prot · G80954 · 1984-12-31 00:00:00 — sade i sitt anförande att viskall ha respekt för varandras ställningstaganden och de åsikter som framförs.Det tycker jag också, och inte heller jag vill pracka på någon mina åsikter. Jag redogjorde själv för huvudinnehållet i reservationenom anonymitetsskyddet, och tog upp våra tankegångar i denreservationen. Jag vill än en gång här slå fast min åsikt: det kan ifrågasättasom det är bra för barnet att, i tonåren kanske, få veta att den sombarnet under barndoms- och ungdomsåren reservafionslöst uppfattat som sin farinte är den biologiske fadern. Jag är, som jag sade i mitt tidigare anförande,rädd för att sådana kunskaper kan komma att leda till störningar i familjen ochi familjegemenskapen. Vid en enkätundersökning som genomförts vidfertilitetslaboratoriet i uppgav av föräldrarna att de inte tänkteberätta något för barnet om inseminationen. Det är föräldrar som önskar attbarnen i alla avseenden skall betraktas som deras egna. Jag menar attanonymitetsskyddet också innebär att man slår vakt om familjen för dem som villbetrakta sitt inseminationsbarn som sitt absolut egna. Man lägger ett stort ansvar på föräldrarna, när manförordrar att de skall berätta att barnet har en annan far - den biologiskefadern. Jag vill också något referera en artikel som var införd iDagens Nyheter . Den artikeln grep mig mycket. Den handladeom ett par som var ofrivilligt barnlöst, de kallas i arfikeln för ochElisabet. De var ofrivilligt barnlösa innan gick tillläkaren och undrade om det var något fel på henne. Då hon fick veta att detinte fanns något fel på henne blev det makens tur att undersökas. Hansspermaprov visade att det var liten eller ingen chans att han skulle kunna blifar. samband med att han hade påssjuka . Nutyckte de båda att livets mening var att ha barn, och de bestämde sig förinsemination och fick på detta sätt ett litet barn. Makarna säger i artikeln:"I vardagslag tänker vi aldrig påhur kom till ." Fadern menar att han har varit med ända frånbörjan, och han tycker att det är oändligt viktigt att få ha kvar hemlighetenom spermagivaren och få betrakta barnet som sitt eget. 10 () replik: Först vill jag säga till att jagdelar hennes uppfattning även på det här området. Jag understryker dock att detmåste vara föräldrarnas sak att bedöma när de skall informera barnet om dessursprung. I den information som skall föregå varje insemination kommer justöppenheten att understrykas för föräldrarna. Sedan är det deras sak att hanteraden informationen. Det är väl riktigt, , att vi inganämnvärda informationer har att grunda våra ställningstaganden på när detgäller givarens anonymitet. Ingen kan med säkerhet säga vad som är bäst förbarnet, men vi i utskottet har tagit intryck av vittnesmål från människor somhar lång erfarenhet av den verksamhet som ligger närmast till, nämligenadoptioner. Därifrån har vi fått omvittnat vilka tragedier det kan bli när barnav någon anledning får reda på att föräldrarna inte är deras riktiga mamma ochpappa, liksom deras längtan senare att försöka spåra de biologiska föräldrarna.Jag är medveten om att detta inte är helt jämförbart med inseminationsbarn, mendet är det närmaste vi kan komma. Det är framför allt dessa vittnesmål som har fått i varjefall mig att ställa upp bakom propositionens förslag på denna punkt. Riskerna irelationen barn-föräldrar är för stora, om denna byggs upp på en lögn, som isin tur kanske föder nya lögner och som inte håller därför att det finns sprickori lögnerna. När det gäller anonymitetsskyddet som förutsättning föratt få är det klart att man inte kan komma ifrån att det kan inträffaen nedgång. Men den information som föregår inseminationen skall ju även gälladonatorerna. Därmed kan vi också avföra den risk som man kanske har befarat,att donatorerna skulle kunna bli underhållsskyldiga för de barnsom de har satt till livet. 