prot · G80949 · 1984-12-31 00:00:00 — Man beskriversaken så, att det skall skapas något slags raka rör mellan för höga lönekravoch arbetslöshet å den ena sidan och kännbara konsekvenser för den enskildalöntagaren och möjligen också för arbetsgivaren å den andra. Jag måste säga att jag inte begriper hur detta skullekunna fungera i praktiken. delas ansvaret mellan den enskilda löntagaren,arbetsgivaren och samhället. Hur en annan fördelning skulle kunna leda tillatt de här olika grupperna känner sig mer beredda att ta ansvaret förstår jaginte. Men detavgörande är ju att även om man tror på att det behövs sådana här Den ekonomiska politiken på medellång sikt Den ekonomiska politiken på medellång sikt käppar föratt driva löntagarna till återhållsamma lönekrav, så kommer det inte attfungera. Om löntagarna i verkstadsindustrin - den vinstgivandeexportindustrin - tar ut höga löneökningar, så har de utrymme för detta och kangöra det. Det blir ingen ökning av arbetslösheten i verkstadsindustrin och inteheller någon ökning av kostnaderna för arbetslösheten över huvud taget när detgäller dem som arbetar inom verkstadsindustrin. Men skulle löntagarna itextilindustrin ta ut samma löneökningar som man tar ut i verkstadsindustrinunder sådana förhållanden, då får man arbetslöshet inom textilindustrin. I såfall skall alltså de som arbetar i textilindustrin bära kostnaderna för enarbetslöshet som drabbar dem, trots att de inte har gjort annat än följtsignalerna från verkstadsindustrin. Och när det gäller de anställda inom denoffentliga sektorn finns det över huvud taget inget samband mellan för högalönehöjningar där och arbetslöshet inom den privata sektorn. Jag tror, herr talman, att när nu löntagarna - i varjefall deras fackliga organisationer - med stark emfas hävdar att man måste hållatillbaka lönekraven för att rädda sysselsättningen, så för de ett långt merasofistikerat, eller låt mig säga insiktsfullt, resonemang om sambanden. Maninser att för höga lönekrav hotar sysselsättningen, hotar företagens framtid.Detta räcker för att man skall vara beredd att ta ett samhällsansvar. Min slutsats är därför: Döm inte ut den svenska modellen!I själva verket var det så att 1984, när vi fick en för hög lönekostnadsökning- något som alla nu efteråt erkänner - berodde det på att modellen intetillämpades, man gick över till att söka förhandla och detskedde en allmän upplösning av den sammanhållande kraft som centralauppgörelser och centrala avtal är. blir det ett avgörande prov för den svenskamodellen. Vi har satt upp löneökning som mål. Det råder enighet om att nårvi det målet, då kommer vi att effektivt kunna bryta inflationen i . Det som ser ut att möjliggöra en sådan kraftigtdämpad ökning av både lönekostnaderna och inflationen är att man skulle kunnakomma fram till resultatet i centrala förhandlingar. Vi har nått sådanaresultat vad gäller den offentliga sektorn i en central förhandling.Tjänstemännen inom industrin har också gjort upp om i en centralförhandling. LO och SAF sitter och förhandlar utifrån en acceptfrån LO om att 5-procentsmålet skall uppnås. Jag förstår inte varför alla dessa försök görs från denborgerliga oppositionens sida att nu slå sönder det samförstånd som håller påatt utvecklas om att det här skall vara den väg som leder till målet. Vill manbryta upp den förhandlingsmodell som finns, så vore det just nu i varje falldet avgörande hotet mot våra möjligheter att stabilisera samhällsekonomin. Grundtonen i långtidsutredningen äregentligen ganska optimistisk. Man säger att det kommer att ställas väldigtlångtgående, väldigt höga krav på den ekonomiska politiken, på arbetsmarknadensparter och på näringslivet, om målen skall kunna nås. Men det somlångtidsutredningen framför allt visar och som regeringen tycker är detväsentliga att bygga politikenpå är att klarar vi bara en måttlig tillväxt under resten av 1980-talet, gerdenna tillväxt ytterligare möjligheter att successivt nå tillbaka tillsamhällsekonomisk balans och full