prot · G80919 · 1984-12-31 00:00:00 — Jag tror att både och jag kan konstateraatt den tyvärr inte har varit särskilt verkningsfull, inte har gett oss demöjligheter som vi hoppades på. Det har vi heller inte fått genom denverksamhet med anpassningsgrupper som har funnits . Jag hoppas att vi, med olika metoder, skall haförutsättningar att påverka arbetsmarknaden när det gäller dessa frågor. a. ske genom en förbättrad företagshälsovård som ges en förändradinriktning, så att den kan förhindra utslagning på arbetsmarknaden och göra detmöjligt för oss att bättre anpassa arbetsplatserna så att också de som harhandikapp verkligen kan komma in på arbetsmarknaden. Som vetresonerar vi just nu om ändrade regler också på dessa punkter. Jag tror ochhoppas att det på detta sätt bättre än skall lyckas oss att utansubventioner, vare sig det gäller avgifter eller bidrag, påverkaarbetsmarknadens parter. 54INGEMAR (); Det är uppenbart att ochAnna-Greta får ta ett litet samtal om vad syftet med skattehöjningarnaoch regeringens senaste ekonomisk-politiska paket egentligen är. Avpropositionen framgår fakfiskt, , med all önskvärd tydlighet attdet är i syfte att dra in köpkraft som regeringen har presenterat åtgärderna. På s. 7 i proposition nr 45 står det; "I nuvarandeläge bör en viss dämpning av den förutsedda ökningen av den privatakonsumtionen ske." Litet längre ned kan man läsa: "De åtgärder somregeringen nu föreslår innebär en viss köpkraftsindragning." Detta är väl ändå entydigt. Det förtydligas av attskattehöjningarna drar in dryga medan utgiftsökningenstannar på under 2 miljarder. Det är möjligt att det är befogat med en vissåtstramning, men man frågar sig varför denna ständigt måste ske genomskattehöjningar. inte draner på utgifterna i stället? Jag menar då inte utgifterna för att bekämpaarbetslösheten, utan naturligtvis utgifterna för sådant som är mindre viktigt. Jag ställde en liknande fråga fill arbetsmarknadsministerni den förra debatten vi hade här i , en fråga som jag egentligen intefick något svar på. Jag frågade: Varför inte börja med det viktigaste? Varförinte se till att inkomsterna räcker till de viktigaste utgifterna och sedan draner på det som är mindre viktigt? Om regeringen menar att arbetslöshetsbekämpningenskall prioriteras, se då till att de skatteinkomster ni redan har räcker tilldet och låt bli att försämra sysselsättningsläget genom att ytterligare höjaskatterna! Det är väl bara angenämt om det är så att vpk haruppfattat syftet med paketet annorlunda. Då kanske vpk frånträder sitt stöd fören skattehöjning när frågan skall prövas i . Det finns inget tak för de arbetsmarknadspolitiskaåtgärderna, tror arbetsmarknadsministern. I något slags teoretisk mening är detkanske så. Men nog har väl alla som följer utvecklingen på arbetsmarknadenanledning att vara bekymrade för att alltmer av åtgärder behövs för att hjälpautsatta grupper till arbete. Jag tycker därför att det vore skäl att isamverkan med parterna på arbetsmarknaden försöka återföra fler av lösningarnatill avtal och överenskommelser parterna emellan. De alternativ regeringen kanställa parterna inför är ju dessa: Endera tar ni på er att utforma särskildaungdomsavtal och att avtala om bättre regler för att handikappade skall fåarbete och om en expansion av vidareutbildningen eller också måste vi somstatsmakter vidga våra åtgärder och så att säga intervenera på ert område. Utgångspunkten är att vi som politiker inte tänker övergedem som med nuvarande regler och villkor inte kan få ett arbete. Vadarbetsmarknadsministern kan säga till parterna är att om de inte uppnåröverenskommelser om detta, så reducerar de som parter sitt inflytande överanställningsvillkor och lönevillkor. Det kan inte ligga i parternas intresse. Det är därför jag tycker att det vore skäl att verkligentesta arbetsgivarna, som t. ex, av och till är irriterade över Samhällsföretagsverksamhet. Man kan fråga dem: Är ni beredda att ta initiativ till