11MARTIN (): Det är synnerligen svåra och känsliga frågorsom har att ta ställning till. Det är dessutom frågor som detråder mycket delade meningar om, såväl utanför som i detta hus, och inomflertalet riksdagsgrupper. De 12 mofioner som väckts i anledning avregeringsförslaget och de 23 reservafioner som fogats till lagutskottetsbetänkande är bevis härpå. Inför ställningstagande till en lagreglering avinseminationsverksamheten och inseminationsbarnens rättsliga status måste manallra först fråga sig om systemet med givarinsemination - alltså användande avsperma från annan man än maken eller sambon - skall få förekomma i vårtland. Faktum är att det f. n. föds minst 240 barn i som tillkommitgenom givarinsemination och att detta är en verksamhet som det knappast går attsätta stopp för, även om det finns de som så önskar. Vi vet att barnlöshet kan upplevas som mycket pressandeför många par som önskar barn. Att dessa par genom givarinsemination får hjälpatt försöka få barn måste ses som helt acceptabelt ur samhällets synpunkt.Sedan vi accepterat detta är det följdriktigt att verksamheten lagregleras,framför allt för att skydda dessa barns ställning. Det var därför positivt att inseminafionsutredningentillsattes för att utreda frågan om artificiell insemination och att dennautredning framlade ett förslag till lagreglering. Det var likaså positivt attregeringen lade fram förslag grundat på utredningsförslaget trots delademeningar bland remissinstanserna. har både lagutskottet och socialutskottet behandlatpropositionen och de många väckta motionerna, och jag vill uttala mintillfredsställelse över att en någorlunda bred majoritet i båda utskottenstöder huvudlinjerna i lagförslaget och att det finns en klar majoritet ilagutskottet för bifall till förslagen i alla delar - med undantag av någradetaljer, där vi föreslår förtydliganden och förbättringar i lagtexten. Samhället har en skyldighet att garantera attinseminationsbarnens rättsliga ställning inte blir svagare än andra barns. Detär därför värdefullt att nu föreslås kompletterad, så att barnsom tillkommit genom artificiell insemination, som rättslig och juridisk farfår mammans make eller sambo om denne lämnat sitt samtycke till inseminationen.Vi undviker härigenom att inseminationsbarn skall bli formelltfaderlösa. I reservation nr 1 motsätter man sig tyvärr även detta lagförslag,som är avsett att skydda dessa barn. Att barn som tillkommit genom insemination kan bliformellt faderlösa visar det s. k. Haparandafallet, där ett sådant barn efteren skilsmässa förklarats faderlöst. Bland kritikerna talas det nu om att de par som försökerfå barn genom givarinsemination har så stabila förhållanden, menHaparandafallet är ett exempel på att även sådana förhållanden kan leda tillskilsmässa. I reservation 2 krävs det att mannens samtycke skall varaskriftligt, men eftersom barnens rätt att få en far gäller oberoende av ominseminationen skett enligt den inseminationslag som vi förhoppningsvis kommeratt anta, eller inte, vore det ur barnets synpunkt fel att låta ett sådantformellt krav kunna medföra att barnet kan bli utan rättslig far. En särskild lag om inseminationsverksamheten föreslås.Anser man att givarinseminationsverksamheten skall vara tillåten - och det görde flesta -bör det vara ganska naturligt att denna verksamhet lagregleras. Kritiken kan sägas komma från två håll. Kritiken från detena hållet framkommer i reservation I av . Denna reservationinnebär ett avslagsyrkande av lagförslaget och ett förordande av närmast ettförbud mot givarinsemination i vårt land - en verksamhet som förekommit undermånga årtionden. Kritiken från det andra hålletframkommer i reservation 3, där det yrkas avslag på lagförslaget utifrånsynpunkten att denna verksamhet inte skall lagregleras, och man förordar attdetta område skall vara mer fritt. Majoriteten i lagutskottet befinner sig i mittfältet närdet gäller denna fråga i och med att kritiken kommer både från den sida somvill förbjuda och från den som vill lämna området mer fritt. De synpunkter som framförts i reservation I och ireservation 3 - båda reservationerna leder till avslag på lagförslaget - kanutskottsmajoriteten inte dela. Jag vill, herr talman, något kommentera de delar avförslaget till lag om inseminationsverksamhet om vilka oenighet har förelegat ilagutskottet. Den första frågan gäller vilka kvinnor som skall kunna fågivarinsemination. I lagförslaget begränsas det till gifta eller till i övrigtunder äktenskapsliknande former med en man samboende kvinnor. Bakgrunden tilldetta krav är att varje barn både har rätt till och för sin utveckling behöverbåde en mor och en far. Vpk-kravet i reservation 5 om att även ensamståendekvinnor skall ha denna rättighet måste därför avvisas. Vi ser rätten tillgivarinsemination som en hjälp för de barnlösa par som misslyckas med att fåbarn och inte som en metod för ensamstående kvinnor att få barn. Jag är gladöver att man i lagutskottet har sagt ett klart nej till vpk-kravet. Enligt lagförslaget skall givarinsemination endast fåutföras vid allmänt sjukhus och av läkare med specialistkompetens i gynekologi.Läkaren skall också pröva om det med hänsyn till makarnas eller de samboendesmedicinska, psykologiska och sociala förhållanden är lämpligt att inseminationäger rum. Läkaren skall också välja spermagivare. Med hänsyn till verksamhetensart och läkarens roll bör verksamheten endast få ske vid allmänna sjukhus. Fördetta talar även den sekretess som skall omge verksamheten och att journalernaföreslås bli bevarade . Även om man kan vara positiv tillvalfrihet mellan offenfiig och privat vård i övrigt finns det inte fillräckligaskäl för att den begränsade och speciella verksamhet det här gäller skall skeutanför de allmänna sjukhusen. Därför avvisar vi kraven i reservationerna 7, 8och 9. Likaså avvisar vi kraven i reservation 10 på att socialnämnden - ochinte läkaren - skall bedöma om det är lämpligt att insemination får utföras. Barnets rätt att få veta sitt ursprung är dendel av utredningsförslaget och regeringsförslaget som tilldragit sig denstörsta uppmärksamheten. Det visas bl. a. av att detta förslag avvisas ellerkritiseras i sju motioner från företrädare för fyra olika partier. Men härliksom i andra sammanhang inom familjelagstiftningen måste utgångspunkten varabarnets bästa. Alla människor har rätt att kunna få kännedom om sittursprung. Alla måste ha en chans att kunna söka sina rötter. Det är mot denbakgrunden man har all anledning att stödja förslaget att barnet skall - om detså önskar-kunna få veta vem som är den biologiske fadern. En första förutsättning för att barnet skall få veta vemsom är den biologiske fadern är att det får veta att det tillkommit genom :;i['''ciell Och en förutsättning härför är attföräldrarna berättar det för barnet så snart barnet uppnått en lämplig mognad.I debatten har tidigare framhållits vikten av att barnet får veta det på ettfidigt stadium. Men man kan knappast lagstifta om att föräldrarna skall hadenna skyldighet. Därför anges det endast i motiveringarna till lagen attföräldrarna bör berätta om det verkliga förhållandet för barnet. När det gälleradoptivföräldrar anses det numera självklart att föräldrarna inte skall försökaundanhålla barnet sanningen om dess bakgrund. Men inte heller härvidlag finnsdet någon lagregel om föräldrarnas skyldighet. Ingen kan alltså tvinga föräldrarna fill inseminafionsbarntill denna öppenhet. Det är i stället fråga om upplysning om vikten både förbarn och för föräldrar att så snart det är lämpligt tala om för barnet hur dettillkommit. I vårt betänkande har vi framhållit det angelägna i att frågan omdenna information till barnet diskuteras med föräldrarna när läkaren diskuterarinseminationsfrågan med dem. Kritikerna synes anse att det är bäst för barnetatt aldrig få veta hur det tillkommit. Jag kan inte dela den uppfattningen.Sanningen skall inte undanhållas. eller senare kan det verkligaförhållandet yppas, kanske vid en konflikt mellan föräldrarna eller genom ettförfluget ord från en nära släkting som känner till förhållandet. Barnet kanockså av skilda skäl börja fundera över sitt ursprung. Som vi skriver