prot · G80956 · 1984-12-31 00:00:00 — Regeringens viljeinriktning på detta område inskränker sigalltså till ett stöd i ord fill FN;s världsprogram mot narkotika och, som jagsade, en höjning av bidraget till FN;s narkofikafond med 4 milj. kr. Dessamedel skall bl. a. gå fill att söka förmå odlarna i producentländerna attövergå fill annan produktion. Det påbilateral bas och informella personkontakter uppbyggda informa- fionsnätetmellan staterna är så tunt och resurserna hos tull, polis, kust- ochgränsbevakning så små att alltjämt av det totala flödet avillegal narkotika beslagtas. Regeringens insatser på detta område är välkomna, men detmåste göras mer. Man kan inte få det till att dessa insatser i någon avgörandeutsträckning kan stoppa det stora flödet av illegal narkotika. Det kommer inteatt bli någon ändring genom de förslag som regeringen nu framlägger, även om deär välkomna i sig. Den internationella handeln med narkofika och dessförgreningar i vapenhandel, prosfitufion m.m. är så omfattande och omsätter såstora penningbelopp att det enligt min mening fordras helt andra och mycket merdrastiska grepp, om denna handel märkbart skall kunna reduceras. Mot den bakgrunden, herr talman, är regeringensbeskrivning av situationen och av vad man vill göra - även om insatsernabetecknas som kraftfulla och situafionen också beskrivs som allvarlig -ofullständig och blåögd. De åtgärder som föreslås är välmenande och bra, men deär, mot bakgrund av den internationella handeln, otillräckliga. Den hitfills förda narkotikapolitiken har varit delvismisslyckad. Det valhänta narkotikaliberala tänkandet har alltjämt inte släppttaget, varken i den allmänna debatten eller i regeringens och myndigheternasagerande. Storhandlarna med narkotika vinner nya framgångar i och också påkontinenten. Och kan inte undgå att dras in i denna hemska handel, ominte resoluta åtgärder sätts in . Åtgärdernamåste riktas mot alla grenar av denna förnedrande hantering. Jag sade tidigare, och jag upprepar det , att deviktigaste insatserna görs av oss alla - föräldrar, lärare och kamrater. Kampenförs genom våra attityder och hur vi reagerar mot missbruk i vårnärhet. Myndighetssamarbetet centralt måste förbättras. Det måstebli ett slut på sektorstänkande, prestige och regler som omöjliggör ett fastsamarbete mellan polis, socialtjänst, skola och föräldrar. Ett exempel påförödande dåligt samarbete i detta hänseende har gett i sinarfikelserie om en ung flickas död i narkotikaträsket. Polisinsatserna mot gatuhandeln måste ökas, och ettoavvisligt krav är att missbruket kriminaliseras. Våldet mot polismän måstebekämpas och respekten för deras arbete upprätthållas. Domstolarnas ställning måste stärkas. Våld eller hot omvåld är vanligt i narkotikamål i domstolarna. Vi måste se till att brottenmened och övergrepp i rättssak ges sådana reaktioner att rättssamhälletsprinciper kan upprätthållas vid domstolshandläggningen av sådana mål. På kriminalvårdens anstalter måste klienteletdifferentieras med hänsyn till narkofikabelastning. Langare måste hållas försig, och möjligheterna att ta emot brev, utnyttja telefon, ta emot besök etc.måste starkt begränsas eller hårt kontrolleras i vad gäller dem som haranknytning fill narkotikahandeln. Det måste vara möjligt att få till stånd en adekvat vårdmot icke motiverade missbrukare. Vård skall kunna ges under så lång fid att denkan bryta missbrukarnas medicinska och psykiska beroende. Inget tvivel råder om attresursförstärkningar måste komma till stånd när det gäller tullen och polisen.De måste ha personella och tekniska resurser att stoppa införseln vid gränsernaoch spana inom landet mot de stora ligorna. måste driva på för att förbättra det europeiskaoch internationella samarbetet. Det gäller både att förbättra de tekniskaresurserna och samarbetet mellan polis och tullmyndigheter mellan olika länder. Det är dessa steg som måste tas, om vi skall få bukt mednarkotikans härjningar i vårt land och förhindra fler unga människors död -offer för den hänsynslösa handel som narkotikabrottslighet ochnarkotikamissbruk för med sig. Låt mig, herr talman, säga några ord om kriminalisering avbruket. Det har sagts fidigare men förtjänar att upprepas igen:Enbart kriminalisering eller det kriminalrättsliga ingripandet i sig är ingenslutgiltig lösning på narkotikaproblemet. De som förordar kriminalisering av missbrukethar aldrig hävdat att detta är och skall vara den enda lösningen. Men det är enmycket viktig del av åtgärder inom en samlad strategi. Två argument har anförts mot en kriminalisering av bruketeller snarare att utplåna den lilla straffrättsliga frizon som finns . Det första är att vårdbehövande missbrukare skulle undvikaatt söka vård av rädsla för ett kriminalrättsligt ingripande. Detta argument är enligt min mening inte hållbart, varkenfrån principiell eller praktisk synpunkt. Principiellt sett har vi inte tvekati denna kammare att kriminalisera gärningar, även om vi har varit medvetna omatt kriminaliseringen kan ge anledning till att undvika vård. Det gäller t.ex. barnmisshandel. Vi vet att den förälder som misshandlar sitt barn kanförsöka vårda barnet själv eller hoppas att skadan läks för att undvika att blifälld för detta brott. Men det kan inte hindra oss från att anse attbarnmisshandel skall vara kriminaliserad. Från praktisk synpunkt är argumentet inte heller hållbart.Det brott som det i praktiken kommer att handla om är ett smärreinnehav av narkotika. Vårdbehovet i dessa fall är i ett akut sammanhang intedet mest uttalade. Vederbörande flummar möjligen omkring , och jagkan inte se att den vi talar om, om han eller hon inte bär narkotika på sig,skulle kunna fällas för något brott om någon vårdinstitufion uppsöktes, heltenkelt därför att det aldrig har varit på tal att kriminalisera berusnings-eller förgiftningstillståndet som sådant. Detta har inte varit någon lätt fråga för regeringen, somframgår av proposifionen. Enligt justitieministerns mening har "vid ensammanvägning av de skäl som kan anföras mot en kriminalisering av det aktuellaslaget större tyngd än de skäl som talar för". Detta innebär alltså attdet också enligt justitieministerns och regeringens mening finns skäl som talarför kriminalisering. Remissvaren till på denna punkttalar också sitt tydliga språk. Hovrätten för Nedre , och Göteborgstingsrätter - båda tingsrätter som har många narkotikamål på sitt bord -, länsåklagareni och , , samtflera ideella organisationer, som har arbetat mednarkotikaproblemen bland ungdomar, uttalar sig till förmån för enkriminalisering av konsumtion av narkotika. Missbruk är vidare straffbelagt både i och i Norge- länder som knappast kan betecknas som kulturellt helt särstående iförhållande till oss. En svensk kriminalisering skulle således bidra fill attsamma norm gällde i huvuddelen av . Skälen förkriminalisering är följande. Det första skälet är att kriminalisering, i likhet medmycken annan lagstiftning där samhället bör sätta normer för uppträdandet, gerett starkt stöd till de människor och organisationer som i närkamp med knarketbland ungdomar försöker komma till rätta med flumatfityderna. I detta fall ärnormen att all icke-medicinskt befingad användning av narkofika är förkastligoch helt främmande för vår kultur, och den är i total samklang med detallmänna rättsmedvetandet. Hos flertalet människor väcker det förvåning,oförståelse, ja, rent av löje när de upplyses om att innehav av narkotika ärstraffbart, medan missbruk av samma narkofika är straffritt. I debatten påstås att det väcker förvåning när det sägsatt icke-kriminalise-ringen gör att ungdomar skulle kunna tro att samhälletgodtar missbruk. Det är inte alls förvånande. Förvånande är däremot att flerasocialdemokrater, ända upp på regeringsnivå tydligen, är så blåögda ochokunniga om vad knarkande ungdomar har för argument och atfityd fill just detfaktum att det är tillåtet att missbruka narkotika, att frizonen finns. I dessaungdomskretsar handlar det om en vitt utbredd vetskap