prot · G80954 · 1984-12-31 00:00:00 — När det gäller barnens situation vill jag citera ett litetstycke ur ett remissyttrande till utredningen som är skrivet av : "Om barnlöshet betraktas som en sjukdom ochgivarinseminafionen som en medicinsk metod att häva barnlösheten, blir barnetett botemedel. Ett barnfår emellertid aldrig betraktas som ett medel. blivandeföräldrarnas önskan att få barn underordnas sådana rättsliga, psyko-sociala,etiska och ekonomiska faktorer som vill sätta barnets rätt främst." Det kan inte vara så att entonåring plötsligt får veta att han är ett inseminationsbarn. Det måste barnetnaturligtvis få veta från början, när diskussionen kommer upp. Det skall varanågonting som är naturligt från första början, någonting som man inte såsmåningom skall behöva smussla med. Om man talar om att barnet är ettinseminationsbarn följer enligt min uppfattning ovillkorligt att det måstefinnas en möjlighet för barnet att, oin det så önskar, efterforska singenetiska identitet. Det finns en viss erfarenhet på detta område. Det ärrelativt få som vill veta det, men för dem som vill veta och upptäcker att detär omöjligt kan det bli till en grundläggande, svår idenfitetskris att intefinna någon teoretisk möjlighet på jorden att efterforska sina rötter. Att tänka sig att ha öppenhet i det ena avseendet och intei det andra är orimligt. Man överlämnar i alla fall med lagförslaget åtföräldrarnas omdöme och goda minne att tala om det. Om föräldrarna inte talarom det kommer barnet naturligtvis aldrig att efterfråga sin identitet. Men förreller senare kommer de flesta barn att få veta det, därför att sådana här sakerär mycket svåra att hålla hemliga i släkten och familjen. Bara en sådan sak somatt många i omgivningen vet om svårigheterna med barnlösheten. Många vet om attdet är mannen det beror på, men vad händer när kvinnan plötsligt blir gravid?Det ter sig då i de flesta familjer naturligt att tala om hur det har gåtttill. Hur skall man i längden kunna dölja detta för barnet? Är det inte bättreatt från början gå in på öppenhetens väg och lämna möjligheten öppen för detbarn som så önskar att forska vidare? Jag yrkar, fru talman, bifall till reservation nr 9 och iövrigt till utskottets hemställan. Idetta anförande instämde (). 30HELGE (): Jag har frågat mig vad som är radikalt resp.konservativt i fråga om anonymitet eller inte anonymitet. På den frågan finnsdet egentligen inget riktigt svar. Det handlar om människors mest personligaförhållanden, och då måste stor ödmjukhet visas. Tyckanden utan sakkunnigprövning får i sådana situationer bli det utslagsgivande. För egen del har jag i mycket vänt mig till sakkunskapenför att se om man där kan ge en orientering och ge underlag för ettställningstagande i frågan. Jag har funnit att sakkunskapen är mycketsplittrad, och att den egentligen inte ger något enhetligt underlag för att manskall kunna göra en riktig bedömning. Ett konstaterande som ofta återkommer iremissyttranden, men också i expertisens rekommendationer, är att vi behövermer forskning och mer kunskap på den här punkten - alltså den som gälleranonymitet eller inte anonymitet. För egen del håller jag med dem som säger att varjemänniska skall ha rätt att få veta sitt ursprung. Man kan inte protestera motden synpunkten. Flera aspekter kommer emellertid här in i sammanhanget. om rättenatt få veta sin identitet och sitt biologiska ursprung. Man måste ta åtskilligahänsyn och pröva hur andra människor påverkas av ställningstagandet i denfråga det gäller. Jag har kommit till slutsatsen att jag f. n. inte kaninstämma i vare sig propositionens eller utskottsmajoritetens ställningstagandepå den här punkten. Det är möjligt att jag kommer att kunna göra det iframtiden när expertisen har studerat saken närmare och när mer kunskap harvunnits. Då kommer det att bli lättare att ta ställning. Jag är litet avundsjuk på dem som har kunnat ta ställningpå grundval av vunna erfarenheter. Jag hoppas att de som säger atttiden nu är inne att fatta ett