sysselsättning. För att klara en sådantillväxt krävs att vi löser de grundläggande problemen medkostnaderna och inflationen. visar också att expansioneninte behöver vara så våldsam för att vi skall få utrymme för både stigandereallöner och en tillräckligt god lönsamhet. Vi har dessutomutrymme för att öka exporten och investeringarna. Det är också denna tillväxtsom underlättar saneringen av den offenfiiga sektorns finanser. Det harnämligen funnits tendenser att beskriva framtiden som så ohyggligt mörk därföratt kraven vad gäller tillväxt och utveckling ställts så enormt högt. De kravenblir omöjliga att tillgodose i en värld där vi har en allmänt låg tillväxt ochen långsam ekonomisk utveckling. I den meningen innebär långtidsutredningenskalkyler ett besked till oss att om vi lyckas att uppfylla de uppgifter somåvilar regering och riksdag, att fortsätta att sanera statsfinanserna ochbidra till en press nedåt på kostnaderna och inflationen, skapar viförutsättningar för en tillväxt som sedan gör våra framtida beslut bra mycketenklare och bra mycket lättare att nå fram till än dagens. Det är från dessautgångspunkter som riktlinjerna i långtidsutredningen och propositionen skallföljas i vår politik. Den ekonomiska politiken på medellång sikt 18LARS (): Finansministerns syfte är säkert att ingjutatillförsikt, men jag måste säga att jag blir orolig. Det måste vara allvarligtnär finansministern kan utveckla en sådan optimism då de grundläggandeproblemen i svensk ekonomi är så stora och djupgående, som inte bara borgerligaföreträdare i finansutskottet säger utan även ekonomiska bedömare av meraneutral ställning hävdar. Finansministern ställde en fråga om budgetpolitiken somjag skall besvara. Jag kan inte tro att finansministern har glömt att vårt budgetalternativför innebär utgiftsnedskärningar på drygt 20 miljarder, skattesänkningarpå ca 7 miljarder, alltså en saidoförbättring på drygt 13 miljarder. Sedan måste vi klara ut mysteriet med finansutskottetsordförandes uttalande om att regeringen angett att de genomsnittligabesparingarna bör vara 6 miljarder. Som svar på min frågaläste upp en mening ur propositionen om att de olika stegen i enlångsiktig budgetpolitik inte kan preciseras på förhand. Sedan lät han sigräddas av gonggongen. vill jag ha ett rakt svar av finansministern: ställt sig bakom långtidsutredningens besparingskrav på 6 miljarderom året med början - ja eller nej? Vad är det som gäller? Vad får vise i budgetförslaget i form av förstärkningar på budgeten? Blir det någontingsom svarar mot långtidsutredningens målsättning, som alltså finansutskottetsordförande sagt att regeringen kommer att följa? Sedan till de mera långsiktiga perspektiv som vi haranledning att diskutera här . Jag sade i mitt anförande tidigare attregeringen ensidigt diskuterar de makroekonomiska balansproblemen. Varken ilångtidsutredningen eller i Den ekonomiska politiken på medellång sikt regeringensproposition finns några antydningar om att regeringen inser vikten av attekonomin fungerar även på mikronivå, dvs. för de enskilda människorna ochföretagen. Vi fick här en skildring av hur man i industrin hade förmått attställa om och utveckla hög aktivitet . Det är trots allt enföljd av kombinationen av stora devalveringar och en internationellkonjunkturförbättring som gett draghjälp åt exporten. Det är makroekonomiskaförhållanden som ligger bakom. Genom att regeringen bortser från mikroperspektivet blirdess analys alltför begränsad. Den utgår från en keynesiansk ansats, vilketmedför att man ägnar alltför liten tid åt att analysera hur ekonomisk balanssammanhänger med olika marknaders funktionssätt och drivkrafternas betydelseför företag och enskilda människor. Orsakerna till problem med svag tillväxt, snabbinflation, trendmässigt ökande arbetslöshet m.m. är strukturella.Arbetsmarknaden är inte tillräckligt flexibel - det har vi ju fått ävenframstående socialdemokratiska ekonomers ord på, även om finansministern villvifta bort dem. Skatte- och bidragssystemet