i utskottsbetänkandethar barn som i sådana fall inte mötts av sanningsenliga svar ofta förmåga attkänna detta, vilket kan leda till att tvivlen växer sig starkare och relationentill föräldrarna försämras. Eller som en som arbetar med adoptionsfrågor iStockholms kommun sade vid en hearing: "Hur skall ett barn senare kunnalita på sina föräldrar om det får veta att föräldrarna under lång tidundanhållit barnet sanningen, trots att barnet varit moget för att få veta sittursprung?" Det är ett framsteg om lagen nu antas, så att barn somfått veta att de tillkommit genom artificiell insemination en gång skall hamöjlighet att få veta vem som är deras biologiske far, om de så önskar. Det börbetonas att barnet inte får några som helst rättigheter gentemot den biologiskefadern, utan endast rätt att få veta vem han är. Därför är kritikernassynpunkter förvånande. Ingen kan i förväg bedöma hur stor andel av de aktuellabarnen som kommer att utnyttja sin rättighet. Men det viktigaste är inte hurmånga som utnyttjar rätten utan att rätten finns att få veta vem den biologiskefadern är. Med det ökade intresset för att söka sina rötter kan det komma attbli åtskilliga av dessa barn som utnyttjar möjligheten. Tyvärr har som jag nämnt flera motioner väckts om avslagpå denna del av lagen, och dessa krav följs upp bl. a. i reservation 14, varssynpunkter och krav vi inte kan ställa oss bakom. Genomgående för kritikerna äratt de ser denna fråga inte utifrån inseminationsbarnets synpunkt utan främstur påstådd föräldrasynpunkt och ur givarens synpunkt. Men här, liksom i övrigti denna lagstiftning, måste vi, som jag tidigare nämnt, se till vad som är bästför barnet. Enligt vår uppfattning vore det helt otillfredsställande - ja,oförsvarligt - att samhället skulle sanktionera och medverka till att barnkommer till genom en metod som inte skulle ge dessa barn ens en teoretisk möjlighet att någonsin få veta vem som är deras biologiskefar. Om godkänner lagförslaget kan de barn somtillkommer genom artificiell insemination efter lagens ikraftträdande när deblir få veta sitt ursprung. Men om mot förmodan någon avreservationerna 1, 3 eller 14 skulle bifallas av kammaren får dessa barn intedenna rätt. Jag undrar vad vi, om vi då lever, skall svara dessa barn när deliksom andra barn vill få veta vem som är deras far. Vi måste då ge dem svaretatt 1984 bestämde att uppgifter om spermagivare inte skall bevarasoch att barnen följaktligen inte har någon som helst möjlighet att spåra sinbiologiske far. Jag vill uppmana reservanter och övrigakammarledamöter som funderar på att stödja dessa reservationer att noga tänkaöver situationen, ta sitt ansvar för dessa barns rättigheter och alltså stödjalagutskottets majoritetsförslag. Vi stöderlagförslaget för att vi ser mycket positivt på det. - Inseminationsbarnen tillförsäkrasen rättslig ställning. - Inseminationsverksamhetenblir lagreglerad. - Verksamhetenbegränsas dels fill de allmänna sjukhusen, dels till att endast gälla fastaparförhållanden mellan män och kvinnor. - Barnet fårmöjlighet att veta sitt ursprung. Öppenhet och ärlighet mellanföräldrar och barn måste prägla förhållandet även i familjer med barn tillkomnagenom artificiell insemination. Samhället kan inte, som reservanterna tyvärreftersträvar, uppmuntra fill ett undanhållande av sanningen. Samhället skallinte förorda att man försöker leva med en livslögn vad gäller barnens ursprung. Det är en grundläggande mänsklig rättighetatt kunna få veta vilka som är ens biologiska föräldrar. Det är på grund avdetta och för att lagförslagen även i övrigt präglas av hänsyn till barnensbästa som jag ber att få yrka bifall till lagutskottets hemställan på samtligapunkter. 