prop · G803110 · 1984-12-31 00:00:00 — Del är iroligt atl flera av de Gänsler,som etl bålvarv tillhandahåller, skulle kunna falla in under de antydda undanlagen.Del är således möjligl all en varvsägare som uthyr en speciellt anvisad plalstill en bålägare för dennes förvaring av sin bål ej skulle bdraklas som deposilarie.Ulredningen ger emellerlid inte någon närmare ledning för denna bedömning ochman kan aniaga all det ej varit ulredningens mening all parterna själva skullefå aviala om när en förvaringssilualion föreligger (se ovan). Ulvidgningen av ansvarellill fall där näringsidkaren har "konlroll" gör bedömningen ändåmera osäker. 1 del nu berörda fallel kommer bålägaren kanske alt ha konlrollöver bålen i samband med upptagningen Prop.1984/85:110 233 och iordningssiällandet för vinieriorvaringen och därefterunder vårarbetet före sjösättningen. Alternalivi kan varvsägaren anses hakontroll över bålen när han lar upp denna med sin kran och vidare när han utförsärskilt beslällda arbeten på båten. Frågan uppkommer dock vem som skall ansesha sådan konlroll över bålen när ingen av parterna utför arbete på den. Dettaskall uppenbariigen enligt utredningen avgöras från fall till fall. Här kan såvälde Uänsler som varvel Ullhandahåller. upptagning och uppallning,som omsländighelerna kring själva skadefallet, såsom l.ex. att en stöldinträffar under arbetstid, påverka bedömningen. Varvsägaren kan således inle iförväg med någon slörre säkerhel avgöra om han slår ett betungande presumtionsansvar. Åven vad gäller lidpunkien för ett ansvars inträdande ochupphörande kommer slor oklarhel all föreligga. Sålunda har ulredningen tänklsig att vårdansvaret skall fortsätta även efler del all konsumenien kommer idröjsmål med avhämlandel. Del är uppenbarl alt risken för en båt ökar slarktefter del alt den åler lagls i vallnel, då den lättare kan bli föremål för siöldeller skadas genom dåligt väder. Åven här har utredningen pekat på atl man efleromsländighelerna i det enskilda fallel får bedöma hur långtgåendenäringsidkarens ansvar skall vara. En varvsägare kan därför i förväg ej avgöravilken risk han löper. Mol bakgrund av den rättsuppfattning som får ansesgälla i kommer den föreslagna lagen med största sannolikhet all få envid lillämpning. För bl.a. bålvarv kommer lagen därför all i förhållande lillnuvarande siluation medföra ell kraftigl vidgal ansvar för skador. Koslnadenför della ökade ansvar kommer naluriiglvis all i sista hand bäras avkonsumenten. 11.16 Sjösportens samarbetsdelegation (SSD): Beträffande omfattning av skadeslånd anges i 4:5 altnäringsidkaren inle är skyldig utge ersättning för slörre skada än sådan somvanligen kan uppslå i liknande fall, dock med vissa undanlag. Till undanlagenbör fogas en möjlighel för konsumenien all ange inlresse och då få detlaersatt. Elt sådani angivande av inlresse kan visseriigen bli verksaml såsom aviallill konsumenlens fördel (förslagels I kap. 5 §), men del förutsätter att konsumenteninle bara angivil inlresse ulan alt detta godlagils av reparaiören såsom ersällningsbestämmande,saml all alll della kan bevisas. 11.17 (): KF kan godla ulredningens förslag lill beslämmelser i 4och 5 kapillen. De regler som föreslås belräffande näringsidkarens skadeslåndsansvarkommer anlagligen all leda lill en komplicerad lillämpning. Invändningarna ärav såväl rältsteknisk som saklig arl. Ulredningen rör sig med tre olika lyperav skadeståndsansvar; presumtionsansvar (4 kap. 1 § I st., 2§ 1 st.), striktansvar (I §2 st.) och vanligl culpaansvar (22 st.). Gränserna mellan tillämpningenav de olika ansvarstyperna är beroende av delvis vaga krilerier. Frågan om presumlionsansvar eller slrikl skall gällaavgörs sålunda av frågan om "Uänslen avviker från vad som kan anses ulfäslav näringsid- Prop.1984/85:110 2.34 Denna dislinkiion rymmer lolkningar som kangä mer eller mindre långi, beroende på hur en ulfäslelse skall anses gjord. Mankan förulse liberalild mot konsumenlerna när domslolarna Ullämpar dennareglering. 