har brutit no drivkrafterna förenskilda människor. Regleringar och tilltagande byråkrati har minskat dynamikeni näringslivet. Att regeringen inte tillräckligt djupt analyserar deegentliga orsakerna till våra problem medför att den tillväxtstrategi somförordas av långtidsutredningen och av regeringens proposition blir starktförenklad. Enligt min mening går det inte att ta sig ur krisen med enexportledd expansion om problemen har mer djupgående orsaker, men det ärfortfarande denna uppläggning som regeringen förordar. Man vill inte ge sig ikast med de strukturella problem som finns i ekonomin. Det är meningslöst att,som regeringen gör, driva efterfrågepolitik om inte utbudet och produktionsprocessenfungerar. För att så skall ske, krävs bl. a. tillräckliga motiv och drivkrafterför producenterna. Det krävs att vi har en arbets- och kapitalmarknad som kananpassa sig efter strukturella förändringar i vår omvärld och som är mottagligför de nya signaler som kommer från vår inhemska ekonomi. Detta är bakgrunden till att vi moderater kräver enkraftfull kursomläggning. Landets ekonomi kan aldrig fungera om den inte gördet för de enskilda hushållen och företagen. Därför krävs det omfattandeförändringar av skatte- och bidragssystemen, en mer flexibel lönebildning - jagavser då en mottaglighet för signaler från marknaden beträffande både lönenivåoch lönestruktur - och en ekonomisk miljö som gynnar utvecklingen av nyaprodukter och nya idéer. Jag hävdar fortfarande att den bedömning som görs ilångtidsutredningen och som regeringen ansluter sig till inte innehåller någrainslag som ger hopp om den förändring som måste till om vi skall klara arbetetmed att återställa balans och tillväxt i ekonomi. 19NILS ÅSLING (c): Jag är ganska tillfredsställd med den beskrivningsom ger av den svenska industrins förmåga till anpassning. Detär inget tvivel om att vi beträffande industrin med stor tillfredsställelse kannotera att denna har visat en sällsynt och närmast oanad förmåga att utnyttjade förutsättningar som har skapats. Fälldinregeringarnas industripolitik bildarbas. Devalveringarna och 1982 har gett en nödvändigkostnadsanpassning och en injektion till exportindustrin och skapat möjligheternatill den expansion av vår export som vi nu med glädje noterar. Finansministern åberopar en rad strukturingrepp och nämnerstålet, varven, gruvorna etc. - det är kända företeelser i denindustripolitiska aktiviteten som han här berör. När vi talar omvarvsindustrins utveckling kan jag möjligen säga att jag inte tror att dennuvarande oppositionen, till skillnad från oppositionen i tidigare skeden, ärberedd att politiskt exploatera nödvändiga strukturanpassningar. Det är denbetydande skillnad som gäller vid nu aktuella industripolitiska insatser. Frågan är alltså: Är detta då någonting man kan slå sigtill ro med? Är verkligen situationen så idyllisk att vi nu inte behöver ta uppde mera långsiktiga problemen till diskussion? Jag är något förvånad över att finansministern springerifrån debatten om den långsiktiga utvecklingen inom näringslivet. Enligt minuppfattning går den utveckling vi har på t. ex. lönebildningsområdet alldelesuppenbart i den riktningen att den främjar kapitalintensiv industri. Det är ettindustriellt område där vi i vårt land har svårt att i det långa loppet hängamed i konkurrensen. Vi behöver ha en mera differentierad industri och ävenpersonalintensiva, teknikintensiva och kunskapsintensiva företag. Det är alldeles uppenbart att den lönestruktur och denlönebildning vi f. n. har inte fyller måttet när det gäller förnyelsen isvenskt näringsliv. Det är denna situation som jag tror att vi nu allvarligtmåste analysera. Då räcker det inte, som finansministern gör, att svepa bortden frågeställningen genom att säga att det här är Arbetsgivareföreningenslinje eller vilken linje det nu är. Ur min synpunkt är detta ett allvarligtproblem, därför att det begränsar möjligheterna till förnyelse i näringslivetoch därmed också möjligheterna att säkra