om att missbruket i sigicke är kriminaliserat, och följaktligen tillåtet. Låt vara att de flesta ocksåkänner att omgivningen ogillar deras missbruk. Den straffrättsliga frizonen äri dessa kretsar en godtagen ursäkt för missbruket och ofta ettövertalningsargument för att leda nya ungdomarin i detta missbruk. Prova på, detär inte förbjudet! Att samhällets absoluta avståndstagande från missbruketfastslås i lag är särskilt vikfigt när det gäller ungdomar som inte ärmissbrukare men som i kamratkretsen uppmanas att pröva. I sådana situafioner ärdet ett starkt stöd för den som vill säga nej om själva användningen ärstraffbar. Polisens hopplösa situafion - och detta är icke någonfing som jaghittar på nu - att tvingas vända bort blicken från rena konsumtionssituationerpå allmän plats för att förehavandena inte är brottsliga visar ytterligare påde orimliga effekter som nuvarande lagstiftning ger upphov fill. Det har aldrig varit tal om, statsrådet ,att kasta ungdomar i fängelse. Vem av dem som förordar kriminalisering avmissbruket har använt sig av argumentet att man skulle kasta ungdomar ifängelse? Val av påföljd för ett sådant här brott får naturligtvis avvägas motalla de allmänna kraven inom straffrätten i vad gäller proportionalitet mellangärning och påföljd. Reaktionen på olika brott skall naturligtvis vara rimligtavvägd. Här finns flera olika påföljder att välja mellan: böter, villkorligdom, skyddstillsyn, frihetsberövande påföljd i allvarliga fall, ned till 14dagars fängelse, kanske senare också kontraktsvård. Att schablonmässigt dömatonåringar fill fängelseför haschrökning har jag aldrig hört någon av dem som seriöst arbetar förkriminalisering av missbruket argumentera för. Det ligger i öppen dag och haraldrig ifrågasatts att narkotikamissbruket är ett samhällsproblem med mångadimensioner, följaktligen kan straffrätten inte vara och är inte det endasaliggörande medlet när det gäller de,här problemen. Men debatten tycks numera gå ut på att förespråkarna förkriminalisering av missbruket skulle anse att detta är det enda som skall ochbehöver göras. Genom att förvränga meningsmotståndarnas uppfattning och sedanslå på den förvrängda bilden kan man uppnå nästan vad som helst. Jag upplevdeatt statsrådet ägnade sig åt precis det. Den debattekniken är djuptolusfig. Med det anförda får jag yrka bifall till demoderata och de borgerliga reservationerna till justitieutskottets betänkande. Idetta anförande instämde () och (). 4KARIN SÖDER (c): Många oroliga mödrar och fäder väntar isvenska hem på att deras barn skall komma hem. Men de vet inte i vilket skickbarnen kommer hem. Andra föräldrar vandrar gata upp och gata ned för att fåfatt på sitt vinddrivna barn, som har fastnat i narkofikans garn. En stor grupp föräldrar har slutit sig samman för attgemensamt driva kampen mot knarket. Vi hörde deras rop här utanför för någraveckor sedan. Vad är det som dominerar dessa människors tillvaro? Jo, det ärhatet mot narkotikan, och det är kärleken till deras barn. Vad kräver dessamänniskor av oss som har ett politiskt ansvar? Jo, de kräver av oss att vi medkraft skall bekämpa allt missbruk av narkotika, allt bruk som äricke-medicinskt. De kräver detta därför att de och deras anhöriga vill att viskall rädda barnen, ungdomarna, och för den delen också äldre personer fill ettvärdigt liv. Men de vill också förhindra att andra unga hamnar i narkotikansträsk. För en del familjer är tragedin redan fullbordad - soneneller dottern är borta från detta jordeliv. skördar knarket många ungamänniskors liv. Jag läste att i hade 30 människor döttunder på grund av knark. kanske vi uppfattar som enstad där lugn och ro härskar, och många, många andra platser runt om i vårtland ter sig på ytan mycket fridfulla. Men narkotikan finns där-den finnsöverallt. Det är en farsot som drabbar alla delar av vårt land, och det drabbaralla grupper av människor. Speciellt utsatta i detta sammanhang är emellerfid i detlånga loppet de familjer sorn från början är