avgörande har rätt. Jag hoppas att det är ettriktigt beslut när man bestämmer att anonymiteten blir undanröjd - som jagförmodar kommer att ske - och när det blir möjligt för de kommande barnen attfå veta sitt biologiska ursprung. Men jag är inte säker på det . Jag villvänta med mitt ställningstagande. Det handlar i detta fall om färre än 300 barn. Jag villnämna att det är många flera barn än så som inte har kännedom om sittbiologiska ursprung. De kanske inte har en aning om sitt ursprung, eller dekanske går och undrar över det. Det finns alltså mångdubbelt-ja, kansketiodubbelt-fler barn som inte har kunskap om sitt biologiska ursprung.Forskningen på detta område har stora uppgifter att fylla, och jag hoppas - hurställningstagandet än blir -att den forskningen skall gå vidare och att vi urden skall kunna vinna erfarenheter, som gör det möjligt för oss att bli klokareän vi är . Jag instämmer i yrkande och i hansmofiveringar för det ställningstagandet. 31ULLA TILLÄNDER (c): Att det ämne vi nu diskuterar är svårt ochmångfasetterat har debattinläggen här visat. Ju mer de utskott som haftatt sätta sig in i frågan har gjort det, desto mer har det komplexa i problemetframträtt. Att de etiska frågeställningarna fått ökad aktualitet ochi fortsättningen kommer att få ökad brännbarhet är ställt utom allt tvivel. Enrenodlat naturvetenskaplig biologisk syn på människan är inte tillräcklig. Förmänniskan själv och för hela samhället måste man enas kring gemensamma etiskaprinciper. När man utifrån en humanistisk människosyn betraktar detproblemområde som vi nu diskuterar stöter man redan i portgången påintressekonflikter. De tre parter som primärt är berörda ärinseminationsbarnet, föräldrarna och spermagivaren. Att prioritera de intressendet här är fråga om vid en konflikt dem emellan är ufifrån socialutskottetssätt att se - vilket överensstämmer med mitt sätt att se - inte svårt. Detmåste vara det blivande barnets liv och framtid som ställs i centrum. Att dettainte är oproblematiskt visar diskussionen . För en del framstår barnlösheten som det stora problemetför den ensamstående kvinnan eller för det barnlösa paret. Ett sådant synsättmåste avvisas. Det blivande barnet får inte ses som ett medel att lösa problemsom vuxna människor kan ha - i detta fall barnlöshetensproblem - hur behjärtansvärt detta än kan vara, om man ser deras problemisolerat. Ett nytt inslag är att vi i etiska sammanhang måste ta hänsyntill det icke födda barnets rättigheter. Det antyder ett annat behov i våradiskussioner om etiska frågor, som kommer att bli brännande.Det är behovet av en helhetssyn, som alltså överblickar ett vidare område ochsom tar sikte på de mer långsiktga verkningarna av våra beslut. Väljer man metoden att lösa delproblemen ett i taget, stegför steg, så grumlas ansvaret för summan av oväntade verkningar av besluten. Jag vill i detta sammanhang citera den hearing som socialutskottet hade med anledning av frågor som rörfosterdiagnostik, då även frågan om insemination kom upp: "var detnuets etik, en lokal etik. Dagens ansvarsetik måste bli global och syfta fillhela mänsklighetens väl. Man får inte köpa kortsiktiga vinster på bekostnad avlångsiktiga förluster". Han nämner DDT och dess biverkningar som ett exempel påkortsiktiga vinster med just långsiktiga förluster. Flera remissyttranden har efterlyst en utredning eller ettetiskt råd, som tar fasta på en helhetssyn. Det är också något som riksdagenhar beslutat att ställa sig bakom i anslutning till debatten omfosterdiagnostik. Ett medi-cinskt-etiskt råd kommer förhoppningsvis attaktualisera de grundläggande humanistiska värderingar som är gemensamma och hålladem levande, så att de får både långsiktiga och konsekventa verkningar. Som ett ytterligare exempel på behovet av en sådan härövergripande syn kan man hänvisa till det remissyttrande som har avgivit över inseminationsutredningens betänkande. "SRF kräver att samhället tar sitt ansvar ochutformar etiska normer för verksamheten, normer som grundar sig