prot · G80991 · 1984-12-31 00:00:00 — Och beträffande energipolitiken vill bygga ut Securekärnvärme och annat, och vi vet vad vill. Oenigheten gäller ocksåsjukvårdspolitiken, jordbrukspolitiken, försvarspolitiken ochfamiljepolitiken. På alla de centrala områdena är de borgerliga oeniga. drömmer om en rivstart. Men så fort mannärmar sig verkligheten och börjar diskutera sakfrågor, går den moderatadrömmen om handlingskraft upp i rök. Kvar blir i stället intrycket av oenighetoch obeslutsamhet. När rökridån har skingrats är det i stället den kådigadoften av långbänk som sticker i näsan. Deborgerliga partierna försöker dock, så gott det nu går, att ge intryck av enighet.Ett område där man försöker samsas gäller försäljningen av statliga företag.Visserligen är det sant att deras gemensamma reservafion är rätt allmänthållen, men avsikterna går det inte att ta fel på. Även om de borgerliga partierna försöker undvika att talaom de sex regeringsåren, som drev budgetunderskott och statsskuld i höjden, ärdet naturligtvis så att det dåliga samvetet innerst inne finns där. Det är naturligtatt de borgerliga frågar sig: Finns det inget enkelt trick genom vilketbudgetunderskottet kan minskas? Det är då de borgerliga har kommit att tänka på att mankan sälja ut statlig egendom och statliga företag. Visst finns det en delrussin att plocka ur den kakan - kan vara ett exempel. Men skallstaten få in några pengar att tala om måste fundamentala naturtillgångarsäljas. Då måste, som det heter i reservation 13, "kraftverk ochskogsmark" säljas ut. Det bästa exemplet på vad de borgerliga partierna har itankarna är förslag om att sälja . Man föreslår att ettsärskilt aktiebolag bildas och att aktier till ett värde av 100 miljarderkronor skall säljas ut . Den tanken är helt fantastisk. fick vi in 4 miljarder i nyemissioner av aktier. Det kom sedanin litet mera slantar från utlandet. Det kanske är här skon klämmer. Det finns faktiskt en metod enligt vilken man kan få inpengar när det gäller . Man kan sälja till utländskaintressenter och dessutom lova dem fritt marknadsekonomiskt spelrum, dvs. friprissättning på elkraft. De stora oljebolagen eller stora utländskakraftintressenter skulle säkert vara intresserade av att förvärva påsådana villkor. är vår dominerande kraftproducent och är prisledandei fråga om elkraft. är elkraften i vårt land billig. Men priserna kanhöjas. har ju länge ondgjort sig över vad man betecknat som den"elrea" som har kommit till stånd genom kärnkraftens utbyggnad. Ärdet kanske , världens största oljebolag, som de borgerliga har i tankarnanär de talar om att sälja ut och tror att de skall få in 100miljarder på det? Man kan i varje fall inte få in det från några svenskaaktieägare, det är fullständigt klart. Det borgerliga uppträdandet tyder på en avancerad cynism.Först driver en ekonomisk politik som helt underminerarstatsfinanserna och sätter oss ordentligt fast i räntefällan. Sedan tar de dettill intäkt för en privatiseringsdrive, som går ut på att vi skall avhända ossde naturtillgångar som har varit av avgörande betydelse för vårt landsutveckling till en modern, avancerad industristat. Det finns inga heltäckande borgerliga alternativ fill densocialdemokratiska politiken, främst därför att trots allt är ettintresseparti som sätter jordbrukarnas intressen främst. Men i långa stycken ärde borgeriiga alternativ som tonar fram mycket reaktionära. Den borgerlighetsom nu vill realisera statlig egendom har inte mycket gemensamt vare sig meddet bondeförbund som en gång bekämpade bolagshögern eller för den del med dennationellt sinnade konservatism som i seklets början ansåg att fundamentalanaturtillgångar som skog, älvar och gruvor borde ägas av staten. Det enda vikan trösta oss med är att det egoismens alternativ som borgerligheten nu stårför sällan har framställts så klart som inför årets val. Jag tror attalternativen skall hinna klargöras ordentligt som vi harframför oss fill valet. Därmed ber jag, fru talman, att få yrka bifall tillhemställan i finansutskottets betänkande 10 i alla delar. Under detta anförande övertogförste vice talmannen ledningen av kammarens förhandlingar. 