prot · G80956 · 1984-12-31 00:00:00 — Men sedankommer det intressanta. Jag tycker att i skall lyssnanu. Socialberedningens majoritet ställde sig helt avvisande fill den härtanken. Inte ens eller representanter i dennaparlamentariska utredning, vilka kräver böter eller fängelse, villeuttala sig för någon ny tvingande, mild form inom socialtjänstlagens ram.Personligen är jag övertygad om att det är den vägen vi måste söka oss framtill en lösning. . promemoria nr 7 ochsocialberedningens betänkande är ute på remiss fram till den 15 januari.Självfallet kommer vi från regeringens sida att vara lyhörda för de förslag somkommer från myndigheter och organisationer. Inte minst kommer vi att varalyhörda för de synpunkter kommeratt ha. Det kommer säkert att anlägga värdefulla synpunkter på hursociallag-sfiftningen bör utformas. Det är där man anser att åtgärder börsättas in. Det är inte socialtjänstlagen, , som då kommer i frågautan det är i så fall LVU. Eftersom vi har den här viktiga debatten, vill jagredovisa för kammarens ledamöter att jag är beredd att överväga sådana åtgärderi fråga om utvecklingen av sociallagstiftningen som gör det möjligt försocialtjänsten att ingripa med milt tvång på ett tidigare stadium än som tycksvara möjligt . Jag tror att vi med ett sådant förslag tillmötesgår denföräldraopinion som vill ha stöd och hjälp - inte straff - åt sina missbrukandeungdomar. 18JÖRN (vpk) replik; Det är alltid svårt att veta vad statsrådegentligen menar med allmänna uttryck som "milt tvång", "hurlångt det skall gå", "var gränserna skall gå", osv. Ingen förnuftig människa tror att en socialsekreterarebara sitter och betalar ut pengar till en person som befinner sig i enmissbrukssituation. Någonting sådant vore ju absurt. Om så sker skulle jag troatt det närmast är att beteckna som ett svek mot de förpliktelser som ensocialsekreterare har. Naturligtvis skall det vara aktiva åtgärder, ochnaturligtvis skall dessa aktiva åtgärder innebära att man ställer krav påmissbrukaren. Han eller hon skall ta ställning till sin situation. Det är ju ändå fastlagt vilka tankar som döljer sig bakomsocialtjänstlagen. Det gäller hela dess anda. Man skall eftersträva ensituafion av tilUt och förtroende mellan socialmyndigheten och medborgaren,dvs. den utslagne missbrukaren. Han eller hon är ju också en medborgare medmedborgerliga rättigheter. Det får vi inte glömma. Det är inte på något sättfråga om missbrukare av klass B, för några sådana känner icke den svenskagrundlagen till. Jag är inte riktigt på det klara med vad avser när hon talar om milt tvång. Skall man t. ex. kunna sägaföljande fill en missbrukare? Du får ingen bostad med mindre än att du gör såoch så. Du har inte den och den sociala rättigheten med mindre än att du görsom vi säger på en viss punkt. Om det är på det sättet man skall möta missbrukaren, hartilliten och de bestämda krav på självansvarigheten som socialmyndigheten skallställa på medborgaren på något sätt åsidosatts. Ett annat element har kommit ini bilden som jag tycker inte riktigt kan stämrna överens med tankarna bakomsocialtjänstlagen. Jag medger att vi här rör oss inom ett gränsområde. I ochmed varje aktiv handling från socialmyndighetens sida påverkas naturligtvismedborgarens situation. Det kan t.o.m. gälla många behandlingssituationer, därmissbrukaren mycket hårt så att säga ställs mot väggen. Följande typ av frågorkan förekomma: Varför gör du så och så? Vad är det du gör med ditt liv? Dethela kan upplevas som oerhört tungt och påfrestande av missbrukaren - men detär också avsikten. Här föreligger dock en mycket stor skillnad. Om man börjarluckra upp detta med sociala och medborgerliga rättigheter och använder olikaargument som någon sorts påtryckningsmedel, är det fråga om någonting annat.Jag är emellertid enbart glad om min oro därvidlag är omotiverad. Jag villframhålla att ingen är gladare än jag i så fall. Vidare har jag ingenting emot de förslag som finns ipropositionen i dessa avseenden, även om jag är litet oroad över de någotluddiga skrivningarna i socialutskottets betänkande, som ju behandlas i dettasammanhang. Jag anar en viss oklarhet i fråga om detta betänkande. Vad jag härförsöker få fram är just vad som döljer sig bakom den oklarheten. 