på allas likavärde. Ungefär samfidigt som inseminationsutredningens betänkanderemissbe-handlades arbetar gen-etikkommittén och abortkommittén.Socialstyrelsen arbetar med frågor kring provrörsbarn samt förslag tillförfattning rörande fosterdiagnostiken och ytterligare en utredning arbetar medfrågan om barnens rätt. Alla dessa utredningar och arbeten berör grundläggandeexistentiella frågor om människosyn, allas lika värde och etiska frågorförknippade därmed. Vi bedömer det som angeläget att man tar ett samlat grepp idessa frågor." Den linje som propositionen företräder och som ocksåmajoriteten i både lagutskottet och socialutskottet har ställt sig bakom hardikterats av insikten om att det område som man beträder här är mycketsvårbedömbart ur etisk synpunkt. Därför kan den ståndpunkt man intagitbeskrivas som restriktiv och försiktig. När det egentligen är så att alla lösningar är famlande iviss mening och eftersom "etik är problemämne och inte ettsnabbresultatämne", för att åter citera , så finns detall anledning att här och var lägga in bromsklossar för en alltför oförvägen reformiver.När isen är inte bara hal utan därtill svag - och det gäller egentligen alla - såbjuder försiktigheten att man går varsamt fram och känner sig för. Men är då inte barnets rätt att få veta sitt ursprung ettexempel just på att man rusar i väg? Bortsett från att barnen måste ha rätt att få veta sittursprung - varför skulle inte de ha rätt att gräva där de står isläktforskningens tidevarv? - så innebär denna rätt till kännedom om sittursprung att antalet inseminationer minskar. Poängen är att det blir ettkvantitafivt mindre ont än om man tar bort en sådan hämmande faktor. Detinnebär alltså en försiktigare väg. Ett framtidsperspektiv som inte behöver vara specielltavlägset - och som förhoppningsvis aldrig blir verklighet utan kan förhindrasgenom sin egen avskräckande verkan - det är kombinationen av två medicinskamöjligheter. Den ena består i att någon väljer en givare med tanke påönskemålet om vissa egenskaper hos avkomman, den andra är att man med fosterdiagnostikkan utradera ett försök som man anser vara misslyckat. Det är inte underligtatt stora grupper har reagerat starkt mot en utveckling i den riktningen,vilket man kan utläsa av remissyttrandena till inseminationsutredningens betänkande. En människosyn som medvetet eller omedvetet baraaccepterar psykiskt och fysiskt perfekta människor som givare - och som enförutsättning för att förtjäna att födas - är inte bara ett slag i ansiktet påhandikappade utan innebär också att synen på sjukdom och lidande som enväsentlig del i livet undergrävs. Jag vill till slut också konstatera att man både ipropositionen och i utskottsbetänkandet har strukit under det värde som tvåföräldrar har för det blivande barnet. Det är i och för sig ingenting annat änen tillämpning av de forskningsresultat som föreligger och som styrkts avmycken erfarenhet, nämligen att barn har behov av både far och mor, att densociala anpassningen och den ekonomiska tryggheten främjas på det säitet. Det är värt att notera att propositionenuttrycker sig i den andan. Jag yrkarbifall till lagutskottets hemställan på samtliga punkter. 32INGA-BRITT (): Jag ber till att börja med att få yrka bifalltill här från talarstolen framställda förslag. När vi harkommit så här långt ned på talarlistan är det mesta egentligen sagt. Allaargument är framförda. Men jag vill ändå helt kort deklarera några av mofivenför mitt ställningstagande. Justitieministern sade , när vi började debatten,att vi måste ha barnens bästa för ögonen och att det är därför som vi , somförsta land i , lagstiftar i dessa frågor. Det är riktigt att den socialefaderns ansvar är fastslagen genom lagstiftning i och , men en lagsom går så långt som vår finns mig veterligen ingen annanstans i världen. Detär bra att vi återigen vågar gå i första ledet. Enligt minuppfattning är det dock att gå litet för långt, när man också vill slopa spermadonatorns anonymitet. Ett par som bestämmersig för