att klara ungdomsarbetslösheten med hjälp av ungdomslageninnebär flera svagheter, främst däri att det är en tillfällig lösning föralltför många. Det visar att den reguljära arbetsmarknaden inte fungerar förett växande antal ungdomar. Med hjälp av ungdomslagen har vidare ett mycketstort antal ungdomar placerats hos offentliga arbetsgivare, som kanexpandera, medan för få har placerats inom näringslivet, där expansionen måsteske. Av dessa och andra skäl bör ungdomslagen få en avlösning.Parterna måste förmås att förhandla fram avtal, som gör ungdomslagen onödigeller i varje fall reducerar dess omfattning. Min andra fråga till arbetsmarknadsministern blir därförom hon är beredd att ta upp diskussioner med arbetsgivarnas och arbetstagarnasorganisationer om det önskvärda i att avtal kommer till stånd som kan ersättaungdomslagen. Avtalen om ungdomsplatserna kan därvid tjäna som mönster. Ett tredje ämne för överläggningar med parterna bordegälla de handikappades möjligheter att få arbete. finns främst tvåmöjligheter att hjälpa handikappade: dels att med skattemedel övergångsvistäcka en del av lönekostnaden via lönebidrag, dels att erbjuda anställning inomSamhällsfö-retags olika verkstäder. Vi vet att dessa inslag i arbetsmarknadspolitiken av ochtill utsätts för kritik från företagsamheten. Det borde vara skäl att testa omarbetsgivarna är beredda att lösa frågan om de handikappades rätt tillförvärvsarbete på annat sätt. En sak måste göras klar, nämligen att vi inte kansvika dem som inte utan hjälp efterfrågas på en hård arbetsmarknad. Men detkan finnas andra vägar än de vi nu tillämpar. Ett sätt har skisserats i enutredning, nämligen att socialförsäkringsavgifterna reduceras för företag somförbinder sig att anställa handikappade som förmedlingen anvisar. Det kanfinnas andra lösningar. Min tredje fråga blir ändå mot den här bakgrunden omarbetsmarknadsministern är beredd att överlägga med parterna påarbetsmarknaden i syfte att hitta effektivare och smidigare former för atthjälpa handikappade till förvärvsarbete på den reguljära arbetsmarknaden. Det fjärde och sista området jag vill nämna, som angelägetämne för överläggningar mellan regeringen och parterna, är utbildningen. Vi vetatt allt fler behöver kompletterande utbildning eller omskolning för att hävdasig på arbetsmarknaden. Det är kanske det allra främsta medlet för att stärkaden enskildes möjligheter och konkurrenskraft. Omfattningen av den av SÖ ochAMS administrerade arbetsmarknadsutbildningen har därför fåtten mycket stor omfattning. Åtskilligt av denna utbildning borde emellertidkunna ske ute i företagen. Denna utbildning är till för dem som redan är arbetslösaeller riskerar att bli det. I allt fler fall måste utbildning sättas intidigare för att förhindra arbetslöshet, för att underlätta omställningar iföretagen, göra dem mer konkurrenskraftiga och därmed kunna ge en tryggaresysselsättning. Det är en kinkig fråga hur vidareutbildningen inomföretagen kan och bör stimuleras. Det jag vet är att den måste uppmärksammas.Min fjärde fråga blir därför: Avser arbetsmarknadsministern initieraöverläggningar med parterna på arbetsmarknaden i syfte att få till stånd meromskolning och vidareutbildning ute på arbetsplatserna? Jag beklagar att jag måste upprepa ochprecisera de frågeställningar som jag hade i min interpellation. Det haremellertid visat sig vara nödvändigt, eftersom arbetsmarknadsministern valt attinte närmare fördjupa sig i allvaret bakom frågorna. Under detta anförande övertogtalmannen ledningen av kammarens förhandlingar. Jag får numeddela att anslag om kvällsplenum har uppsatts. 