19KARIN SÖDER (c) replik: Det står faktiskt klart utsagt ireservationen, statsrådet , vilken avgränsning som gäller förkriminalisering. Det har upprepats här i kammaren - jag behöverinte gå in på det mera. Båda statsråden försöker hävda att vi talat mot bättrevetande. Det är alldeles fel. Vi har sagt exakt detsamma som står i reservafionen. Sedan blev jag mycket glad över det som statsrådetSigurdsen sade om utvecklingen av . Jag delar fullständigtuppfattningen att skall vara till stöd och hjälp för demänniskor som behöver stöd och hjälp. Min uppfattning är den att även om man kriminaliserarbruket av narkotika, så har självfallet en mycket stor uppgiftatt fylla. Det arbetet måste utvecklas. Även om har arbetatsfram är det först när den tillämpas i praktiskt arbete som manvet hur den fungerar. Vi är eniga om att ständigt måsteförbättras och utvecklas i enlighet med de behov som människorna har. Det är intressant att höra säga - ävenom jag med kännedom om tidigare ståndpunkt i tvångsfrågan inteär förvånad - att man kan överväga ett milt tvång för att få unga människor somär i behov därav under vård och behandling. Jag ser inte att det står i någotmotsatsförhållande till det förslag i jusfitieutskottets betänkande som jagpersonligen har anslutit mig fill. Jag kanske inte uttryckte mig fillräckligt tydligt i denfråga jag ställde tidigare och vill därför betona att jag anser att det finnsett mycket stort behov av ett närmare samarbete mellan kriminalvården ochsocialtjänsten. Jag tror att mycket står att vinna både för samhället och förde människor som är berörda, om man finner lämpliga former för ett sådantsamarbete. Jag beklagar att vi som jag hade ansvaret för dettaarbete inte hann med att utveckla denna samarbetsform. Om den nuvaranderegeringen kan gå vidare med det arbetet, tycker jag att det voreutomordentligt bra. Är det bra förslag som kommer skall de få mitt helhjärtadestöd. Om vi fick ett bättre samarbete mellan kriminalvård och socialtjänst trorjag att en stor del av kampen mot narkotikan skulle kunna föras där. 20BJÖRN KÖRLOF (m) replik: Låt mig först kort instämma i och säga att begagnar samma debattmetod somstatsrådet gjorde fidigare. Man förvränger meningsmotståndarensuppfattning, och så slår man på den förvrängda bilden. Vi har inte krävt att själva förgiftnings- eller berusningsfillståndetskall kriminahseras. Det är det ingen som har gjort. Det står inte ireservationen, det har heller inte förekommit i den allmänna debatten, utandebatten har handlat om den straffria zon - jag upprepar det - somligger i det förhållandet att man t. ex. i en knarkkvart inte kan ta den somjust då inte har narkotika i sin hand. Detta är vad den debatten handlar om. Sedantog tydligen litet illa vid sig, när jag sade att regeringenvar blåögd och okunnig. Att är blåögd det vet vi - det är envacker färg. Vad jag var ute efter var att den del av propositionen som handlarom den internafionella narkotikasituafionen är okunnigt skriven. Jag hoppas attjag uttrycker mig rakare . Det framgår inte om regeringen är kunnig ellerokunnig, men det avsnittet i propositionen är okunnigt skrivet. Det handlaregentligen bara om FN-samarbetet, det nordiska samarbetet och det europeiskasamarbetet. Man beskriver inte den internationella narkotikasituationen. Detfinns inte någon beskrivning av hur produktionen går fill i Gyllene Triangelneller i , inte heller av transportvägarna och de hemligafabrikerna, där man tillverkar opium, heroin och kokain. Det står ingenting ömhur mycket pengar det rör sig om, vilka som är involverade i denna handel, vadden leder till för annan typ av kriminalitet, osv. Det finns ingen ansats sådan beskrivning, så att vi vet vad det är för någonting vi kämpar mot. Detvar i den meningen jag ansåg att propositionen