1 en så viklig fråga kan man dock inle gärna ha en gränsdragning somär så elastisk och svår atl förutse. Begreppet "fel eller dröjsmål" har också betydelseför vilken ansvars-typ som skall gälla i ell visst fall. Åven här finns ulrymmeför olika lolkningar som kan medföra komplikalioner i Ullämpningen. För övriglverkar strikt ansvar för skada på grund av dröjsmål vara en väl avanceradpåföljd med lanke på de många näringsidkare med endasl mindre rörelse som kandrabbas. Del borde vara möjligl atl förenkla regleringen genom att minskaantalet ansvarslyper i en lag av della slag. Presumtionsansvar anses ju mångagånger ge ungefär samma resulial som ell slrikl ansvar. Det medför emellertiden mera komplicerad skadereglering. Olika faktorer av detla slag borde i ochför sig medverka lill all konstruktioner med omkastad bevisbörda inle väljslängre. Troligen är denna lyp av ansvar dock atl föredra på della områdeframför ell slrikl ansvar som skulle föra väl långt. Förenklingen i denna delbör i ställd uppnås genom atl det slrikta ansvarel ulmönslras ur förslagel. Ulredningens uttalanden om ersällning för besvär m. m. harkritiserats ovan eftersom de leder myckel långi. Åven ulredningens synpunklernär del gäller länkbara skadeiyper föranleder vissa frågetecken. 1 skadeslåndslagenanvänds ullryckd "ren förmögenhdsskada" för ekonomisk skada somuppkommer utan samband med atl någon lider person- eller sakskada (1 kap. 2 §).Traditionellt täcks ren förmögenhetsskada, som del närmast är fråga om i ulredningensresonemang, inie av försäkring. Del går av ekonomiska och prevenliva skäl inteatl få försäkringsskydd för följderna av dröjsmål. 5 kap. 1 § Näringsidkaren saknar rält atl inställa arbelel vid anleciperaldröjsmål med betalningen. Han har endast rätl all häva avlalel (5 kap. 3 § 1 p. ).Delta måsle anses olyckligl för såväl konsumenten som näringsidkaren, särskiltsom en viss, om än ringa, osäkerhet i fråga om konsumentens avsikl all belalaibland kommer alt föreligga. Om näringsidkaren i stället för hävning lillåles atlinslälla arbelel blir skadorna för båda parterna troligen mindre. Dessutom ulgördet en rimlig påtryckning på konsumenten alt fullgöra sin del av avtalet.Därför föreslås att näringsidkaren ges möjlighet all inslälla arbelel vid anleciperaldröjsmål från konsumenlens sida. 5 kap. 3 § Den möjlighel till hävning som vid anlecipering avdröjsmål med medverkan som ulredningen funnii föreligga (s. 507) bör lagfästas. 1984/85:110 235 Beslämmelserna föranleder ingen kommeniar från marknadsdomslolenssida. 12.3 /KO: Liksom utredningen anser att det finnsskål att i konsumenttjänsllagen la in även regler om vilka påföljdernäringsidkaren kan göra gällande vid konsumentens dröjsmål. Från konsumenlsynpunklär del av värde all del fastslås hur långt näringsidkarens rätl siräcker sig isådana fall. Verket har ingen erinran mot de föreslagna beslämmelserna (5kap. Enligi 5 kap. 6 § har näringsidkaren vid konsumenlensdröjsmål räll lill ränla enligt räntelagen. Erfarenheterna hos nämnden ger emellertid vid handen atträntelagen lämpar sig mindre väl vid konsumeniivisier. Lagen medför lillämpningsproblemför parterna när del gäller säväl alt bestämma lidpunkten från vilken räntaskall räknas som att bestämma räntesatsen vid varje särskild lidpunkt, eftersomdenna har knutits till del - ålminslone pä sislone -flukluerande diskonlol. 1nämndens beslui kan inle heller den lolala ränlan fastslås, eflersom man vid lidpunkienför beslulds meddelande inle vd vid vilken lidpunkl beialning kommer atl ske. Det borde därför övervägas om inte enklare regler kaninföras för konsumenttvisternas del vilka ju ofta rör lämligen låga värdenoch därmed också låga ränlebelopp - så att problem i berörda hänseendenundviks. Ulredningen föreslår att konsumentens skyldighel altersätta näringsidkarens skada, om näringsidkaren inställer arbetet ellerhäver, skall begränsas lill fall där dröjsmålel inle beror på försummelse frånkonsumenlens sida (5:4 2 p.). Någon egenllig