49JÖRN (vpk): i borde jag kanske halärt mig att det inte tjänar så mycket till att interpellera statsråd. Det äregentligen inte statsråden som svarar. Det är i stället någon anonymdepartementstjänsteman, som man inte får debattera med och som endera inteuppfattar frågans innebörd eller också svarar på andra frågor än de ställda ochsom dessutom belamrar texten med de vanliga banala propagandafraserna omregeringspolitikens allmänna förträfflighet. är jag emellertid en optimistisk natur. Jag tror attdet går att få en seriös, politisk-ideologisk och säg gärna litet vetenskapligtpräglad diskussion om arbetarrörelsen och arbetslösheten . Jag anseratt en sådan harstörsta offentliga intresse. Och jag anser också att sompolitiker är fullt kapabel att föra den mer självständigt och inte i form avdetta en aning ytliga dokument som hon har läst upp. Vad är den samhälleliga bakgrunden till diskussionen?Sedan två årtionden tillbaka kan vi iaktta hur högkonjunkturer försvagas ochlågkonjunkturer fördjupas. Varje ny lågkonjunktur lämnar efter sig flerarbetslösa . Och i det som kallats högkonjunktur ärarbetslösheten större än i det man kallade för lågkonjunktur.Under efter världskriget var arbetslöshet något ovanligt, ett kortvarigtundantagstillstånd för ett fåtal människor. är den ett stort permanentinslag i det ekonomiska systemet. Frågan är vad som händer med ett samhälle där enväxande del av befolkningen befinner sig i denna typ av social situation. Vadhänder med solidariteten, med människosynen, med styrkeförhållandet mellanarbete och kapital? Och hur stort blir detta problem under närmast kommande tvåårtionden? Vad händer när den nya teknologin möjliggör att tillverkningen av enmaskin kan ske på en tiondel av den tid som åtgår eller när en bank blirså automatiserad att den kan klara sig med en tiondel av den kader anställdaden har ? Detta är en ödesfråga för arbetarrörelsen. Därför förvånardet mig att hela denna bakgrund och detta perspektiv över huvud inte är berördai interpella-fionssvaret. Man måste nämligen ha ett längre perspektiv på dennafråga än några månader eller högst ett budgetår. Kortsiktiga problem må kunnamötas med kortsiktiga arbetsmarknadsåtgärder. Långsiktiga problem kräver andratillvägagångssätt. Jag tror mig förstå bakgrunden fill att anlägger några sådana perspektiv. Det har att göra med den första frågansom jag har ställt - varför regeringens konjunktur- och arbetslöshetspolitikinte stämmer med arbetarrörelsens klassiska idéer. förnekarnu i sitt svar att det finns en sådan skillnad. Jag skall därför någotutförligare förklara vad jag har menat. Det fanns en gång en man som hette . Hanförstod sig på ekonomi - framför allt därför att han inte var ekonom. Wigforss krispolitik hade två grundläggande element.Arbetslösheten kunde bara bekämpas om man tillät den nationella marknaden attväxa, eftersom den var så att säga den stora marknaden och exportmarknaden varoch kommer att förbli den mindre marknaden. Den nationella marknaden borde varaså stor, menade han, att den tillsammans med exporten garanterade avsättningför den mängd varor och tjänster som var tillräcklig för full sysselsättning.Denna grundläggande tanke gäller naturligtvis än , även om ekonomin i sinstruktur har undergått vissa förändringar. Det andra momentet i Wigforss krispolitik bestod däri, attde breda folklagrens konsumtion måste hållas uppe. Det var den plus densamhälleliga, sociala konsumtionen som var grunden för en tillräckligefterfrågan, den fillräckliga efterfrågan som skulle garantera att det inteblev någon arbetslöshet. Full sysselsättning och social utjämning hade alltsåett nära samband. Vad dagens socialdemokratiska regering gör är däremot rakamotsatsen. Man sätter den inre marknaden i motsättning till exporten. Manpåstår att exportens upprätthållande kräver en åtstramning på den inre fronten.Det vill i klartext säga; de blygsamma effekter på sysselsättningen man kan nåi exportsektorn slår man undan genom att hålla tillbaka den