18 () replik: Jag hade inte tänkt gå upp i replik på BoSöderstens märkliga inlägg här, som egentligen saknar förankring i detbetänkande som vi nu behandlar. Hans karakteristik av statsskulden,devalveringseffekterna m. m. är alltför udda för att tarva någon närmare analysi detta sammanhang. Jag återkommer alltså till de frågorna, förhoppningsvis idebatten med finansministern. Men det var en speciell omständighet i Bo Söderstensanförande som fick mig att begära ordet. Det var när han karakteriseradecenterns förslag om en utförsäljning av vattenkraftsdelen av somorealistiskt under hänvisning fill omsättningen på Stockholmsbörsen undersenare år. Den utförsäljning av vattenkraften som vi har föreslagit tarfaktiskt hänsyn till hela den svenska kapitalmarknadens kapacitet. Det äralltså meningslöst att hänvisa till omsättningen på Stockholmsbörsen. Det är penning-och kapitalmarknadens totala kapacitet som skall tas i anspråk i detta sammanhang.Den kapacitet som av riksgälden används för den statliga upplåningenskulle till en del med fördel kunna användas för att placera aktier iVattenfall hos svenska företag, hos svenska medborgare, hos de institutionellaplacerarna, SPP och försäkringsbolag över huvud taget. Har man detta perspektivär vårt förslag fullt realistiskt. Dessutom vill jag säga till , när hanifrågasätter det förslag till prissättning som vi har angett i vår motion, attprissättningen är grundad på egen värdering. Utgångspunkten äranspråk som ställde på utlösen från . Det var t.o.m. något högre i värderingen av vattenkraften än den värdering som vi harhaft som underlag för vår motion, och som också blivit ett borgerligtalternativ eftersom vi har fått stöd av och folkpartisterna iutskottsbehandlingen. Avslutningsvis vill jag bara säga att när görde ideologiska utflykterna och talar om att vissa partier är intressepartiersaknar det faktiskt grund i den egentliga och faktiskt utvecklade politiken.Var vänlig läs våra partimotioner! Därmed måste erkänna attcentern inte är något intresseparti. Vi är ett parti som arbetar med depolitiska målsättningar vi har angett i vårt program och i våra partimotioner,och dessa är inte avgränsade till någon viss intressegrupp. 19 BOSÖDERSTEN (s) replik: För min del är det inget negativt om mantillhör ett intresseparfi. Jag tror inte att vare sig vill ellerkan förneka att han främst företräder jordbrukarnas intressen. Jag tror att detvore bra om ägnade sig åt den verksamheten med ännu litet större energioch lämnade de konstiga saker man nu ägnar sig åt - där man slår följe medmoderaterna i stor utsträckning - åt sidan. Låt oss se på den svenska aktiemarknaden. Svenskaktiemarknad har aldrig kommit i närheten av de belopp som tror sig omatt dra in. uppgick i genomsnitt nyemissionerna till 780milj. Det är enbart , då vi hade en särskild börshausse,nämligen 1983, som nyemissionerna till svenska ägare har uppgått till 4miljarder. Men, , ni säger att första året skall ni ta in 40miljarder- i akfiekapital, märk väl! Andra året skall ni ta in 35 miljarder ochtredje året skall ni ta in 25 miljarder. Det är fullständigt orealistiskt. Nikan kanske sno er som ormen, men det blir inte mer trovärdigt för det. Men det är klart att om man säljer ut hela Vattenfallkommer naturligtvis hela den svenska samhällsekonomin att påverkas. Vi kan varaövertygade om att ett privatägt vinstmaximerande ingalunda kommeratt föra samma prispolitik som det statligt ägda har gjort.Centern har under fört en oerhört destruktiv energipolitik. Om denenergipolitiken skulle ha fullföljts, skulle det ha fått oerhört negativakonsekvenser för hela den svenska ekonomin och det svenska näringslivet. Därförär det mycket illavarslande när nu kommer med denna fantasfiska propåom att börsintroducera på det sätt man har angivit. Oron blir intemindre av att har lyckats få med sig de andra borgerliga partierna påde här egendomligheterna. 