andraanställningsformer? Är ni beredda att göra andra insatser för att vi skallkunna reducera de särskilda åtgärderna för handikappade? Är ni inte det, så kanvi bara se en fortsatt expansion av de statliga arbetsmarknadspolitiskaåtgärderna framför oss. Till löntagarna - och f. ö. också fill arbetsgivarna - kanman säga: Är ni beredda att reglera villkoren för de ungdomar som intekan få arbete utan särskilda insatser? Är ni beredda att avtala om enutvidgning av ungdomsavtalen, eller måste vi med lagens hjälp se till attungdomarna kommer in på arbetsmarknaden? Jag tycker att det är mycket angeläget att få till stånden sådan återföring av lösningarna på arbetslöshetsproblemen tillarbetsmarknadens villkor, till de reguljära diskussionerna mellan löntagare ocharbetsgivare, så att vi får ett expansionsutrymme när vi nu går in i enlågkonjunktur. Jag kan bara beklaga 6 protokoll 1984/85:19-21 attarbetsmarknadsministern inte riktigt hyser den oro och har den ambition på denhär punkten som jag skulle önska att hon hade. 55 (vpk): Jag skall be att få ta en sista replik föratt inte förlänga plågan för dem som väntar på den viktiga invandrarpolitiskadebatten. Det ekonomisk-politiska paketet är icke ettåtstramningspaket i den meningen att det skulle syfta till att minska deninhemska efterfrågan. Det kan det inte vara, för det ökar denna efterfrågan.Möjligen kan man säga -och det är väl kanske det som finansministern har tagitsikte på när han presenterat åtgärdspaketet - att det är en åtstramning ur denprivata konsumtionens synpunkt jämfört med vad som annars skulle ha varitfallet. Man för alltså över från enskild konsumtion till offentliga utgifter.Det är en åtstramning också i en annan mening, därigenom att man låter avtyngden av detta pakets inkomstsida drabba de vanliga inkomsttagarna, därföratt regeringen är rädd för att ge sig på de stora kapitalvinsterna ochprofiterna. Det har vi kritiserat, för det är naturligtvis felaktigt. Det hadegått lika bra och ur sysselsättningssynpunkt varit klart bättre, om man hadelåtit bli att angripa de vanliga löntagarnas konsumtion och i stället dragit inmotsvarande belopp på vinstsidan, där det finns plats. Det förhållandet att jag har karakteriserat det härspeciella paketet som en åtgärd som icke stramar åt efterfrågan utan snararebidrar till att öka den samlade statliga efterfrågan, eller i varje fall byggaunder en sådan ökning, betyder inte att jag inte anser att regeringens politiki allmänhet präglas av en anda av åtstramning. Det är just ur detta litetstörre perspektiv som jag har kritiserat regeringen, att regeringen inteförstår den nationella marknadens betydelse. Regeringen bedriver ju i detstörre perspektivet en åtstramningspolitik, bl. a. genom att inte släppa framde löneökningar som skulle vara nödvändiga för att åtminstone i någorlundahjälplig grad kompensera för tidigare reallöneförluster eller i varje fallkompensera för den parallellt fortskridande ökningen av levnadsomkostnaderna.Egentligen skulle, i varje fall enligt min mening, en så stor löneökningsläppas fram som svarade mot produktivitetsökningen i ekonomin. Blir det enklyfta dem emellan, så att efterfrågan inte följer med produktivitetsökningen,leder det oundvikligen till ökad arbetslöshet, såvida man inte får en heltfantastisk exportkonjunktur. Och det tror ju näppeligen någon på under 1985och 1986. Jag skall vid ett annat tillfälle mer djupgående ochutförligt diskutera med hur pass rosenfärgad den arbetslösessituation är. Låt mig på den korta tid som står till buds ta upp ett annat problemsom har att göra med hur man bedömer proportionerna av arbetslösheten och hurman över huvud taget bedömer vad som händer och sker på arbetsmarknaden. Här har vi, som jag ser det, ett mycket allvarligt mätproblemsom ingen tycks vilja tala om. Varje regering använder siffrorna såsom detpassar den och plockar fram den sifferserie som den tycker är bra för desssyften och förtiger det som inte är så bra. Så