svaga, de ungdomar som från börjaninte har fått ett stöd hemifrån, av olika skäl. Vi får inte heller glömma demånga invandrarna i vårt land, som kanske inte har fått fast fot i vårt land,där arbetslösheten griper omkring sig. Även dessa grupper fastnar väldigt lätti narkotikans garn. Alla dessa människor, alla dessa unga behöver vårt stöd.Ingen stad eller by är skyddad. Hänsynslösa profitörer aktar inte för rov attsprida denna farsot,detta fördärvliga gift. Kampen mot narkotikamissbruk måste föras på bred frontoch genom åtgärder av många olika slag. När vi talar om narkotika och narkofikamissbruk är detoftast de mest utslagna, de som vi ser på eller på andra platser,där det är alldeles uppenbart att narkotikan härjar, som vi har i blickpunkten.Men i industriländerna - det gäller alltså inte bara , utan jaginbegriper också övriga industriländer - finns det grupper som mycket akfivtverkar för att legalisera narkotikamissbruket. Man använder narkotikan som ettsaliggörande medel och anser sig i övrigt föra ett normalt liv. Bakom de här grupperna som vill legaliseranarkotikamissbruket och som använder narkotikan på detta sätt finns starkakrafter, som för ekonomisk skull önskar att narkotikamissbruk skallbetraktas som något naturligt och ofarligt. Och i en del av den kommersiellakulturen, t. ex. i vissa filmer, framställs narkotikamissbruk som någotspännande och eftersträvansvärt. I tryckfrihetens namn tillåtts olikatidskrifter utkomma som öppet propagerar för narkotikamissbruk. Vi kan seresultatet av denna propaganda i just det ökade missbruket världen över blandmänniskor som är socialt och ekonomiskt väletablerade. Det är kanske denstörsta faran vi står inför, att dessa grupper är med och legitimerarnarkotikamissbruket. Därför måste vi avslöja de grupper som sprider enförljugen bild av narkotikamissbruket, och vi måste aktivt motarbeta dem. Detär därför som narkotikakampen måste föras på alla fronter. När det gälleråtgärder mot den illegala handeln måste insatserna självfallet successivt ökaoch metoderna förbättras och anpassas till de nya situationer som ständigtuppkommer. Det är av särskilt stor vikt att insatserna på ett helt annat sättän f. n. riktas mot dem som organiserar och finansierar handeln av narkotikavärlden över. I många länder undgår dessa nyckelpersoner inarkotikahandeln straff på grund av brister i lagstiftningen eller av andraskäl. Dessa personer måste kunna dömas till mycket stränga straff. Som statsrådet sade i sitt anförande har vi iSverige skärpt narkotikalagstiftningen. Jag hoppas att han också vill erkännaatt vi i regeringsställning var de som tog initiativ till detta. Vi har alltsåfillsammans arbetat med dessa frågor. Jag vill också understryka vad som sagts idebatten om det som följer i narkotikans spår i vårt land och i alla andraländer: kriminalitet, prosfitufion, utslagning, sjukdomar av allehanda slag-för att inte nämna de allvarliga situationer som barn till prostitueradenarkofikamissbrukare hamnar i. Detta gäller för den delen också barn tillkvinnor som enbart är narkotikamissbrukare, men ofta följer ju prosfitufion inarkotikamissbrukets spår. föds många barn handikappade på olika sätt,därför att modern varit missbrukare. Detta händer i en sitution där vi vet att produktionen avolika narkotiska preparat världen över ökar. Vi vet att nya preparat vinner nyamarknader, att missbruket på många håll som en följd härav också ökar. a. i är goda blir utbudet av heroin mycket stort,och nya missbrukargrupper kommer till. Men det narkotiska preparat som har den störstaspridningen i världen är cannabis. Det är också det narkotiska preparat somfått ett helt oförtjänt rykte om sig att vara ofarligt, när det i själva verketär det preparat som på lång sikt är det farligaste. Det är omkring haschet somförljugenheten ofta är störst. I detta sammanhang måste man också nämna de fattigamänniskor som från början producerar de narkotiska preparaten. Det är människori de thailändska bergsbyarna och i i . Det är fattiga, slitnamänniskor som får väldigt litet med av alla de pengar som följer med narkotikahandeln.Därför måste vi också ha dessa människor med i bilden när vi diskuterarnarkotikaproblemen här hemma. Det är fråga om solidaritet med människorna,både i början av och i slutet av narkotikahandelns kedja. Vi kan därför inte stå passiva inför vetskapen om attalltmer narkotika produceras i världen. En viktig del av det internationellanarkotikaarbetet måste därför vara att stödja de människor som producerar t.ex. opium och ge dem möjligheter att producera andra grödor, höja derasutvecklingsnivå och ge dem en värdigare tillvaro. Produktionen av narkofika kan inte definifivt stoppas utanatt politiska, ekonomiska och sociala frågor samt hälsofrågor iproducentländerna får en lösning. Det är därför viktigt att arbetet inom allaFN-organ får gå vidare i detta syfte. Det är en betydelsefullsolidaritetsgärning, som vi kan medverka till. Vårt land kan vara pådrivandealltfort i dessa frågor såsom vi har varit tidigare. När det gäller de åtgärder som regeringen har föreslagit -och jag skall i första hand tala om dem som justitieutskottet har behandlat -har intresset såsom sagts kommit att kretsa kring frågan om man skallha kriminalisering eller ej. Men jag vill understryka att det inte är min ellercenterns avsikt att tala om narkofikafrågan endast i form av en diskussion omkriminalisering eller ej av bruket. Våra gärningar - om jag får yttra mig såhögtidligt - under den fid vi satt i regeringen visar att vi har en helt annanbredd på de åtgärder som vi vill vidta för att bekämpa narkofikamissbruket. Vi delar självfallet den uppfattningen att man måste skapaett narkotikafritt samhälle. Jag vill peka på det uttalande som gjordes av denordiska socialministrarna under min fid såsom socialminister om att vi måsteha såsom mål att göra fill ett narkotikafritt område. Min förhoppning är- och jag har ingen anledning att betvivla det - att den nuvarande regeringenarbetar på samma sätt tillsammans med de nordiska länderna för att fullföljadetta mål. Vi lever ju inte i någon isolerad värld utan är beroende av varandraoch av gemensamma åtgärder, inte minst i med dess öppna gränser. Vi kan skönja vissa tendenser hos de ungamänniskorna. T. ex. skolungdomar och värnpliktiga är mindre benägna att frestasav narkofika. Jag vill inte förhäva mig, men jag tror att det till en del är enföljd av de insatser som vi gjorde för att öka kunskapen omnarkotikans skadeverkningar. Vi var då ense om att dessa åtgärder var viktiga.Vi spred hundratusentals utbildningsbroschyrer till skolorna för att 2 protokoll 1984/85:56-57 de ungamänniskorna, som är förståndiga om de får kunskap, skulle veta att bruk avnarkotika innebär att man missbrukar och förstör sin egen kropp, sitt eget liv. Jag tror mig veta att kunskap är en mycket viktigutgångspunkt i detta arbete och kan ge resultat, om vi också satsarpå förebyggande och stödjande åtgärder av olika slag samt alternativasysselsättningar. Ungdomarna måste få känna att de verkligen behövs isamhället. Vi måste motverka profitörernas härjningar i vårt samhälleoch på olika sått stoppa narkotikan vid vårt lands gränser. Vi måste komma åtlangare och andra som inte aktar för rov att gratis dela ut narkotika till ungamänniskor för att göra dessa beroende. Det är minst sagt litet förmätet av statsrådet påstå att vi på den icke-socialistiska sidan bara kommer med munväder. Vadvi har föreslagit tidigare och vad vi föreslår nu vittnar om någonting heltannat. Det vore hedersamt om man i denna debatt tog fasta på realiteterna ochägnade sig mindre åt denna typ av polemik. Denna fråga är för allvarlig för atthanteras på det sättet. När det gäller frågan om kriminalisering eller ej är detsom tidigare sade: även statsråden och anför ipropositionerna att de har vägt skälen för och emot en kriminalisering avbruket. Det har ju, som också sagts här, kommit in olika svar frånremissinstanserna, låt vara att de som inte vill ha en