molivering för denna ändring avgällande rätl Gfr 30 § köplagen, där undanlag görs endast för force majeure)lämnas egentligen inte frånsett en hänvisning till att näringsidkaren inte ärskadeståndsskyldig i slörre utsträckning för konlraklsbroli (s. 401 f och 403).Näringsidkarens prestation är emellertid inle av hell generisk art, varför moliveringenej är alldeles övertygande. Vidare borde del närmare ha utretts vad som ärförsummelse på konsumenlens sida. Hör exempelvis försummelse från hans bank hil,eller är delta all betrakta som en yttre omsländighel? Åven andra liknande lolkningsproblemlorde kunna uppslå. vill ifrågasätta, om inte köpslagssakkunnigasförslag beträffande köparens skadesiåndsskyldighel är bättre, nämligen att konsumentenär skadeslåndsskyldig för beialningsförsummelse, om ej dröjsmålel beror pålag, avbrott i den allmänna samfärdseln eller annal liknande hinder. Intressetav samordning med köprälten bör återigen beaktas. 1 5:5 regleras näringsidkarens retentionsrätt vidkonsumentens belalningsdröjsmål. 1 andra punkten föreslås atl konsumenten,trots belalningsdröjsmålel, har rätt att få ut saken, om han släller belryggandesäkerhet för näringsidkarens krav. Mol delta förslag finns ingen erinran.Enligt motiven anses denna regel emellertid bli tillämplig framför alll påfallet all tvist Prop.1984/85:110 236 råder om betalningens storlek, oavsett om näringsidkareskrav är berättigat eller ej (s. 404). Som ulredningen dock alldeles riktigtpåpekar (s. 404) har näringsidkaren relenlionsrätl endasl om han har fog försill krav. När Ulredningen därefier fortsäller med konstaterandet altkonsumenten bör kunna värja sig mot releniionsrällen genom all siälla säkerheloch med påpekandd alt enligt 5:5 ingendera parlen behöver avstå från sin ekonomiskasäkerhet (relenlionsrätlen respeklive belalningen). stämmer del inle längre.Näringsidkaren uiövar sin relenlionsräll vid tvist om belalningens Sloriek hellpå egen risk. Visar det sig i efterhand att näringsidkarens krav var oberälligal.är han i dröjsmål. Detta följer av en generell juridisk princip som del intefinns anledning all göra undanlag från i detta sammanhang särskilt som ett sådaniundanlag skulle kunna leda lill alt vissa näringsidkare fann del förenligl medsina inlressen alt framställa obefogade krav med förhoppningen all åtskilligakonsumenter ändå skulle belala för atl de omedelbarl behöver få lillgång tillsaken. Näringsidkarens skadesiåndsskyldighel får sedan behandlas enligt 4: 1.men en juridisk felbedömning bör därvid aldrig betraktas som ursäktlig (seHastad, Tjänster ulan uppdrag s. 89 saml NJA 1979 s. 670, särskilt s. 676tredje slyckel försia meningen). Slulligen vill fakullelsnämnden i fråga om förslagel tillränta i 5: 6 påpeka all lagiexten inte hindrar all näringsidkaren beiingar sighögre ränta än som följer av räntelagens normalbeslämmelser. eflersomräntelagen är disposiiiv. I 5:6 måsle hänvisning göras lill 2-7 §§ ränlelageneller lill räntelagens disposiiiva beslämmelser. De olikheler som finns mellan köp och Gänster gör attflera av de problem som behandlas i 5 kap. i lagförslaget i stort sell saknaraktualitet vid köp, möjligen bortsett från lillverkningsavial. Bl.a. med hänsynhärtill har vi anseti oss kunna inskränka oss lill följande påpekanden rörande ulredningensförslag i denna del. I 3 § försia slyckel I och 2 ges regler om näringsidkarensräll till hävning när konsumenien dröjer med belalningen. 