20NILS ÅSLING (c) replik: Det här med intresseparti är ganskaintressant. Jag representerar mina väljare i och , varav enliten andel råkar vara jordbrukare. Men jag får ett bestämt intryck av att BoSödersten i hela den här debatten representerar den mycket exklusiva kretsen avsocialistiska professorer utan förankring i verkligheten. Det intrycket, somjag har haft tidigare, förstärks av den här debatten. har ingenförankring i verkligheten. Det här är ingen vanlig föreläsningssal. Vi arbetarmed samhällsekonomin i förvissningen om att kunna förbättra förhållandena ivårt samhälle. Och det ganska teoretiska och abstrakta resonemang som BoSödersten för har litet med verkligheten att göra. Låt mig som exempel ta bedömningen av vår motion omprivatiseringen av valda delar av . Vi väljer att sälja utvattenkraften, men vi behåller stamlinjenätet och den kärnkraft som BoSödersten så ömt vårdar. På den punkten behöver han således inte vara oroad.Den skall ligga kvar i statens ägo. förbigår totalt den omständigheten attaktiemarknaden i och för sig är ganska ointressant i detta sammanhang, eftersomen försäljning av 6 protokoll 1984/85:89-91 dennaomfattning självfallet förutsätter att man går till de institutionellaplacerarna direkt och erbjuder dem, som alternativ till statsobligationer ochandra statliga upplåningsformer, att få förvärva aktier i vattenkraftbolaget.Detta är fullt realistiskt. En analys av kapitalmarknaden visar att det ärfullt möjligt. Men det kan hända att man av hänsyn fill marknaden just när manskall realisera det hela får göra det . Vi har väcktmotionen för att få till stånd en principiell diskussion. Sedan är det intressant att höra säga attcentern har fört en destrukfiv energipolitik. Har möjligen lästden energiproposition som ligger på bord och som visar att det ärcenterns energiprognoser som har haft den bästa förankringen i verkligheten!Den förväntade tillväxten av elkonsumtionen ligger exempelvis mycket närmaredet som har antagits i energipolitik än i den som harföreträtt och som verkligen har visat sig vara orealistisk. 21 BOSÖDERSTEN (s) replik: Jag skall avhålla mig ifrån kommentarer omsocialistiska professorer och annat, men jag vidhåller att är ettintresseparti, och jag tycker inte att det är någonting att skämmas för. Men låt oss gå till sakfrågorna. Om hade fått densnabbavveckling av kärnkraften som de stod för - medalla heliga löften som gavs - skulle verkligen svenskt näringsliv och svenskindustri ha varit oerhört illa ute. Det är den enkla innebörden av vad jag harsagt. När den politiska historien kommer att skrivas kommer det,tror jag, att visa sig att hantering av energipolifiken lämnar alltannat efter sig i fråga om hänsynslöshet och i fråga om fullständigt bortseendefrån alla grundläggande ekonomiska villkor och från vilken energitillgång sombehövs för en modern industristat av svensk typ. Men låt oss återgå till vår egentliga debattpunkt -utförsäljningen av . Enligt er motion, - det är bara attläsa innantill i den -är 40 miljarder, andrå året 35 miljarderoch tredje året 25 miljarder som skall placeras på akfiemarknaden. Vitsen är -om man skall få in friskt kapital - att det skall vara nytecknat riskkapital.Man tror alltså att man skulle kunna få in sådana belopp på den svenskaaktiemarknaden! Den som påstår någonting sådant förstår över huvud tagetingenting av svensk ekonomi och försörjningen med riskkapital. börjar Åsling backa när han förstår att han är ute iogjort väder och säger: Vi kan väl låna de här pengarna, och i stället för attköpa statsobligationer kanske man på något sätt kan köpa någon form avindustriobligationer utfärdade av det nya , etc. Ja, om man bara äroroad över att staten har tillgång till för få panter eller att det är fel namnpå panterna är det väl bara att göra till ett eget bolag och beordradet att gå ut och låna slantar på kapitalmarknaden - i eget namn om man såvill. Men den typen av hokus pokus löser naturligtvis på