sysselsättningen på lång sikt. Dettaär en angelägen fråga som man rimligen måste ta upp när man seriöst bedömerSveriges långsiktiga utveckling. Jag stödde mig f. ö. i mitt resonemang kringlönebildningen på analyser, som entydigt visar att utvecklingen går idenna riktning. Sedan kan man återföra detta till nationell nivå. Vi harförlorat , genomsnittligt och vägt, av vår konkurrenskraft under de tvåsenaste åren. Vad säger detta oss? Jo, att den svenska modellen, somfinansministern här talar om, inte har fungerat. Den har inte fungerattillfredsställande och ansvaret för detta måste naturligtvis falla påarbetsmarknadens parter. Jag tillhör dem som inte förordar en inkomstpolitik. Jagmenar att arbetsmarknadens parter måste agera i frihet under ansvar, men om demisslyckas är ju den friheten en chimär. Om den friheten leder till enkonserverad obalans i ekonomin som måste kompenseras med förnyade Den ekonomiska politiken på medellång sikt Den ekonomiska politiken på medellång sikt devalveringar är den en uppenbar fara för såvälsamhällsekonomin som sysselsättningen. Varför vill finansministern inte ta upp den debatten här ? Det är den mest angelägna och centrala framtidsfråga som vi har. Sedan finns det förvisso även andra detaljer ifinansministerns anförande som är värda att kommentera. Jag tycker att det ären litet för enkel argumentering för att komma från finansministern att sägaatt budgetunderskottet 1982/83 var . Det skulle enligtfinansministern vara den borgerliga regeringens testamente. 1981/82 var vårtbudgetunderskott 68 miljarder. Sedan den socialdemokratiska regeringentillträtt blåste den upp underskottet för att ha det som enbakgrund för sitt fortsatta arbete. Det är alltså inte korrekt att åberopabudgetunderskottet 1982/83 som en jämförelse, därför att det ärsocialdemokraterna själva som i väsentlig mån bidragit till storleken av dettaunderskott. Under detta anförande övertog andre vice talmannenledningen av kammarens förhandlingar. 20BENGT (): gjorde en längre utläggningom den anpassningsförmåga som svensk industri har visat, och det är lätt attinstämma i mycket av denna beskrivning. har också berört de mångaåtgärder som vidtogs under de borgerliga regeringsåren och som har bidragittill denna omställning i svensk industri, framför allt i de stora, tungabasindustrierna. Men vad det nu handlar om är att säkerställa den konkurrenskraftsom svensk industri på grund av anpassningsförmågan, på grund avstrukturförändringarna och på grund av de bägge devalveringarna 1981 och 1982har fått. Det som håller på att hända är dess värre att detta försprång somalla dessa förändringar har gett oss håller på att urholkas, eftersom vi nu ärtillbaka i en situation där löneökningarna är snabbare än i de länder som vihar att konkurrera med. Jag sade i mitt huvudanförande att jag är medveten om attdet är en stor svårighet som regeringen, och varje regering, ställs inför närman skall försöka se till att löneökningarna och kostnadsutvecklingen hållstillbaka på en nivå som gör att vi kan bibehålla konkurrenskraften. Men dåmåste vi också lära oss litet grand av de erfarenheter som vi har gjort underåren som har gått - dessa erfarenheter har vi gjort både under borgerligaregeringsår och under socialdemokratiska regeringsår. Vi måste lära oss litetgrand av dessa erfarenheter när vi skall utforma den ekonomiska politiken förframtiden för att hålla tillbaka löne- och kostnadsutvecklingen. Det oroande med regeringens proposition och medfinansutskottets skrivning är att det där inte återfinns några som helstriktlinjer för hur vi skall kunna nå de uppsatta målen. inte heller några sådana riktlinjer. Han är på denna punkt likatomhänt som finansutskottets ordförande . Därför vill jag gärna ställasamma fråga till som jag tidigare ställde till riktlinjer vill regeringenatt skall godkänna för den ekonomiska politiken på medellångsikt? Vilka ekonomisk-politiska åtgärder tänker sig regeringen? Vilkeninriktning skall den ekonomiska politiken ha för att vi