inseminafion måste ha ett alldeles speciellt förhållande, ett alldelessärskilt kärleksfullt förhållande. Jag är nämligen övertygad om att inte allamän accepterar ett ingrepp där en annan mans sperma införs i hustruns ellersambons kropp för att utvecklas till ett barn. Den kärleksfullheten måste vivara rädda om. Det är viktigt att göra helt klart för oss att mannensfadersroll accepteras och stärks så långt möjligt och att det även för barnensbästa är det allra vikfigaste. Att slopa anonymitetsskyddet för donatorn skullepå många sätt kunna motverka detta. Denna min uppfattning betyder inte att jagmenar att man skall hemlighålla hur befruktningen gått till. Men jag har underdagen inte blivit övertygad om att det finns något behov av att spåra donatorn. Vi har inför behandlingen av detta ärende fått många brev.Det är brev från föräldrar till inseminationsbarn och brev från par som står ikö för att få bli inseminationsföräldrar. Men jag har inte hört - och detskulle vara intressant att veta om någon enda ledamot i kammaren har gjort det- något från de flera tusen inseminationsbarn som finns och som skulle ha velatfinna sin biologiske far. har det varit så att föräldrar har varitärliga och berättat för barnen hur befruktningen har gått till. Det är alltsåingenting som kommer att ta sin början bara för att man skriver omnödvändigheten av det i en proposition. Om denna anonymitet har varit ettproblem, borde det rimligtvis ha framförts från dem som har upplevt den som ettsådant. Jag är övertygad om att vi med det föreliggande förslageti stället bygger in en risk för att föräldrar, som annars skulle ha varitärliga, nu i stället kommer att hemlighålla inseminationen för att inte riskeraatt en utomstående kommer in i familjens mest intima förhållanden . Hur reglerar man egentligen sekretessfrågan sedan barnetväl fått vetskap om spermadonatorn? Hur skyddas andra människor som har sammarätt till integritet? Hur skyddas donatorns övriga barn? Är det inte oklokt ochgrymt att utsätta de barnen för en chock när de nya syskonen dyker upp. Närbarnet väl har fått reda på vem som är donatorn är fältet fritt för vilkakontakter som helst. Jag tror att ärendet på just den här punkten hade mått braav att få ligga till sig i väntan på ytterligare forskning och analys. Hur änvoteringen går i den här frågan anser jag det viktigt att övriga delar avpropositionen genomförs. Därför yrkar jag helhjärtat bifall tillutskottsmajoritetens förslag i övrigt. 33OWE (): Förslagen till nya bestämmelser iföräldrabalken, vilka reglerar faderskapet till barn som kommer fill genominsemination, samt till ny lag som reglerar inseminafionsverksamheten ärförslag som är välkomna. Bara på en enda punkt kan jag inte delautskottsmajoritetens mening, nämligen vad det gäller anonymitetsskyddet. Det ärframför allt denna fråga om just anonymiteten som har blivit det storadiskussionsämnet. Inte bara i har anonymiteten blivit en storfråga utan framför allt ute bland folk på möten och sammankomster av olikaslag. Vi vill slå vakt om barnets bästa, säger de som vill häva anonymitetengenom att tillåta att barnet när det uppnått, som det står i propositionen,mogen ålder, skall kunna få uppgift om vem som är den biologiske fadern.Flertalet av dem som jag har kommit i kontakt med anser att man genom detförslag som ligger på bord kan splittra en familj genom attavslöja spermagivaren. De allra flesta vill säkert se familjen som en helhet. Mankan då verkligen ifrågasätta det lämpliga i att först juridiskt binda densociale fadern för att senare, när barnet uppnått mogen ålder, formligen bytaut honom mot en för barnet främmande man. Att, som man nu föreslår, upphävaanonymiteten kan bli den kil som kan bryta ner ett väl fungerande familjeliv.En tonårsfamilj kan ju även normalt ha konflikter, när barnet skall börja prövasin självständighet gentemot de vuxnas ideal. Varför skall man läggaytterligare bördor på familjen? Min uppfattning är - och jag vet att den delasav många - att problemen i tonårsfamiljen blir större om man häver anonymitetenän om man behåller den. Vi skall väl inte här i medverka till attsplittra goda familjeförhållanden genom att ta bort anonymitetsskyddet. Jag stöder de s-motioner som överensstämmermed reservation nr 14. 