inre marknaden. Orsakerna till detta är bl. a. ett par teoretisk-praktiskafel, som skymtar förbi också i svar. Det finns ingen sådanmotsättning mellan export och inre marknad, som regeringen tror. Det är inteså, att en förstärkning av den inre marknaden skulle ske på exportensbekostnad. Tvärtom - en stark inre marknad höjer effektivitet ochkonkurrenskraft även för exporten. En svag eller stagnerande inre marknad blirdäremot en kostnadsmässig belastning för exporten via ett sämre utnyttjande avresurser. De argument framför liknar mycket de argumentsom de borgerliga framförde mot Wigforss, och de är naturligtvis lika felaktigasom då. är det inte heller så, att åtstramningen på den inremarknaden - när det gäller dess efterfrågan - leder till att underskottet i denoffentliga sektorn blir mindre. Också här är det tvärtom. En breddning avefterfrågan på den inre fronten medför ökat skatteinflöde. En åtstramning fårdäremot motsatt effekt och riskerar leda till en ond cirkel, därbudgetunderskottet permanentar sig självt. Wigforss menade att en förbättring av de breda lagrensefterfrågan var en nödvändig del av arbetslöshets- och krispolitiken. Dagensregering har en motsatt åsikt. Wigforss förde en verklig utjämningspolitik föratt på detta sätt bekämpa arbetslösheten. Dagens regering för däremot en politiksom innebär en kolossal resursöverföring i kapitalets händer. Stora vinster hargått parallellt med minskade reallöner. I denna negativa omfördelning ligger en av orsakerna tillatt arbetslösheten stiger långsiktigt. Ty om den nationella efterfrågebasen ärför svag, får man heller ingen tillräcklig stimulans för de privatainvesteringarna. I stället framstår finansoperationer och utlandsinvesteringarsom mer attraktiva för privatkapitalet. Och här är den andra punkt där regeringens krispolitikinnebär ett brott med klassisk socialdemokratisk politik. harproduktiviteten stigit kraftigt i ekonomin. Det betyder alltså att ekonomin harkapacitet för att kasta ut ett större mått av varor och tjänster. Men om dettainte möts av efterfrågan, kan kapaciteten inte utnyttjas. Ökningar av löner ochköpkraft måste ske parallellt med ökningen i produktivitet, annars stannarekonomin på en nivå där arbetslösheten består. antyder i sittsvar att en ökning av den inhemska efterfrågan skulle vara oförenlig med måletatt bekämpa inflationen. Detta måste väl ändå vara ett rent logiskt tankefelfrån hennes sida - eller från skribentens. Om efterfrågan ökar med samma volymsom betingas av det tillskott produktivitetsökningen skapat, kan över huvud tagetingen inflation uppstå. Tvärtom kräver kampen mot arbetslösheten attefterfrågan stiger parallellt med produktiviteten, annars ökararbetslösheten. Jag vill f. ö. påminna om att regeringensjälv inser risken av en ökad arbetslöshet - det är ju därför nivill satsa 1,75 miljarder för nya tillfällighetsarbeten, en satsning som vpk ioch för sig hjälper er att rösta igenom. Men det är inte svårt att förstå attrisken för ökad arbetslöshet är påtaglig, om produktiviteten stiger samtidigtmed att regeringen och hjälps åt att vältra ytterligarereallöne- och köpkraftsförluster på löntagarna! Det är denna politik somstrider mot klassiska idéer i arbetarrörelsen och som i praktiken bidrar tillatt permanenta eller förvärra arbetslösheten. En huvudtanke i min interpellation var att sättaarbetslösheten som långsikfigt fenomen i relation till arbetsmarknadspolitikensväsentligen kortsiktiga och mer tillfälliga inriktning. försöker likställa mig med ,när jag då hävdar att arbetsmarknadspolitiken, som jag uttrycker det, har enprovisorisk karaktär. Bortsett från att uppnått så mogenålder att hon bör kunna skilja på höger och vänster även i politiken,missuppfattar hon hela saken. Det är ett osökt avslöjande av hennes ideologiskautgångspunkt.