kommer nästa regering och vänderpå alltihop. Enligt min mening är de urvalsundersökningar- det handlarom ungefär 20 000 månadsundersökningar grundade på 20 000 intervjuer -fullständigt värdelösa som mätare på vad som faktiskt händer. Dessa undersökningarkan inte mäta de förändringar som sker, i synnerhet inte i det kortare perspektivet. Låt mig ta ett par sifferexempel som visar på hur orimligaslutsatser man skulle komma till, orti man föriitade sig på de här siffrorna.Vi vet t. ex. att alla har talat om att sysselsättningen har ökat här i Sverigeunder . Det är klart att antalet sysselsatta, som det redovisats istatistiken, har ökat betydligt. Men antalet personer i arbete har ståttstilla, dvs. skillnaden, som uppgår fill många hundra tusen, mellan begreppet"sysselsatt" och begreppet "i arbete" har ökat eller nästanfördubblats . Vad beror det på? Hur kan det uppkomma sådanastatistiska skillnader? Vad betyder de? Vad står de för? Finns där personer somegentligen är arbetslösa men som har hamnat under någon annan statistisk rubrikeller inte kommit med i hela hanteringen? Låt mig, mycket kortfattat, ge ett annat exempel. Mellanjanuari och var plötsligt 8 700 fler sysselsatta i länsjord- och skogsbruk, enligt statisfiken. Det är naturligtvis inte verkligt.Något sådant kan inte förekomma. Det är fullständigt omöjligt. Om vi tittar på statistiken för byggnadsindustrin iMalmöhus län, finner vi att antalet sysselsatta minskadefrån 27 000 till 19 500, dvs. 7 500 arbetstillfällen i byggnadsindustrinförsvann plötsligt. Var och en begriper, att om det verkligen hade inträffat iden sinnliga, den materiella, verkligheten, skulle det ha varit renakatastrofen för oss där nere. Men det inträffade naturligtvis inte. Det är ettstatisfiskt sken. Det förhåller sig så, att ingen statisfik kan i sina störreaggregat, i sina summor, vara säkrare än vad den är i sina små delar. Och desmå delarna är fullständigt irrelevanta. Detta måste man förr eller senare göranågot åt, om man skall få ett grepp om verkligheten och se hurudan verklighetenär och hur den förändrar sig. Det är naturligtvis svårt att göra mätningarav olika slag. Det vi i vill med våra arbetskraftsundersökningar är attha ett instrument som gör det möjligt för oss att göra jämförelser både medförhållandena bakåt i tiden och med förhållandena i andra länder. Därför har vilagt upp mätningar som så långt det är möjligt stämmer överens med vad man göri varje fall i ganska många andra industriländer. Somhga räknar på sitt sättoch räknar bort arbetslösa över en viss ålder, etc, men det gör inte vi. Det här är svårt. Man får självfallet vara försiktig närman använder statistiken och förklara så gott det går. Vi kan inte vara utandenna statistik. Den ger oss ju ändå värdefull information. Jag håller inte medJörn när han säger att ingen statistik som helhet är bättre än dessminsta delar. Skall man föra det resonemanget, finns det inte en möjlighet attöver huvud taget göra någon urvalsundersökning. Man kan inte bryta ned ett län somMalmöhus län i små delar, och man kan inte bryta ned urvalsundersökningar över huvudtaget i små grupper. Om man hävdar att man skall kunna göra detta i detoändliga för att man skall kunna lita på helheten, är det omöjligt för oss attöver huvud taget använda någon form av statistik. Men så långt tror jag inteatt menar att vi skall gå. Vi får använda den bristfälliga statistik vi har. Vi måsteförsöka göra den bättre på vissa punkter, och vi får försöka redovisa så ärligtsom möjligt de olika uppgifterna. Det försöker i varje fall jag göra. Jag harinte försökt att dölja någon siffra. Jag har försökt att förklara hur siffrornahänger ihop och vad som kan vara skillnaden. Vidare skulle jag vilja säga att ingenarbetslöshetssituation är rosafärgad. Men för den skull tycker jag att inanskall redovisa åtgärderna på rätt sätt. Man skall inte göra dem sämre än de är. säger att vi skall återföra lösningarnapå arbetslöshetsproblemen till