var blåögt och okunnigt skriven,och det vidhåller jag. Jag vill till säga att jag naturligtvis inte kanredogöra för vilka åtgärder som kommer att föreslås inom ramen för lagen omvård av unga. Jag kunde emellertid inte underlåta att i den här debatten, somnu präglas av diskussionen om vad för slags åtgärder som bör vidtas, säga attdetta övervägs inom . behöver inte känna någonoro inför vilka förslag som kommer att läggas fram. Förslagen kommer i vanligordning att föreläggas -får alltså ta ställning till dem. TillKarin Söder vill jag säga att naturligtvis är det instrument somvi skall använda oss av när det gäller att ta hand om de här ungdomarna. Detfinns brister i . Utan att det är fråga om någon ny lagstiftningså behöver effekfiviseras. Detvar intressant att höra att inte har någonfing emot att det blirett milt tvång inom sociallagsfiftningens ram. Men den inställningen hade intecenterns representant i socialberedningen utan röstade emot detta. Men jagnoterar med fillfredsställelse att kommer att stödja regeringen,när vi lägger fram ett sådant förslag. Jaghar fortfarande mycket svårt att se vad det är som ni vill kriminalisera. Nitalar ju om att kriminalisera konsumtionen. Men de människor som vi möter utepå gatan och som vi ser är påverkade har väl konsumerat narkofikan? Hur har deannars blivit påverkade? Det är otroligt svårt för mig och för alla människoratt begripa hur ni resonerar. Jag tror inte ni förstår själva vad det är nivill kriminalisera. Sedanvar det så, , att jag nu gick upp i en replik. Vi har insatser pågång när det gäller samarbetet mellan polis, kriminalvård m. fl., men det skalljag be att få återkomma fill i mitt anförande. 22JÖRN (vpk) replik: Jag är förvisso inte någon misstänksam natur,men nog är det litet lustigt att å ena sidan säger att JörnSvensson inte alls behöver vara orolig och å andra sidan säger att hon inte kantala om vad det är för förslag hon kommer att lägga fram. Trots att hon intevet vilka förslag hon tänker komma med, så säger hon att vi inte skall varaoroliga. I den här situafionen, när denna obestämda fras "milttvång" cirkulerar i luften och väcker jublande instämmanden från KarinSöder, hade jag önskat och det hade varit motiverat, att hadeuttalat att de åtgärderna - sådana kan förvisso behövas för ett mer aktivtsocialpolitiskt handlande på det praktiska planet - icke kommer att stå i stridmed anda och grundval sådan den har arbetat sig fram . 23LISA MATISON (s): Jag skall börja med att yrka bifall tilljustifieutskottets hemställan i betänkandet nr 12. Det finns en mening i en av somjag verkligen har fäst mig vid. Den lyder så här: Vi får aldrig glömma bort attnarkofika i samhället är en förutsättning för narkotika i fängelset. Denviktigaste fronten i kampen mot narkotika i fängelser går utanför fängelserna -den går ute i samhället. Jag tror att det är en sanning som också avspeglar sigi den här riksdagsdebatten, även om debatten har börjat med justitieutskottetsbetänkande, med lagsfiftningen för kriminalvård, strafförelägganden ochstraffmätningar och sedan skall fortsätta med socialutskottets betänkande,utbildningsutskottets betänkande och skatteutskottets betänkande. Det visar attdet är en väldig bredd på de åtgärder som regeringen har föreslagit. Vi har j uvar och en, med de olika uppgifter vi har, granskat det förslag som vi så småningomskall ta ställning fill. Vårt betänkande från justitieutskottet är bara en av debärande väggarna i det material från olika utskott vilket skall ligga tillgrund för ett riksdagsbeslut för fortsatt gemensam kamp emot narkotikan. Somen av de socialdemokrafiska företrädarna för majoriteten i justitieutskottetvill jag säga att efter mig kommer att ta upp en hel del av deproblem och frågeställningar som redan har diskuterats och även kommer attanföra ytterligare synpunkter på de reservationer som har fogats vidbetänkandet. Det kan vara på sin plats att peka på att det, trots attdet redan har framställts en del yrkanden om bifall fill de sju reservationersom