1 båda fallen fordrasall dröjsmålel är av väsentlig betydelse för näringsidkaren, men enligt punkt2 krävs dessulom atl konsumenien har fått en påminnelse om sin betalningsskyldighel.Alt någol sådani krav inle slälls upp i punkl 1 är nalurligl, eflersom dennaregel lar sikte på anleciperal dröjsmål. Regelns formulering synes emellertidinte hindra atl den tillämpas även vid hävning efler förfallodagen, då alltsåett dröjsmål redan har inträtt. En sådan tillämpning lorde dock inle varaåsyftad, eflersom föreskriflen om påminnelse i punkt 2 därigenom skulle kunnasältas ur spel. Meningen lorde vara att hävning efler förfallodagen skall kunnaske endasl med slöd av punkl 2, vilket i och för sig innebär atlpåminnelseförfarande måsle lillämpas också i fall då del slår klart all konsumenieninle kommer atl belala. Laglexlen synes böra förtydligas på denna punkl. Formuleringen av punkt 2 kan möjligen inge del inlryckdall frågan om etl väsenlligl dröjsmål föreligger skall bedömas med hänsyn lillden tid som har förflutit efler påminnelsen. lorde emellertid inle varameningen, utan dröjsmålel bör räknas med uigångspunkt från förfallodagen. Av kravelpå påminnelse måsle dock givelvis följa alt hävning inle får ske förränkonsumenten har haft tillfälle atl reagera på påminnelsen. Hur lång lid konsumenienskall ha på sig framgår inle av laglexlen. 1 moUven anlyds all Prop.1984/85:110 237 det skall vara fråga om "skälig tid" (s. 403).Del kan ifrågasällas om inte della borde uisägas i laglexlen Gfr den norska lexlen,som dock inle släller upp någol självständigt krav på alt dröjsmålel är väsenlligt). Ersättningsregeln i 4 § synes vara förmånligare för konsumenienän regeln i 30 § köplagen om säljarens rätt till skadestånd vid hävning pågrund av köparens dröjsmål med betalningen. Medan köplagens regel innebär etl slriklansvar med undanlag för fall av force-majeure-lyp ger förslaget konsumenien möjlighelall undgå ersällningsskyldighel genom atl visa all dröjsmålel inte beror påförsummelse från hans sida. Det framgår inte av moliven om ulredningen menar atlkonsumenien skall kunna gå fri från ansvar vid underiålen betalning genom att visaalt hans ekonomiska ställning ovänlat har försämrats av orsaker som han intehar kunnat råda över. Om delta inle är avsiklen lorde ansvarsbefrielse såvittgäller dröjsmål med betalningen i huvudsak komma i fråga bara då dröjsmåletberor på näringsidkaren eller händelse som denne slår faran för. Del kan emellerlidmed visst fog göras gällande all sådana siiualioner över huvud lagd inle börbehandlas enligt reglerna om konsumenlens dröjsmål Gfr ulredningens dröjsmålsdefiniiioni 3 kap. 11 § saml för köprällens del vad köplagsulredningen anför i SOU1976:66 s. 264). Vi vill med hänsyn härtill ifrågasätta om inle 4 § andrameningen skulle kunna ulgå ur lagtexien. Som etl ylleriigare skäl härför kananföras atl regeln synes innebära atl konsumenten kan komma i ell bättre lägegenom atl försätta sig i dröjsmål i stället för atl avbeställa Uänsten, när ellhinder av åsyftal slag har uppslån. Ulredningen förnekar visserligen all så ärfallel (s. 507), men förklaringen härtill förefaller knappast hållbar. 12.7 (): Konsumenlens dröjsmål är i försia hand alt konsumenien inlebelalar i lid. Ulredningen föreslår följande påföljder. Räll för näringsidkarenalt ställa in arbelel (deieniionsräit), rätt att häva, rätl all hålla kvar föremålelför Uänslen (relenlionsrält). Reglerna är tvingade till konsumentens förmånoch syftar lill alt dra en gräns för hur hårda sanktioner som näringsidkarenfår tillgripa mot konsumenien. Ett låst läge skulle kunna inlräffa när näringsidkarenhåller kvar en sak samiidigi som konsumenien utövar sin räll alt hålla inne belalningendärför all konsumenien menar alt näringsidkarens preslalion är felaklig. Ulredningenföreslår all konsumenien skall ha räll all få ul saken om konsumenten ställerbetryggande säkerhel för näringsidkarens krav. 12.8 Centralorganisationen /SR och Förbundet förjurister, samhälls vetare och ekonomer (): Förbundet vill även ifrågasätta 5:5 och vad som anförs i molivenpå s. 404. Paragrafen tvingar konsumenten vid tvisl om prisel all skaffa frampengar, som del slutligen kanske visar sig all han egenlligen inle behövdeerlägga, för atl deponera pengarna och få ul den reparerade saken. Konsumenienbör emellertid ha rält alt få ul saken ulan atl ställa säkerhet, ifall han har räll.Lämnar näringsidkaren inle ul saken, skall kunden ha skadestånd Gfr dengenerella regeln om slrikl skadeståndsansvar vid juridiska felbedömningar. Enligiförslagel