marknaden. Då vill jag bara stillsamt tala omatt det faktiskt är den s. k. fria marknaden som har svikit. Det är ju därförvi har de här problemen. Vi i - till skillnad från vad som är fallet iandra länder -vill inte finna oss i resultaten av de s. k. friamarknadskrafterna. I stället har vi bestämt oss för att vi - och det har ävenIngemar parti ställt upp på -om vi skall klara det här med rättenfill arbete för alla, behöver göra ingripanden i olika former och justeramarknadskrafterna, därför att enskilda medborgare behöver stöd. Det är såledesen konstig beskrivning av verkligheten, som ger, när han såvackert talar om att vi skall återföra lösningarna på arbetslösheten fillmarknaden. Däremot skall vi med arbetsmarknadens parter diskutera olikainsatser - med eller utan samhällets subventioner, med eller utan samhälletstvångslagar. Den diskussionen för vi fortlöpande. Vi har betydligt flerkontakter, som jag sade förut, än man hade under de borgerliga åren. Jag hoppas också att de kontakterna på område efter områdeskall leda till resultat. Vi har ganska många resultat att peka på härvidlag.Den arbetsmarknadspolitik som vi för har i alla huvudsakliga delarparternas gillande. Hade den inte det, skulle vi inte kunna få ut åtgärderna ipraktisk tillämpning. Och det är något som vi skall vara rädda om, och strävaefter att få behålla i fortsättningen. 57INGEMAR (): Jag beklagar att jag måste återkomma i debatten. Arbetsmarknadsministern väljer att missförstå mig - honsäger att jag hänvisar till de fria marknadskrafterna, att det är de somförorsakat den höga arbetslösheten. Men vad är de fria marknadskrafterna idetta sammanhang? Jo, det är arbetsgivar- och arbetstagarorganisationerna. Detär dessa som står för priser, dvs. löner, och andra villkor på arbetsmarknaden.Så fria är de marknadskrafterna. Vad jag frågar är om är beredd att på devillkor som gäller försöka återföra mer av lösningen till överenskommelsermellan de krafter som finns på denna marknad i stället för att staten skallfortsätta att bestämma villkoren. har valt att med lätt hand gå förbidetta och vantolka vad jag sagt. Som summering av debatten kan jag dess värre bara säga:Inte nog med att regeringen misslyckas med att dra ut några egentliga effekterför sysselsättningens del av högkonjunkturen, man misslyckas därutöver ocksåmed att skaffa oss ett utrymme för att i nästa lågkonjunktur kunna expandera dearbetsmarknadspolitiska insatserna, i syfte att bekämpa arbetslösheten. Jag beklagardenna inställning till arbetsmarknadspolitiken. 58 (vpk); Till beträffandestatistiken; Det finns faktiskt ett alternativ, och den idén har funnits i 20år men aldrig förverkligats. Det är att knyta mätningen av antalet människor iarbete till arbetsgivarnas skatteredovisning. Då får man underåret en exakt bild av hur många människor som faktiskt är i arbete och kanfölja detta på ett annat sätt. Men den statistiken ger inte allt utan behöverkompletteras med annat. Detta är emellerfid en betydligt säkrare metod.Dessutom finns dessa uppgifter redan på data, och det skulle vara lätt att göraett program för detta ändamål. Vad jag anförde var exempel inte bara på slumpmässigavariationer och små sifferaggregat, utan jag fruktar att det handlar ommetodiska fel som kan leda till en allvarlig förvridning av verklighetsbilden. Överläggningen var härmed avslutad. 7§ Svar på interpellationerna 1984/85:12, 36 och 51 om flyktingpoli tiken har i en interpellation ställttvå frågor till mig. Han har frågat dels vilka åtgärder regeringen är bereddatt vidta för att försäkra sig om att vårt bistånd i ökad utsträckning ges tillde flyktingar som bäst behöver den svenska hjälpen, dels om regeringen ärberedd att föreslå ändringar i utlänningslagstiftningen med syfte att skapaökad säkerhet i invandringspolitikens tillämpning. har i en interpellation ställt trefrågor till mig. Han har frågat dels vilka åtgärder regeringen vidtar på detinternationella planet, särskilt inom FN:s