föreligger, råder en ganska stor enighet i utskottet. Jag tycker att dettaär värt att betona. Vi är ju helt överens om att narkotikamissbruketotvivelaktigt har kommit att bli ett av vår fids största sociala problem. Vislår fast att grundsynen i kampen mot narkotikamissbruket måste vara attsamhället inte kan godta något annat bruk än det som är medicinskt mofiverat.Allt annat bruk är missbruk och måste med kraft bekämpas. Här har visserligen valts ett annat uttryckssätt än vadsom kommer till användning från talarstolen, men det är sammatankegångar som ligger bakom. Vi är helt eniga med regeringen och med dem som lagt framförslag och utarbetat betänkanden på andra avsnitt: vårt samhälle vill ickeacceptera narkotika. Det förtjänar också att betonas att vi ser positivt på deförslag som regeringen underställt och kan ansluta oss tillhuvudlinjerna i dessa. Det är rätt väsentligt att trycka på detta, eftersom mant. ex. i reservation nr 1, där man tar upp de centrala insatser som skallgöras, egentligen inte har något att föreslå utöver det centralasamordningsorgan som redan är tillsatt, med som bas och detarbete som där planeras, utan bara talar om att det behövs ett system. Jag troratt det behövs mycket mer än ett system, i synnerhet som hälften som landetskommuner, i samarbete med bl. a. sociala myndigheter, redan har utarbetataktionsprogram mot drogmissbruk, medan däremot många kommuner som inte harutarbetat sådana står ganska tveksamma inför hur de skall lägga upp arbetet pådetta område. Jag tror därför att det måste lämnas utrymme för hänsynstagandetill regionala och lokala förutsättningar, och jag tror att vi kommer att fåhöra om detta av statsrådet längre fram. Jag yrkaravslag på reservation nr 1. Det kan också vara värt att betona att vi har fört mycketlånga diskussioner inom utskottet. Det framgår även av att utskottsbetänkandetomfattar många sidor. Vi har därvid blivit överens om någonting så viktigt ochväsentligt som att tullen skall få tillgång till polisens spaningsregister. Viär helt överens orn slutsatserna vad gäller reglerna för resp. myndighetsåtkomst till registren. Dessa regler är viktiga bl. a. frånintegritetssynpunkt, säger utskottet. Vi framhåller också att de måstetillmätas utomordentligt stor betydelse för hantering och utformning avinformafionssystemet . I fortsättningen tänker jag, herr talman, enbart någotberöra kriminalvården. kommer att ta upp den övrigaproblematiken. Vi har redan under denna debatt hört hur om att främst har försökt trycka på för att få till ståndännu strängare regler och ännu större kontroll. Jag tror också att det är rättviktigt med vissa skärpningar. Jag vill betona att mycket av det som står ireservation nr 2 fakfiskt redan är genomfört, och det gäller också det som haranförts i de motioner som ligger till grund för reservafionen. Men jag tycker också att det kan vara på sin plats attnågot varna för alltför stor tilltro till enbart kontroll och skärpningar avregler. Under den borgerliga regeringstiden framlades ett utredningsförslagenligt vilket alla grova brottslingar med återfallsbenägenhet och med långastraff skulle i stort sett totalisoleras på vissa speciella anstalter. De skulleknappast få ta emot några besök, knappast några telefonsamtal och knappastnågra brev. De skulle inte heller få några permissioner. Vi sade oss att detskulle skapa ett omöjligt klimat både för de intagna och för dem som arbetar pådessa avdelningar. Jag tror fortfarande att man skall gå ganska varligt fram,i all synnerhet som väldigt mycket har hänt . Vi har därvidinte bara tänkt på kontroll och skärpningar, utan alla nyintagna med enstrafftid över tvåmånader får numera en behandlingsplanering, varvid alkohol- ochnarkotikamissbruk beaktas. Man kan också konstatera att antalet missbrukarebland de nyintagna är eller rentav har börjat gå ned. De personliga aspekterna får aldrig glömmas bort i någotsammanhang inom , inom frivården och inom den behandling sominternerna får på anstalterna. Man kan inte