kriminalisering avbruket överväger. Men tunga instanser - jag tänker på t. ex.tycker att en kriminalisering av bruket skulle vara ett stöd i kampen motnarkotikan. Det är ju här skillnaden ligger. Jag tycker att vi inte skallöverdriva detta utan se till det som förenar. När vi vill ha en kriminalisering även av bruket, är detför att få klarhet i vad som är straffbart eller inte. Jag tycker att detexempel som statsrådet tog fram här tidigare egentligen visarnågonting annat än det han själv ville visa. Om ett gäng sitter och röker haschoch endast den som har haschet på sig kan få ett straff, kan det ju vara en rentillfällighet vem i den hår gruppen som har begått ett brott. Däremot delar jag uppfattningen att alla de ungamänniskorna i det här exemplet självfallet skall ha vård och rehabilitering.Det är inte fråga om att slänga varje ung människa i fängelse som brukarnarkotika. Helt andra åtgärder måste till, men vi vill ha rena och klaralinjer, att all befattning med narkotika är straffbar. Jag tror inte för min del att det här har den störstabetydelsen för dem som är mycket beroende av narkotika. Dem måste vi på olikasätt ge vård, omsorg och rehabilitering inom ram, inomkriminalvården om det skulle vara aktuellt och i samverkan mellansocialtjänsten och kriminalvården. En kriminalisering av bruket skulle ha psykologiskbetydelse, inte minst i de grupper som jag tidigare nämnt där man försökerlegalisera bruket av narkotika och säger att det här är inget farligt, grupperdär man talar i flummiga ordalag och leder in ungdomar på en felaktig väg.Kriminalisering är ettstöd för dem som vill säga nej men som inte vågar göra det. Gränsdragningar talade statsrådet om. Det skullevara så svårt att dra gränser. Men alla omvittnar ju hur svårt det är att dragränserna med det system som vi har . Det blir faktiskt enklare om mankriminaliserar bruket av narkotika. Då blir gränserna klara. Vi har från sida anslutit oss till femreservationer vid justitieutskottets betänkande. Den första reservationentalar om samordning av insatserna när det gäller narkofikans bekämpande,framför allt centralt. Vi menar att det som regeringen har föreslagit och somutskottsmajoriteten anslutit sig till är inte tillräckligt, även om det är enbit på vägen. Det förekommer utomordentligt bra samarbete på många håll lokalt,och det är att hoppas att kommunerna går vidare på den vägen. Även regionaltbehövs det ett samarbete, men vi tycker att på central nivå borde det ocksåfinnas ett närmre samarbete mellan myndigheter - jag tänker påskolöverstyrelsen, och - och att därborde finnas ett samordningsorgan. Reservation 2 handlar om kriminalvården. Vi reservantermenar där att man måste gå ännu hårdare in för att på alla anstalter hanarkotikafria avdelningar och att målet, narkotikafri kriminalvård, måsteläggas fastare in i programmet när det gäller kriminalvårdens utveckling. Vihar därför krävt att ett åtgärdsprogram för att uppnå en narkotikafrikriminalvård skall läggas fram för . Det olyckliga är ju att somligablir narkomaner inom kriminalvården, och det förhållandet är oefterrättligt. Reservation 3 handlar om kriminaliseringen, och detta harjag redan varit inne på. I reservation 4 begär vi ett uttalande när det gällerstraffmätningen. Vi menar att denna måste ändras i en skärpande riktning,vilket tillsammans med en skärpt påföljdspraxis skall kunna uppfattas som enlogisk utveckling. Reservation 5 gäller de olika gärningsformerna inarkotikalagsfiftningen. Vi har sagt att det straffbara området skall omfattavarje förvärv, och redan försök eller förberedelse till förvärv av narkotikaför eget bruk, liksom varje olovlig framställning av narkotika. Beträffande övriga reservationer vill jag korrigerastatsrådet . Vi från sida har faktiskt inte anslutitoss till reservationen när det gäller tullundersökningar av handväskor m. m,utan vi har anslutit oss fill regeringens förslag. Vi är medvetna om attifrågavarande åtgärder av många kan uppfattas som integritetskränkande.