och ram, för att sökaförbättra flyktingsituationen och för att förstärka det internationellaansvaret, dels hur regeringen bedömer våra nuvarande handläggnings- ochmottagningsresurser och vår beredskap att möta nya icke förutsedda behov påflyktingområdet, dels om regeringen avser att inom och utom landet ytteriigareförstärka informationsinsatserna om vår flyktingpolitik och gällandeutlänningsbestämmelser. Slutligen har i en interpellationfrågat vad invandrarministern tänker göra för att för det första motverkainvandrar- fientligheteni samhället och för det andra förhindra att en sådan situation uppkommer pånytt. I sin interpellation hänvisar Chrisopoulos till den aktuella debatten ominvandringen av asylsökande till . Jag skallbesvara de tre interpellationerna i ett sammanhang. Flyktingsituationen i världen är mycket allvarlig, ochbehovet av internationell samverkan för att ge flyktingar skydd har ökat undersenare år. En rad omständigheter leder till att hundratusentals människor varjeår ser sig tvungna att lämna sitt land. I ett stort antal länder präglasförhållandena av bristande respekt för de mänskliga rättigheterna och avväpnade konflikter som drabbar civilbefolkningen. Merparten av de länder ivärlden som tar emot flyktingar är fattiga länder. Framför allt berörs länder iAfrika, och . Sammanlagt beräknas antalet flyktingar ivärlden uppgå till mer än 12 miljoner. Till detta kommer flera miljoner somvistas som flyktingar i sitt eget land på grund av bl. a. inbördesstrider. Det är uppenbart att flyktingproblemen i världen kräveromfattande insatser inom en rad områden. Det är därför angeläget attregeringens insatser på flyktingpolitikens område samordnas så att de kan gestörsta möjliga effekt. Som framgår av den proposition (prop. 1983/84:144) omflyktingpolitiken som regeringen förelade sker också en sådansamordning. I denna proposition redovisade regeringen sin principiellasyn på inriktningen av den samlade svenska flyktingpolitiken. En grundläggandeutgångspunkt är härvid att verksamheten inom FN för upprätthållande av fred ochsäkerhet, för de mänskliga rättigheterna och för ekonomisk utveckling på ettavgörande sätt kan bidra till att minska riskerna för att nya flyktingproblemuppkommer. Av redovisningen i propositionen framgår att den svenskaflyktingpolitiken består av flera olika delar; ekonomiskt stöd till FN:sflyktingkommissarie () och till FN:s hjälpprogram för Palestinaflyktingar(UNRWA), internationellt samarbete för att främja tillämpningen av FN:sflyktingkonvention och stärka flyktingarnas rättsliga skydd, samverkan medUNHCR och med andra stater för att åstadkomma en bättre internationellansvarsfördelning i flyktingarbetet samt slutligen mottagande av flyktingar ivårt eget land. har anslutit sig till den principiella inriktning avden samlade svenska flyktingpolitiken som regeringen har förordat. I propositionen har regeringen betonat att tyngdpunkten iflyktingpolitiken även framöver bör ligga på flyktingbistånd i s. k. förstaasyl-länder, i den mån dessa tillhör u-landskretsen. En betydande del av detsvenska biståndet går till flyktinginsatser, främst i de fattigaste länderna.Sverige är en av de större bidragsgivarna till FN:s flyktingverksamhet. Årligenuppgår således vårt samlade bistånd fill UNHCR och UNRWA fill ca 150 milj. kr.Även inom ramen för katastrofbiståndet och det humanitära biståndet i Latinamerikaoch södra lämnas omfattande stöd till flyktingar och hemlösa. Detta stödförmedlas av olika FN-organ, Röda korset och svenska frivilligorganisationer.Jag vill även hänvisa till att en väsentlig del av våra bidrag till fleraFN-organ används till åtgärder som kommer flyktingar till godo. gälleräven delar av det svenska bilaterala biståndet till vissa länder. Som jag redanunderstrukit bidrar det internationella biståndet även till att förebyggauppkomsten av nya flyktingproblem. Vid FN:s andra konferens för flyktingar iAfrika, som ägde rum i , antogs en deklaration