enbart kräva och lita tillkontroll. Kontroll föder nämligen motdrag. Uppfinningsrikedomen blir knappastmindre när man sitter i fängelse utan blir kanske tvärtom större. Det har dealltmer förfinade metoderna att dölja narkotika visat. Narkotikahundarna har pågrund av de nya och sofistikerade metoderna inte längre sammamöjligheter som tidigare att komma åt narkotikan. Detta hänger ihop med att kontrollen aldrig kan bringastill en sådan nivå att den blir fullkomligt säker. Framför allt skulle sådanaambifioner troligen leda till en outhärdligt hård miljö för både personal ochintagna, till upprepade aggressioner och våld samt till att våra viktiga mål ifråga om en human och människovärdig fångvård skulle slås i spillror. Vi vill inte detta, utan vi vill arbeta inom det systemsom har vuxit fram då den nya behandlingslagen infördes. Man kaninte lita alltför mycket på en kontroll med "hundar och urinprov".Den måste, herr talman, kompletteras av en medveten personal som arbetar tillsammansmed de intagna och som ingår i den stora utbildningsdrive somkriminalvårdsstyrelsen har satt i gång med på alla sina anstalter. Det är eninformations- och utbildningskampanj som man inom heltenkelt kallar för en mobilisering, där man slår sig ned och tillsammans med deintagna diskuterar narkofika. Personalen gör iakttagelser i mindre regelstyr-daformer. Personalen måste kunna sitt fängelse, känna fångarna och utföra dennödvändiga kontrollen under former som innebär en så litet kränkande kontrollsom möjligt. Detta är en del av de synpunkter som jag ochutskottsmajoriteten vill anlägga på de av oss tillstyrkta förslagen tilllagstiftning och åtgärder. Vi återkommer till dessafrågor. Justitieministern har ju sagt att han återkommer med förslag tillåtgärder i den budgetproposition som läggs fram när åter samlas ibörjan av januari. 24HANS i (fp) replik: Jag vill bara konstatera att det varvälgörande att lyssna till jusfitieutskottets vice ordförande, fill skillnadfrån vice statsministern. betonar den enighet som råder inom allapolitiska partier. Vi är alltså alla emot narkofikamissbruket. Vi är alla emotnarkofikamissbruk inom våra fängelseanstalter. För mig har det varit lätt attansluta mig till kravet att regeringen skall komma med ett åtgärdsprogram ochförslag till hur man slutgiltigt skall kunna befria fängelserna från narkotika.Det är till förmån naturligtvis för samhället men kanske allra främst för demsom är intagna i dessa anstalter. 25LARS-ERIK LOVDEN (s): Det är nu som den då nyligentillträdda socialdemokratiska regeringen tillsatte meduppgift att göra en bred genomgång av samhällets åtgärder motnarkotikamissbruket samt lämna förslag på insatser i syfte att samordna ochintensifiera kampen mot missbruket. De båda propositioner som vi har att ta ställningtill bygger på de förslag som arbetat fram. Förslagen ipropositionerna utgör ett samlat program mot narkotikan och syftar till attskapa den samordnade, fasta och konsekventa polifik som är nödvändig för atttränga fillbaka missbruket. Jag skall i det här anförandet i första hand uppehålla migvid de frågor som behandlas i justitieutskottets betänkande och då naturligtvisbemöta de reservationer som avlämnats i utskottet. Men innan jag gör det finnsdet ändå skäl att mot bakgrund av den debatt som har förts säga någraord om narkotikaläget och narkotikapolifiken i stort. Det har sagts , men det tål att upprepas:Narkotikamissbruket är ett av våra allvarligaste samhällsproblem. Bakomsiffror om missbruksutveckling döljer sig en djup social misär och enskildatragedier, unga, ensamma, utstampade människor som lever ett liv utan normalafamiljekontakter, utan kontakt med arbetslivet och utan varje form av mänsklig gemenskaputanför missbruksledet. Till detta skall man lägga den omfattande kriminalitet somföljer i missbrukets spår - inbrott, bedrägerier, butiksstölder och häleri ochen stor grupp människor som profiterar på andra människors elände, enorganiserad ekonomisk brottslighet med starka samband med