intet sätt någrastatsfinansiella eller samhällsekonomiska problem. Kvar stårfaktum: Skall ni verkligen få in ordentligt med riskkapital på en utförsäljningav måste ni också släppa prissättningen på elkraft fri,och ni har ju själva sagt att ni tycker att elpriserna i vårt land är för låga.Dessutom måste ni med all sannolikhet sälja företaget till utländskaintressenter. Och gör ni det hamnar vi i en annan situation. När socialdemokratin återkom tillregeringsställning uppvisade praktiskt taget alla symptomhos ett land i svår ekonomisk kris. Den tidigare så pålitliga industriellavälståndsmaskinen, som hade levererat ständigt ökadeinkomster och fler jobb, hade börjat hacka, stannaoch ibland t. o. m. gå bakåt. En serie devalveringar påsammanlagt och hade inte hjälpt. Industriproduktionen1982 var lägre än , och investeringarna hade fallitkraftigt. Den serie borgerliga regeringar som hade mellan1976 och 1982 försökte till en början motverka effekterna av industrikrisengenom att föra en kraftigt expansiv finanspolitik. Man gav sig också in på enindustripolitik som ibland stödde den ofrånkomliga strukturomvandlingen menoftare motverkade den genom dyrbara och ineffektiva subventioner. I synnerhetsköt utgiftsexpansionen fart inför valet , då kurvorna skulle läggas tillrätta. Kombinationen av låg tillväxt och extravagantutgiftspolitik blev förödande för statens finanser. merän tiodubblades budgetunderskottet. val lades politiken om i motsatt riktning.Budgetunderskottet blev den ekonomiska politikens huvudmål, utgifterna -främst statens bidrag till den kommunala verksamheten - stramades åt och en radskatter höjdes. Men då var det . Den finanspolitiska åtstramningensammanföll med konjunkturnedgången 1980-1981, samfidigt som den svenskaindustrikrisen fortsatte att rasa. Nedskärningen förstärkte effekten avkonjunkturnedgången, och resultatet blev ökad arbetslöshet och ännu flerutslagna industriföretag. Budgetunderskottet fortsatte att öka på grund avsämre statsinkomster och ökade utgifter för arbetslöshets- och företagsstöd. upphörde välståndsmaskinen mer ellermindre att fungera. Industriproduktionen sjönk , och den totalaproduktionen, bruttonationalprodukten, hade närapå nollfillväxt. Den ökade 0,i genomsnitt. Reallönerna sjönk kraftigt. Ändå sköts en väsentlig delav standardförlusterna för svenska folket . Industrins försämradeproduktionsförmåga hade lett till ett ökat underskott i våra utrikesaffärer.Det täcktes av att staten lånade utomlands med ständigt växande belopp. Också i ett annat avseende var resultatet av denekonomiska politiken efter 1979 en besvikelse. Ett av åtstramningspolitikensuttalade mål var att försöka få bukt med den höga inflation kring10-procentsnivån som hade rått i . Men 1980nådde man en ny rekordnotering med en inflationstakt på . Jag har lämnat denna redovisning av utvecklingen under detborgerliga maktinnehavet, inte bara för att påminna om en sällsynt dysterperiod i vår ekonomiska historia. skedde också en viktigideologisk utveckling inom de borgerliga partierna. Den markerades avpolitikomläggningen 1980 och har manifesterats allt tydligare. Detvore fel att påstå att den borgerliga politiken vägleddesav någon klar icke-socialistisk strategi. Tvärtom -staten köpte företag, byggdeut den offentliga sektorn, höjde skatter samt reglerade priserna ochkreditmarknaden. Det enda som mera märkbart bröt mot detta beteende var en radmanövrer för att skattemässigt försöka gynna vissa borgerliga stödtrupper:bönder, skogsägare och andra företagare, aktiesparare osv. När omsvängningen i den ekonomiska politiken kom eftervalet , var den inte bara ett resultat av tidigare misslyckanden. Denberodde i hög grad på att framför allt moderata samlingspartiet nu fick fulltutlopp för de nyliberala idéer som varit på tillväxt inompartiet. Kärnan i den nyliberala ideologin är ju att det är marknadsekonominoch det kapitalistiska systemet som ger de stabila och friktionsfrialösningarna, antingen det gäller tillväxt, sysselsättning