skall undvika demisstag som vi har gjort så , inkl. det år som löper,alltså 1984? Precis som skriver i sin proposition omden ekonomiska politiken är ju 1984 ett misslyckat år som uppvisar precis denekonomiska utveckling som långtidsutredningen varnar för. Inflationen är högreän i omvärlden, arbetslösheten är högre än den var 1982 vid regeringsskiftet,och budgetunderskottet är obetydligt lägre, om man rensar bort ett antalengångsåtgärder. Budgetunderskottet var 1981/82 litet , uttryckt somandel av bruttonationalprodukten, och det ligger någonstans mellan 10,5och . Det är alltså en obetydlig förbättring som har skett, trots att vi nubefinner oss i en mycket bättre ekonomisk konjunktur än vi gjorde 1981/82. Något överraskande säger att storalöneökningar i verkstadsindustrin eller i den offentliga sektorn inte påverkararbetslösheten ute i resten av det privata näringslivet. Men detta ärnaturligtvis inte sant i ett läge när de fackliga organisationerna tillämpar ensolidarisk lönepolitik och när de olika organisationerna sneglar på varandra.Om ett högt avtal träffas inom den offentliga sektorn vet vi ju att dettapåverkar löneökningstakten inom den privata sektorn. Vi har sett detta i fleraomgångar - efter avtalet 1975 då staten gick före,1980 då den offentliga sektorn gick före, och då man också gickföre inom den offentliga sektorn och drev upp löneökningstakten inom denprivata sektorn med försvagad konkurrenskraft som följd. harju själv konstaterat att detta är vad som har inträffat . När man nu vet att problemen ser ut på detta sätt måsteman vara beredd att pröva olika modeller för att kunna påverka arbetsmarknadensparter så att vi får avtal på en nivå som gör att konkurrenskraften bibehållseller förstärks. En rad sådana förslag har redovisats i den reservation somBjörn m. fl. har avgett i finansutskottet och som det har yrkatsbifall till från talarstolen. En av de punkter som tas upp i reservationen gällerskattepolitiken. Jag citerade tidigare vad uttalade i denintervjubok som publicerades för . Han tar där uppmånga olika problem, och han ger bl. a. sin syn på det skattesystem vi har iSverige. Jag vill gärna en än gång citera vad säger i boken. Jagtycker att det är kloka ord, så jag citerar med instämmande:"Progressiviteten i det svenska skattesystemet har blivit orimlig och jagvill påstå, att vi här har att göra med ett av de absolut störstaekonomisk/politiska problemen av ." Skattereformen räcker inte,säger och fortsätter: "Det måste bli en fortsättning.Progressiviteten måste ner ytterligare - annars kommer vi aldrig att lyckas fåtill stånd en harmonisk inkomst- och lönebildning i det här här landet." Om han nu menar att det är nödvändigt med sänktamarginalskatter för att vi skall få en harmonisk lönebildning ochlöneutveckling i landet, då är min Den ekonomiska politiken på medellång sikt 4 protokoll 1984/85:49-50 Den ekonomiska politiken på medellång sikt fråga tillKjell-Olof : När kommer regeringen med förslag om sänkta marginalskatter? 21 (vpk): Det var två saker som jag tyckte var bra iKjell-Olof Feldts anförande. Det första var att han så bestämt tog avstånd frånde nya teorier om lönepolitikens utformning som har framförts, bl. a. av femnationalekonomer. De har tidigare formulerats av och återfinns delvis i motion beträffandeden proposition som vi nu diskuterar. De har också tagits fram i den härdebatten av de borgerliga företrädarna. En del i dessa löneteorier har varit att det är nödvändigtmed en sänkning av ungdomslönerna. En annan del har varit att man skall ha enstörre lönedifferentiering och en tredje del har varit att lönerna skallbestämmas efter produktivitet - gärna per företag. Angreppen på fackföreningsrörelsen - som har tilltagitunder och som säkert kommer att öka i intensitet under nästaår, när vi står inför politiska val - förs efter olikaangreppslinjer. kräver man direkt inblandning från staten ilönebildningen och vill alltså ta bort fackföreningsrörelsens frihet att självsluta avtal. för man fram