lill 5: 5 har näringsidkaren allt atl vinna och ingenling att förlorapå all kräva för myckel beiall, och i många fall lorde kunden resignera och belaladel begärda prisel (ex. vis för en repare- Prop.1984/85:110 238 rad bil i ställd för all la sig från verksladen med laxi).Regeln kan alliså leda till missbruk från näringsidkarna och får generelllogynnsamma verkningar vid belalningsuppgörelsen för konsumenterna. Hänvisningen i 5; 6 innebär atl disposilivilden i ränlelagenkan ulnyttjas av näringsidkaren. Del måsle framgå av paragrafen allnäringsidkaren inle har räll lill ränla i vidare mån än som följer av ränlelagensdisposiiiva beslämmelser. 12.9 Vissa organisationer inom näringslivet: Rält all inslälla arbelel (5 kap. I §) Den föreslagna regeln alt näringsidkaren skall ha rätt attinslälla arbelel, om konsumenien inle belalar i räll lid, stämmer överens medgällande räll. Emellertid gäller della inle den föreslagna regeln altnäringsidkaren skall vara skyldig all fortsätta arbelel "på kredit",när Gänsien påböoats och arbelel icke kan uppskjulas ulan belydande risk förallvarlig skada för konsumenten. Om en sådan risk uppslår, kan man säkerligenräkna med all konsumenten på dt eller annat sätl tillmötesgår näringsidkarenskrav på betalning annat än i sådani fall då han helt enkelt saknarbetalningsförmåga. Men i sislnämnda fall kan det knappasl anses skäligl allnäringsidkaren skall ulföra arbelel uian all överhuvud få beiall för del. Å andrasidan bör man kanske Ullmötesgå konsumenien såUllvida, atl han medges räll atli del angivna fallel påfordra en forlsättning av arbelel mol all han slällerbetryggande säkerhel för belalningen. 1 andra hand kan man tänka sig altinskränka skyldigheten all utföra arbelel, irois all konsumenien ej belalar i rätltid, till sådani som kan ulföras ulan större koslnader. Retentionsrällen (5 kap. 5 §) Även den föreslagna regeln om näringsidkarens relenlionsrällstämmer överens med gällande rätl, dock med undantag för regeln all konsumentenhar räll att få ut saken om han släller belryggande säkerhel för näringsidkarenskrav. Härigenom förlorar visserligen näringsidkaren en möjlighel all lilllvingasig beialning från en iredskande konsumenl men releniionsrällen kan, såsom ulredningenframhåller, också utövas chikanöst av mindre nogräknade näringsidkare för atlfå orällmälig beialning. Av sislnämnda skäl kan organisalionerna godla denföreslagna regeln. Sisla slyckel i 5 § innefattar endasl en upplysning omgällande rätl. Enligt organisalionerna kan del finnas anledning alt istället ulvidgade möjligheier som föreligger enligt lagen (1950: 104) om rätt för hantverkareall sälja gods som ej avhämlals lill alt gälla generelll för näringsidkare somhar ulfört arbele på lös sak och fortfarande har den i sin besittning. Deltakan tillgodoses genom en omformulering av lexlen enligi följande: "För näringsidkarens fordran mol konsumenten gäller beslämmelsernai lagen (1950: 104)....". Dröjsmålsränlan (5 kap. 6 §) Organisalionerna anser alt bärande skäl saknas all göra dedisposiiiva reglerna i ränlelagen ivingande inom områdel för konsumenlijänsler.Utredningen föreslår visserligen att man genom ändringar i ränlelagen skallåstadkomma en sådan höjning av dröjsmålsräntan alt den motverkar fres-lelsenför den betalningsskyldige atl skaffa sig kredil på billigare villkor än vadsom normall vid Ullfällel gäller för kredilavial. Organisalionerna anser del emellerlidrikligasl alt räntelagen får bibehålla sin huvudsakliga karak- Prop.1984/85:110 239 lär alt genom disposiiiva regler fastställa ränta och ränlesalsför fall då avtalet saknar bestämmelser härom. Alt införa särregler med högre ränlagenom tvingande beslämmelser till fördel (och nackdel) för konsumenler anser organisalionernainte vara en framkomlig väg. Av dessa skäl föreslår organisalionerna all beslämmelsenom ränla ulgår ur lagförslagel. Rätl att inställa arbetet (5 kap. I §) Den föreslagna regeln atl näringsidkaren skall ha rätl altinslälla arbelel. om konsumenten