eller välfärdensfördelning. Försök att genom kollektivt agerande, dvs. via staten ellerfackliga organisationer, nå exempelvis full sysselsättning eller en rättvisarefördelning måste misslyckas. De bästa resultaten i alla dessa avseenden nåsdärför om staten inte för en stabiliseringspolitik, om den offentliga sektornkrymps till ett minimum och om fackföreningarna försvagas eller helstförsvinner. Det bör observeras att motståndet mot kollektiva insatseroch kollektiva lösningar går åtskilligt längre än att gälla bara statligaregleringar, överdrivna lönekrav eller liknande. Marknaden skall i principlämnas fri att avgöra sysselsättning och inkomstfördelning. Den skall övertasamhällets uppgifter i all den utsträckning som dessa uppgifter kan utföras ilönsam produktion. Huvuduppgiften för den ekonomiska politiken måste enligtdenna ideologi bli att skapa större utrymme för marknadskrafterna genom attsänka skatterna och minska de statliga utgifterna. Framför allt måste statenavstå från att korrigera de utslag som marknaden ger i inkomst- ochförmögenhetsfördelning. Också här har marknaden alltid rätt. De som blir utanvid marknadens fördelning av välstånd och sysselsättning har bara att stoisktinvänta den dag då marknadens frigörelse ger även dem en plats i solen. Dessa ståtliga tankar fick i och för sig bara ett blektåtersken i den politik som de borgerliga regeringarna förde efter 1979. Men desatte otvivelaktigt sin prägel på huvudinriktningen av den ekonomiskapolitiken: åtstramning mitt i en lågkonjunktur, ökad njugghet medarbetsmarknadspolitiska insatser, s. k. sparpaket som riktades mot det socialatrygghetssystemet, sänkta arbetsgivaravgifter osv. Mycket riktigt hävdar ocksåmoderaterna att felet med den borgerliga politiken var att den inte gicktillräckligt långt i nyliberal riktning. Den blev bara halvhjärtadekompromisser, säger man. Desto större roll har den nyliberala ideologin spelati förkunnelse efter 1982 och i kampanjen mot socialdemokratinsekonomiska politik. Den borgerliga ledde såledestill två betydelsefulla förändringar i vårt samhällskhmat. Den lämnade eftersig en ekonomi i kris, och den innebar det som tycks vara det slutligaborgerliga uppbrottet från den ekonomiska och politiska filosofi som tidigarehar väglett i dess utveckling mot ett modernt välfärdssamhälle med dessgoda och dess dåliga sidor. I det här läget ställdes socialdemokratiska partiet ochfackföreningsrörelsen inför ett oerhört prov. I vårt program mot denekonomiska krisen som utgavs hade vi bestämt oss. Vi skulle gå emot dennyliberala vågen. Vår politik skulle hålla fast vid att både den fullasysselsättningen och välfärdens fördelning är ett gemensamt, kollekfivt ansvar. Men det räckte inte. Om landets ekonomiska problem skallkunna lösas, måste vi visa att näringslivet kan blomstra och växa i detsamhällsklimat vi vill skapa, där allas delaktighet i sysselsättning ochvälfärd är en självklar följd av solidaritet och känsla för rättvisa. I själva verket ville vi driva vår bevisföring ett steglängre. Vi ville visa att kollektiva och solidariska lösningar i första hand påfördelningsproblemen är en förutsättning för att marknadsekonomin skall fungeraså att tillväxt och full sysselsättning kan förenas med ekonomisk balans ochlåg inflation. Vi visste att en ny period av snabb industriell tillväxtvar absolut nödvändig för ökad sysselsättning och bättre balans i landetsekonomi. Den stora devalveringen 1982 skulle kunna sätta i gång en sådanutveckling, men det förutsatte i första hand att löntagarna inte kompenseradesig för de ökade levnadskostnader som devalveringen orsakade och att deaccepterade en kraftig uppgång av vinsterna. För att uppnå detta måste en varaktigt hög vinstnivå inäringslivet etableras, som kostnads- och prisutvecklingen pressadesner fill en låg nivå. I dagens värld är receptet för det här problemets lösningi första hand en hård åtstramningspolitik som skall försvaga arbetsmarknadenoch fackföreningsrörelsen, ibland kopplad med direkt anfifacklig lagstiftning.Det finns utmärkta exempel på det i de borgerliga motionerna här . Men vi vill lösa problemen vid hög och stigandesysselsättning och med metoder som förstärker fackföreningarna i stället föratt försvaga dem. Vårt huvudskäl för att bevara och försvara de fackligarättigheterna är helt enkelt följande: Det är bara om lönepolitiken formas ikollektiva beslut som en rimlig fördelning av löntagarnas uppoffringar kanuppnås. 