34JÖRN (vpk): Vpk intar en mycket restriktiv hållning tillgivarinsemination. Skall den förekomma, skall den inte vara ett reservat förmedicinsk teknik. Spermadonation skall inte nedsjunka till extraknäck förstudenter eller värnpliktiga. Den skall inte vara ett ansvarslösthemlighetsmakeri, där lämpliga delar av sanningen kan döljas för den nyamänniska som blir till. Givarinsemination bör tvärtom bygga på ett medvetande omvad man gör. Givaren skall äga en etisk och samhällelig hållning. Och man skallundvika det monstruösa att en man blir biologisk far till hur många barn somhelst. Detta är vår inställning i själva huvudaspekten. Men har man väl etablerat en sådan restrikriv ram, bör detinom den begränsade kretsen tänkbara föräldrar råda likhet inför lagen. Ommotivet nu skall vara att hjälpa barnlösa, skall det ske med neutralitet iförhållande till samlevnadsform och hushållsbildning. Man skall inte skilja enkategori barnlösa från en annan, i den principiella hållningen. 1970-taletsfamiljerättsliga reformer har tagit sikte på utjämning avrättsförhållanden mellan olika samlevnadsformer. Det ter sig då fel att på ettnytt område återgå till föråldrade och redan övervunna ståndpunkter. Det ärinkonse-kvent att ha ett synsätt då det gäller adoptionsbarn och ett annat närdet gäller inseminationsbarn. Därför är det ett något egendomligt synsätt, somutskottsmajoriteten redovisar på denna punkt i sitt f. ö. mycket seriösabetänkande. Med en enda - icke närmare motiverad - bisats påstår man att det ärviktigt att ett barn har både en far och en mor. Bakom detta dunkla uttryck kanspåras en ännu dunklare tanke, nämligen att det existerar från varandra skildafaders- och modersroller. Sådanaföreställningar är inte vetenskapligt underbyggda. De är också rent allmänt, socialt sett, ägnade att belastaensamföräldrar med skuld och otillräcklighet. Teorier om faders- och modersroller är närmast en restfrån det patriarka- liska tänkandet. Det finns i relation till barn människoroller och föräldrarol- ler. Det är innehållet och ärligheten i dessa relationer som är det för barnet helt avgörande. Huruvida föräldrarollen utövas av en, av två eller av tre personer och huruvida det handlar om män eller kvinnor, det saknar i sig all betydelse. Det vi med ett ålderdomligt uttryck alltjämt kallar faders- och modersroller är egentligen olikartade fragment i barnets relationssystem, fragment vilka kan representeras lika väl av män som av kvinnor och som en kvinna eller en man kan förena i sin person. Dessutom kräver en sund utveckling hos barnet att det inte blir fixerat till föräldrarelationen utan upprättar relationssystem utanför denna. Den omständigheten, att en manlig fadersgestalt inte är närvarande i många barns liv leder normalt till attbarnet fyller sitt behov på detta livsavsnitt på annat sätt. Modern, en annan man, en annan kvinna, flera personer eller hos fantasibegåvade barn en sorts mer allmän anknytning till världen och mänskligheten kommer då att stå för behovet. Barn har inga konstitutionella behov av att uppleva den speciella dualism mellan en man och en kvinna som finns i traditionell, patriarkalisk samlevnadsform. Denna familjeform har sina fördelar och brister, den har sin harmoni, sina spänningar och sina konflikter, lika väl som andra former av hushållsbildningar. En logisk slutsats av detta bör bli att vi ilagstiftningen skall eftersträva likställdhet och neutralitet. Det bör gällaäven inom ramen för den mycket vaksamma och kritiska hållning som majoritetenhär är överens om skall prägla grundinställningen till givarinsemination i detsvenska samhället. Med dessa synpunkter, fru talman, yrkar jag bifall tillreservationerna 5 och 6. 