inle belalar i rätl tid stämmer överens medgällande rält. Emellertid gäller della inte den föreslagna regeln all näringsidkarenskall vara skyldig all fortsätta arbelel "på kredit", när Gänsien påbörjaisoch arbelel icke kan uppskjutas ulan belydande risk för allvarlig skada för konsumenien.Om en sådan risk uppslår, kan man säkerligen räkna med all konsumenien på elteller annat sätt tillmötesgår näringsidkarens krav på betalning annal än isådana fall då han helt enkelt saknar betalningsförmåga. Men i sistnämnda fallkan del knappasl anses skäligl att närinsid-karen skall utföra arbelet ulan altöverhuvud få betalt för del. Å andra sidan bör man kanske lillmölesgåkonsumenten såtillvida, all han medges räll all i dd angivna fallet påfordra enfortsättning av arbelel mol all han släller belryggande säkerhel för belalningen.1 andra hand kan man tänka sig all inskränka skyldigheten atl utföra arbelet, trolsall konsumenien ej belalar i räll lid, lill sådani som svarar mol en ringa delav del avialade lotalprisd. Relenlionsrätlen (5 kap. 5 §) Åven den föreslagna regeln om näringsidkarens relenlionsrätlstämmer överens med gällande rält, dock med undanlag för regeln atl konsumenienhar räll alt få ul saken om han ställer betryggande säkerhel för näringsidkarenskrav. Härigenom föriorar visserligen näringsidkaren en möjlighel all lilllvingasig betalning från en Iredskande konsumenl men, såsom utredningen framhåller,kan relenlionsrätlen också ulövas chikanöst av mindre nogräknade näringsidkareför att få orällmälig beialning. Av sislnämnda skäl kan kamrarna godla den föreslagnaregeln. Sisla slyckel i 5 § innefattar endast en upplysning omgällande rätt. Enligt kamrarna kan det finnas anledning all i slällei ulvidgade möjligheier som föreligger enligt lagen (1950:104) om rält för haniverkareatt sälja gods som ej avhämtats atl gälla generelll för näringsidkare somhar utfört arbete på lös sak och fortfarande har den i sin besittning. Dellakan Ullgodoses genom en omformulering av lexlen enligt följande: "För näringsidkarensfordran mot konsumenten gäller bestämmelsema i lagen (1950:104)...". Dröjsmålsräntan (5 kap. 6 §) Handelskamrarna anser all bärande skäl saknas all göra de disposiiivareglerna i ränlelagen Ivingande inom områdel för konsumenttjänsler. Ulredningenföreslår visserligen all man genom ändringar i ränlelagen skall åsladkomma ensådan höjning av dröjsmålsränlan all den molverkar fres-telsen för denbetalningsskyldige all skaffa sig kredil på billigare villkor än vad som gällerför kredilavial. Kamrarna anser det emellerlid rikligasl att ränlelagen fårbibehålla sin huvudsakliga karakiär all genom dispositiva Prop.1984/85:110 240 regler fastställa ränla och ränlesals för fall då avtaletsaknar bestämmelser härom. Atl införa särregler med högre ränla genom tvingandebeslämmelser lill fördel (och nackdel) för konsumenter anser kamrarna intevara en framkomlig väg. Av dessa skäl föreslår kamrarna alt beslämmelsen om ränlaulgår ur lagförslagel. 12.11 SHIO-Familjeföretagen och : En allmän synpunkt är atl del i lagförslagel inle framgår klarlall näringsidkarnas ansvar med avseende på resullalel bör avklinga i lakl meddröjsmål från konsumenlens sida all avhämla föremålel i fråga. Så l. ex. kanen klocka, efler reparalion som ulförls på elt fackmannamässigt tillfredsställandesätt - men som inte blir avhämtad av konsumenien inom en tidsrymd av etl parår - bli föremål för klagomål från konsumenien med avseende på arbelelsutförande, oakial orsaken lill evenluella felakiigheier kan vara hänföriig tillkonsumentens dröjsmål med alt uthämta föremålel. Om näringsidkaren ivingas häva avtalet borde hunrimligtvis ha rätt lill ersällning (§ 4) även för del posiiiva konlraktsintressetäven ulan att bevisa all all han enligt kap. 2, § 9, si. 2, "underlålilull åtu sig annal arbele elc". Del finns ingen anledning all luckra upp konsumentkollektiveiskänsla för ansvar för ingångna avtal och gjorda åtaganden. Rån att kvarhålla föremålel för ijänsten