1985 har vi hunnit fillräckligt långt i denhär processen för att kunna beskriva den som en framgång. Lönekostnadsutvecklingenbör komma att stabiliseras på 5-procentsnivån. Inflationstaktenkommer att åtminstone halveras . Vinsterna har nått denavsedda nivån. Sysselsättning och investeringar har börjat växa. Det här har krävt ett mer långtgående samarbete än pålänge mellan regeringen och arbetsmarknadens parter. Den enighet som såsmåningom har nåtts har främst två orsaker. Den ena är att bådesocialdemokratiska partiet och fackföreningsrörelsen förmådde dra rätt slutsatsav det som hände . Underflera årtionden hade vi en relativ stabilitet i produktionsresultatets fördelningmellan löner och vinster. Vinstandelen höll sig kring av industrinsförädlingsvärde, men /82 föll den andelen till , medanlöneandelen steg till . Eftersom räntenivån undersamma period fördubblades,blev utslagningen av investeringar, produktion och företag ganska förödande. Mendet blev förödande också för reallöneutvecklingen. Trots att löneandelen blevstörre än den kanske någonsin varit, föll reallönerna under den här periodenmed . Den slutsats vi drog var därför: För att få rejäla löner måstedet också finnas rejäla vinster. Ytterligareen lärdom kunde göras. Låga vinster i industrin betydde inte att olikheterna ivälståndsfördelning minskade. Tvärtom, jämsides med arbetslöshet och fallandereallöner fick under den industriella krisen en ny klass av miljonärereller t. o. m. miljardärer. De växte fram i hägnet av hög inflation, ettbudgetunderskott som sprutade pengar omkring sig och ett skattesystem som varalltför generöst mot spekulanter. De nya miljonärerna skaffade sig sina pengarpå fastighetsaffärer, snabba klipp, skatteplanering, och ibland också med hjälpav skattebrott. Den gamla iakttagelsen att kriser föder nya orättvisor och nyaöverklasser besannades alltså. Detta underströk att kampen mot inflationen ochbudgetunderskottet var av fundamental betydelse för att uppnå minskade klyftorigen. Enannan orsak till att arbetarrörelsen kunde enas kring kravet på ett dynamisktoch vinstgivande näringsliv var att regeringen i sin praktiska politikupprätthållit en gammal socialdemokrafisk tradition - det får gärna förekommarejäla vinster, men de skall användas till gagn för folkets flertal. Dessa kravhar föranlett en omfattande aktivitet för att dels påverka vinsternasanvändning, dels ge löntagarna som kollekfiv del i kapitaluppbyggnaden iföretagen, dels via beskattningen minska effekterna på inkomst-ochförmögenhetsfördelningen. Vihar vidtagit en serie åtgärder i dessa syften: obligatoriska avsättningar tillinvesteringsfonder och likviditetskonton, löntagarfondernas införande,omsättningsskatt på aktiehandel, skärpt förmögenhetsskatt, stopp för höjdakfieutdelning, osv. Denna svåra operation har naturligtvis underlättats av attden snabbare än väntat börjat ge resultat. Industriinvesteringarna ökade i fjolmed , och de torde öka lika mycket. Det visade sig alltså att vi kanpåverka vinsternas användning. På aktiemarknaden ser man - avnästan besinningslös hausse - tecken på en tillnyktring i kursutvecklingen.Det visar sigt. o. m. att miljonärerna nu börjar betala höga, och i vissa fallkanske även orimligt höga, skatter. Detsom stöder vår uppfattning att det går att förena dynamiken i samhällsekonominmed ett samhälle som försvarar solidariteten och som står för kollektivalösningar är att flexibiliteten och anpassningen, den som nyliberalerna talarså mycket om, aldrig har visat sig större i svenskt näringsliv än under desenaste åren.