och etthandlingsprogram om hur flyktinghjälp och utvecklingsbistånd skall kunnasamordnas. Det jag här har anfört visar att flyktingbistånd intar enframskjuten plats i svensk biståndspolitik. Jag har därmed besvarat StenSvenssons första fråga. har vidare frågat om regeringen är bereddatt föreslå ändringar i utlänningslagstiftningen. I interpellationen anför hansom sin åsikt att det är nödvändigt att mera strikt reglera invandringen avandra skyddsbehövande än s. k. konventionsflyktingar, dvs. flyktingar som omfattasav konvention om flyktingars rättsliga ställning. Jag utgår från attSten motiv för frågan är att han vill avskaffa 6 § i utlänningslagen.Denna bestämmelse syftar till att ge skydd åt asylsökande som inte ärflyktingar men som på grund av de politiska förhållandena i sitt hemland intevill återvända dit och kan åberopa tungt vägande omständigheter till stöd fördetta, det vill säga s. k. flyktingliknande skäl. Jag vill först erinra om att så sent som beslöt att denna bestämmelse skall finnas kvar i utlänningslagen. Endastdet parti som företräder hade en avvikande mening i frågan.Bestämmelsen infördes i vår lagstiftning , efter beslut av en enigriksdag. hade gett sådanaskyddsbehövande en här, och beslutet innebar ett lagfästande av ensedan länge etablerad praxis. Ett antal andra europeiska länder ger motsvarandeskydd. har , liksom , lagfäst en sådan praxis. f. n. inom frågan om en utvidgning av det internationellaskyddet för dessa skyddsbehövande. verkar där aktivt för en sådaninternationell reglering. Det är minst lika angeläget som när 6§ infördes attSverige har möjlighet att ge skydd även åt sådana asylsökande som inteuppfyller flyktingrekvisiten. Det rör sig främst om asylsökande som i sinahemländer riskerar allvarliga trakasserier från myndigheters sida, exempelvispå grund av politisk uppfattning, utan att de därför uppfyller konventionenskrav för att anses som flyktingar. Jag anser det mot denna bakgrund vara anmärkningsvärt ochoroväckande att ett sådant förslag om en ändring av den svenska lagstiftningennu förs fram. Jag förutsätter att de två andra borgerliga partierna står fastvid den uppfattning i denna fråga som de hade . Regeringen anser att enändring av detta slag varken är sakligt eller principiellt befogad. Jag anser härmed att andra fråga ärbesvarad och övergår till att besvara och AlexanderChrisopoulos interpellationer. Dessa är, liksom interpellation,föranledda av den nu pågående debatten om invandringen av asylsökande tillSverige. Antalet asylsökande i har uppgåtttill ungefär mellan 3 000 och 4 000 personer . Flera länder i harett betydligtstörre antal asylansökningar. Händelser i olika länder har tillfälligt gettupphov till en ökning av antalet asylsökande i , t. ex. underomvälvningarna i , , och . Under innevarandeår har en uppgång i antalet asylsökande skett, främst från ochPakistan. Ökningen är inte större än vid tidigare liknande situationer. Sedan en individuell prövning har skett av ansökningarnaenligt utlänningslagens bestämmelser ges uppehållstillstånd åt dem som bedömsha tillräckliga skäl. Därutöver tar emot flyktingar inom ramen för dens.k. flyktingkvoten, som har uppgått till 1 250 personerårligen. Kvoten har även vissa år utvidgats för att möjliggöra överföring av s.k. båtflykfingar. Det totala antalet flyktingar som får fillstånd attstanna i är beroende av händelser i vår omvärld och måste därför mednödvändighet variera . Ökningen av antalet asylsökande har, liksomvid tidigare motsvarande tillfällen, inneburit en extra belastning vad gällermottagnings-och utredningsresurser. Det praktiska omhändertagandet avasylsökande har i stor utsträckning varit en angelägenhet.För att avlasta inresekommuner som , och har regeringenbemyndigat att erbjuda inkvartering i statlig regi fördem som söker asyl i direkt anslutning till inresan. beslöt om ett nytt system förmottagande av asylsökande och flyktingar i (prop. 1983/84:124). Det nyasystemet innebär bl.