angreppen med förment nationalekonomiskamotiveringar, som just i den löneteori finansministern här har pekat på. Detfinns emellertid ett gemensamt inslag i dessa attacker motfackföreningsrörelsen, nämligen att de avser att öka kapitalets makt påarbetsmarknaden och i samhället och att minska arbetarklassens ocharbetarrörelsens makt i näringslivet och i samhället. Det är det genomgåendemotivet för alla dessa attacker. Jag tror att det är mycket viktigt att till allmänhetenföra ut den ståndpunkt som de borgerliga partierna har i de här frågorna.Särskilt viktigt tror jag det är att påvisa för ungdom att det heltavgörande krav som de borgerliga partierna nu reser och där de har en gemensamståndpunkt - vilket framgår av den debatt vi har fört i dag- är att lönerna förungdomen i skall sänkas mycket kraftigt. Det andra jag tyckte var bra i finansministerns anförandevar att han så bestämt tog avstånd från den teori som varit i svang ett antalår, nämligen att inflation och arbetslöshet skulle stå i ett sådant förhållandetill varandra att "ville man undgå arbetslöshet, så måste man accepterainflation. Ville man undgå inflation, då måste man acceptera en högarbetslöshet. Alla känner igen de teorierna. ansåg att full sysselsättning kan förenasmed ekonomisk balans. Det är då viktigt att tillfoga att man måste definierafull sysselsättning på ett bättre sätt än vad som gjorts i långtidsutredningenoch i regeringens proposition. Vi kan inte acceptera den beskrivning avbegreppet full sysselsättning som innebär att man har öppen arbetslöshet,vilket - som jag påpekade förut - kan betyda att totalt av den arbetsförabefolkningen står utanför den ordinarie produktionsprocessen. Jag troratt vi måste övergå till den definition av begreppet full sysselsätt- ning somexempelvis den engelske ekonomen förde fram efter det andravärldskriget. Den innebär att vi måste väsentligt längre ner i fråga omarbetslöshet än vad man nu vill acceptera. Det är också viktigt att understryka att målet fullsysselsättning måste gälla som något slags genomsnitt över konjunkturerna. Detmåste självfallet vara innebörden av begreppet, så länge vi har sådanaekonomiska - kapitalistiska - förhållanden som innesluter de ekonomiskakriserna och konjunkturväxlingarna som ett avgörande moment i produktionensegen rörelseutveckling. Det finns stora problem kvar, framför allt på ,när det gäller den ekonomiska utvecklingen i . Jag vill här ställa tvåfrågor som det är nödvändigt att finansministern tar ställning till och svararpå. De har att göra med sysselsättningen och med parollen att alla skall harätt till ett arbete - en paroll som ju har funnits länge inom arbetarrörelsen.Jag vill tillägga att denna rätt avser ett meningsfullt arbete. finns det olika beräkningar'av behovet av ökadsysselsättning i landet. Jag anförde själv att det fram behöverskapas 750 000 nya arbetstillfällen. Det kan ha gjorts andra beräkningar, menkvar står att vi behöver en kraftig ökning av antalet jobb inom industrin ochinom den offentliga sektorn. Mina två frågor är: Hur skall vi lösa problemet att skaffakanske 200 000 nya jobb inom industrin? Hur skall vi fram kunnaskapa kanske 400 000 nya jobb inom den offentliga sektorn? Detta är detavgörande långsiktiga ekonomiska problemet för . Den ekonomiska politiken på medellång sikt Både och - ochjag antar också - vill,ha en precisering av riktlinjerna för denekonomiska politik som skall antas av . De hävdar att de riktlinjersom anges i propositionen och i finansutskottets betänkande inte räcker. Detmåste tydligen vara mer handfasta besked. Jag frågar mig då vad det är för slag av besked som devill ha. Det borde rimligen framgå av den borgerliga reservationen. Där börrimligen preciseringarna och beskeden finnas, varemot bristen på besked iregeringspropositionen skall kontrastera. Jag skall gå igenom reservationenför att se var någonstans vi brister i konkretion men sådana brister inte finnsi den borgerliga politiken. Den första punkten är stärkt marknadsekonomi.