narkofikahanteringen. Detta är naturligtvis en dyster skildring. Men låt migtrots detta göra ett par viktiga markeringar, som visar att situationen inte ärhopplös. För det första: Som visat och sombekräftas av en rad undersökningar, finns det skäl att hysa en viss, behärskadoptimism när det gäller missbruksutvecklingen. Andelen ungdomar i årskurs 9 somprövat narkotika var 1983 bara en tredjedel av vad den var i början av1970-talet. Andelen ungdomar som har ett aktuellt narkotikamissbruk visar ocksåen minskning. När det gäller det tunga missbruket tyder mycket på attheroinmissbruket minskat. Denna positiva utveckling är internationellt sett unik. Istora delar av västvärlden har narkotikaproblemen fortsatt att öka. Det finnsmot denna bakgrund skäl att hävda att det svenska samhällets insatser motnarkotikamissbruket givit resultat. Resultaten har uppnåtts genom endrogpolifik som baseras på informafion, förebyggande arbete och förbättradvård. Till grund för denna politik ligger den demokratiska inriktning ochhelhetssyn som präglar missbruksvården i vårt land. Ett glädjande tecken är också att det bland ungdomensamtidigt växer fram en ökad medvetenhet och avståndstagande till drogkulturen,och det är något vi måste ta fasta på i vårt arbete för ett narkotikafrittsamhälle. För detandra - och det är också en viktig markering: Det har gjorts stora framsteginom vård- och behandlingsområdet. Det är med kvalificerade vård- ochbehandlingsinsatser möjligt att bryta missbruk, även om det är fråga om ettlångvarigt, tungt missbruk. Allt fler narkomaner har via behandlingsinsatserslussats ut ur sitt missbruk till en socialt fungerande tillvaro. Också denöppna vården och rådgivningsklinikerna har börjat vinna framgång i sitt arbete. Målet för samhällets narkotikapolitik måstevara att skapa ett narkotikafritt samhälle. Samhället - både myndigheter ochenskilda - kan rätt gärna inte ha någon annan målsättning i vad gäller synen påden illegala hanteringen av narkotiska preparat. I elva särskilda promemorior har narkotikakommissionenutifrån detta synsätt presenterat förslag till åtgärder för intensifierad kampmot missbruket. Det är åtgärder som gäller polisen, tullen och åklagarna,åtgärder inom kriminalvårdens område, lagstiftningsfrågor, förebyggandeinsatser och opinionsbildning samt det internationella samarbetet. Jämsides med arbetet i harvårdfrågorna beretts inom . Det är således fråga om en bredgenomgång av samhällets insatser på narkotikaområdet. När det gäller polis, tull och åklagare har detföreslagits effektivare insatser genom dels ökade resurser, dels bättreutnyttjande av befintliga sådana. Det innebär ett väsentligt personaltillskottfill polisens lokala och regionala narkotikarotlar för framför allt ett effektivtarbete mot gatulangningen. Nivån på tullkontrollen föreslås höjd.Ansvarsfördelningen mellan tull och polis klarläggs, och samarbetet mellandessa föreslås förbättras. I två promemorior har behandlatkriminalvården. Promemoriorna omfattar placeringsfrågor, åtgärder för attminska belastningen på fängelserna, arbets-, fritids- och studiefrågor, hur deintagna själva skall kunna mobiliseras för narkotikafria anstalter,utslussningen från anstalterna med social träning, frigivningskurser samt andraåtgärder för att underlätta frigivningen. Också förslag som rör frivården ochsocialtjänstens arbete har lagts fram. Inom de här områdena föreslås även enrad resursförstärkningar. Det är inte sant, som i sadei talarstolen, att det inte har utarbetats ett program för åtgärder inomkriminalvårdens område. ägnade mycket stor uppmärksamhetåt situationen på våra anstalter och lade fram en rad förslag, som följs uppi prakfiken, till hur vi skall kunna nå målet narkofikafria anstalter. Förslagen om förebyggande insatser är omfattande. Skolansroll när det gäller såväl information som förebyggande arbete har ingåendebehandlats av . En fråga är hur organisationerna och föreningslivetskall kunna öka sitt engagemang för att skapa drogfria miljöer, drogfriaalternativ.