35MARGARETA (): Jag sitter inte i utskottet och jag är intemotionär, men jag har ändå begärt ordet därför att jag har engagerat mig djupti den här frågan. Jag har gjort det särskilt när det gäller anonymiteten. Det har väldigt stor betydelse, anser jag, att man spararnamnet på spermagivaren, och jag instämmer därför till fullo med propositionen.Men framför allt anser jag det fullkomligt uteslutet att jag som vald fillledamot av riksdag skulle kunna vara med och stifta en lag som delvisbygger på en lögn. Det vore väl förfärligt om riksdag beslöt att vissabarns biologiska ursprung är ointressant och att vi därför skulle lagstifta omatt deras biologiska fäder skulle låt mig säga kastas i papperskorgen. Vem har gett oss den rätten, vem har gett oss rätten attstifta lagar som bygger på livslögner? Nog kan vi stifta felaktiga lagaribland, okloka lagar. Men aldrig har vi väl försökt stifta en lag som går ut påatt göra lögnen till sanning. Jag undrar hur ni som förespråkar spermagivarensanonymitet ställer er, ifall ett barn kommer till er och säger: Jaghar nu genom tillfälligheter fått reda på att min pappa inte är minbiologiska pappa, och känner jag mig lurad. Jag älskar honom, men jag kaninte förlåta att jag blivit lurad på detta sätt. Jag vill veta vem som är minbiologiska pappa. Kan jag få det? Då skall ni svara: Nej, det går inte, för riksdagbeslöt att din biologiska pappa skulle kastas ipapperskorgen. Vi tyckte inte att det var viktigt för dig att veta dethär, säger man till barnet. Beslöt ni att kasta det? Jag tycker att det ärviktigt, kanske barnet säger. Jag undrar vad man då svarar. Vi måste närma oss de här frågorna med största varsamhet,och jag har all respekt för de ledamöter som tror att det blir bäst förfamiljen om man bevarar anonymiteten. Men ändå upprör det mig att de som tyckerså alltså egentligen tycker att vi skall avgöra vad som är bäst, för det är detvi gör om vi beslutar att kasta bort namnet. Så länge namnet finns kvar, så länge har vi inte stiftatnågon lag som bygger på en lögn och så länge har vi lagstiftningsvägenåtminstone givit varje barn i det här landet samma chans att få veta sittursprung. Men den dagen vi beslutar att kasta namnet, då sätter vi oss överenskilda människors livsöden på ett sätt som jag inte anser att vi harbefogenhet att göra. För mig är den här debatten väldigt tillkrånglad. Allerfarenhet från adoptivbarn visar ju att sanningen skaparinga kriser men att lögnen ger upphov till kriser när den avslöjas eller närbarnet känner att det är någonting som inte stämmer. Det är väldigt optimistiskt att tro att just familjer medinseminationsbarn skulle gå fria från alla kriser. Att i tonåren få sanningenkastad i ansiktet är något som jag inte unnar någon, för det är den dageninseminationen blir ett problem. Att skydda ett barn från att den dagen aldrigskall komma kan aldrig någon förälder göra. Jag undrar därför: Varför säger man inte som det är från början?Om barnet alltid har vetat det, kommer förmodligen aldrig några kriser. Även utskottets skrivning tycker jag trots allt tyder påen något gammaldags syn på sexualitet. Man säger t. ex. på s. 22 att barnetmåste ha en fillräcklig mognad för att kunna ta emot ett budskap som kanupplevas som chockerande. Jag tycker inte alls att barnet skall vara"tillräckligt moget", för då kanske det blir en kris. Det skall överhuvud taget aldrig upplevas som chockerande. Barnet skall veta det från förststund. Som mor till tre småbarn som går på dagis vet jag attfrågor om hur man kommer till faktiskt inte är något problem längre. Sådantpratar man om långt innan barnet har ett språk, långt innan det förstår, dvs.det finns aldrig någon dag då de får veta det, som det var . vet de detså att säga jämt. Det är väl inte heller särskilt svårt att berätta att spermankommer från en annan farbror från början. Jag har själv bekanta med inseminationsbarn, och det harinte varit svårt eller konstigt att berätta för dem, just därför att de är små.Övriga barn i omgivningen känner också fill det och tycker inte det är ett duggunderligt.