12MARGIT (): Jag skall hålla mig till frågan ominsemination. Det har ju talats om mycket annat här i kammaren, men jag tyckeratt detta är en tillräckligt svår fråga. Att få barn, att få se sina barn växa upp, att levatillsammans med dem, att lära dem det roliga, det nyttiga, det spännande ilivet, det är för många -kanske för de flesta människor - livets mening. När vi skall fatta beslut om en helt ny lag - eninseminationslag - så kan detta innebära att vi hindrar människor att bildafamilj. Visserligen är det kanske ganska få människor som berörs - men spelaregentligen antalet någon roll? För en del barnlösa par, där barnlösheten berott påmannens sterilitet, har givarinsemination varit en god utväg. Inseminationerhar skett vid ett antal kvinnokliniker , utan lagreglering. "Samhället" - staten -ansågs inte ha något med inseminationsbeslutenatt göra. läkare talade ut före inseminationen. De visste vadbeslutet innebar. De hade tänkt igenom det noga. De hade gjort sina etiskavärderingar. När väl barnets fötts fick föräldrarna, liksom alla andraföräldrar, handla efter eget omdöme. Professor , först i och sedan i ,har varit den svenske pionjären på detta område. Han har sysslat medinseminationer under , och han har yttrat att inte några av deföräldrar han har kommit i kontakt med och hjälpt har tänkt berätta ominseminationen för barnet. Är det rätt eller fel? Absoluta svar finns inte. Menett är säkert; de direkt berörda kan lättast finna det handlingsmönster sombäst passar dem och det barn de älskar. I proposifionen anges för det första - dock, det vill jagbetona, med mycket stor försiktighet, och det finns inte med i lagen - att barnbör upplysas om att det tillkommit genom insemination. Det står på s. 15 itredje och fjärde styckena: För det andra anges att givaren inte skall varaanonym, och att barnet, när det nått tillräckligt mognad skall få uppgifter omspermagivaren. För det tredje skall läkaren - som samhällets, statensrepresentant - bedöma om de blivande föräldrarna är, med beaktande av derasmedicinska, psykologiska och sociala förhållanden, lämpliga för insemination. Mycket har talats om barnets bästa. Hur mycket vet viegentligen om detta bästa? Vi har mycket vaga kunskaper. Detta står klart föralla som läst utredningen och inseminafion, dvs. den utredning som legattill grund för lagförslaget. I utredningen utgår man från förhållanden som gälleradoptivbarn. Det finns här en likhet: dessa barn är mycket efterlängtade.Olikheterna är emellertid betydande. I det ena fallet föder kvinnan självbarnet. Mannen är med under graviditet och förlossning. Detta par blir barnetsriktiga föräldrar. Är verkligen det här med blodsband någonting väsentligt idagens ? Hör någonting sådant hemma i vår upplysta tid? Eller ärdet så att vi kanske inte är särskilt upplysta? I dagens debatt har man talatmycket om behovet av att "söka sina rötter". Vidare har här talats omatt föräldrarna inte skall "leva på en livslögn". Vad är rätt och vadär fel? Samma parter som hävdar rätten för människor att få veta var dehar sina rötter brukar i andra sammanhang hävda att arvet är en ganska oviktigfaktor i fråga om barns utveckling. Utredningenhänvisar till viss forskning vad gäller adopfionsförhållanden. På s. 111 iutredningens betänkande hänvisas till en skotsk undersökning av Mc Winner. Vadkom då denne fram till? Jo, har barnet anpassat sig bra, också vetskapenom adoptionen bra. Kort sagt: barnet är ganska ointresserat av det hela - manhar de föräldrar man har. Adoptionsföräldrarna uppfattas även av barn somanpassat sig relativt dåligt som de verkliga föräldrarna. Utredningenkonstaterar att endast 5 av 58 barn försökt spåra sin moder. I samtliga dessafall hade adoptionen utvecklats mycket dåligt. Om inseminationsbarn finns detinga undersökningar. På s. 114 i utredningens betänkande citeras vissauttalanden om inseminationsbarns behov av kunskaper på detta område. Mc Winneroch , båda från , står för dessa uttalanden. Men derasuttalanden bygger på svaga och. skulle jag vilja säga, klart subjektiva fakta. a. sägsdär: "Det finns stor risk att inseminationsbarn vid ett familjegräl fåreda på sanningen." Vidare kan man läsa: "Det är skadligt förföräldrarna att leva på en livslögn." Det är att märka att den brittiska Warnock-kommitténkommit fram till helt andra ståndpunkter än dem vi intagit och utredningenkommit fram till. hade en mycket bredare sammansättning änden svenska utredningen. Jag skulle vilja påstå att kommittén bådevetenskapligt och humanistiskt hade en bredare sammansättning. Precis som viförespråkar förändringar i , förespråkar den brittiska kommitténmotsvarande förändringar i den egna lagstiftningen. Man framhåller attgivarens anonymitet skall värnas. Men man kommer inte med något förslag överhuvud taget till en inseminationslag. Vi vet att av alla barn i växer upp med enfar som inte är deras biologiske far, på grund av att modern har haft sexuellförbindelse med en annan man. Detta berör ca 9 000 barn - att jämförasmed ca 230 barn som kommit till genom givarinsemination. Men vad händer nu om vi inför en lag om insemination? Jagtänker då särskilt på innehållet i slutet 3 § och i hela 4 §. Jo, antaletgivarinseminationer kommer att minska drastiskt. Man räknar med - det är enoptimistisk bedömning - att drygt tre fjärdedelar av all verksamhet medinsemination i kommer att upphöra. Vi vet också att av de 60inseminationer som kan tänkas bli genomförda, kommer endast knappt hälften attavslöjas för barnet. Det framgår av de siffror över adoptionsförhållanden somfinns. Av de 30 barn som fått vetskap om att de är inseminationsbarn kommerkanske, drygt räknat, 5 barn att leta "efter sina rötter" - enligtstatistiken över adoptionsförhållanden. För att hjälpa 5 barn åstadkommer visåledes en lag som kan få utomordentligt allvarliga verkningar för enskildamänniskor och för framtiden. På vilket sätt? Jo, staten skall avgöra om ett par är lämpligt somföräldrar. Staten får rätt att kontrollera människors allra intimasteförhållanden. Att märka är att den föreslagna lagstiftningen med allra störstasannolikhet strider mot 8 och, framförallt, 12 artikel somhandlar om människors rätt att fritt få bilda familj. Detta ärWarnock-kommitténs uppfattning. Även framstående svenska jurister har sammauppfattning. har inte kommenterat dessa synpunkter i sittyttrande. Vidare har det sagts att eftersom inseminationer sker påsjukhus drivna av det offentliga har samhället rätt att bestämma. Denna typ avsynpunkter bådar illa för framtiden. gäller det inseminationer - i morgonkan det gälla operationer. Läkaren skall - det är min absoluta övertygelse -inte vara myndighetsutövare. Läkaren skall vara patientens förtroendeman. Dettagäller i alla civiliserade samhällen. Till detta kommer att den nu föreslagna lagstiftningeninte finns i andra länder och inte kommer att införas där heller. De som kankommer att resa till utlandet och klara av det som de inte kan göra i . Ett fall, det s. k. Haparandafallet, har varit denutlösande orsaken till utredningen och lagstiftningen om insemination. Det ärriktigt att föräldra- balken behöver ge förstärkt skydd för den sociala fadernoch barnet. Detta sker genom propositionen. I två hänseenden bör dock reglernaändras. Enligt 6 § krävs samtycke vid insemination. Vi anser att det skallstadgas om skriftligt samtycke. Då undgår man besvärande bevisprövningsproblem.Nu hänger detta ihop med vårt yrkande om avslag på förslaget till lag ominsemination. Vi får inte de problem som utskottet har skrivit om med mångautlandsinsemineringar och liknande. Vi har också angett andra regler för ikraftträdandet avlagen. Vi avvisar en retroaktiv lagstiftning, vilket blir fallet även om manhar tagit hänsyn till lagrådets synpunkter i detta ärende. Till slut yrkar jag bifall till de reservationer somPer-Olof redan har yrkat bifall till. I detta anförande instämde StenAndersson i , , , och (alla m). 13 INGA (vpk) replik: Jag vill kommentera det som upp om att av barnen inte har vetskap om sin biologiskefader - att kvinnorna döljer det förhållandet. Jag tycker inte att detta är ettargument för att samhället skall medverka till fler lögner. Tvärtom börlagstiftningen bygga på sanningen - det har ju också framkommit av vad mångasagt. Sedan skulle jag vilja fråga om hon anseratt vi skall se barnlöshet som en sjukdom.