prop · G80390 · 1984-12-31 00:00:00 — Detta får betydelse ävenvid överträdelser av förbud mot alt idka rådgivning och givetvis också vidförfaranden som innebär att någon gjort sig skyldig till oseriös rådgivningpä.sådant sätt att straff kan komma i fråga. För fall då 14 kap. 2 § inte är tillämplig är den s. k.generalklausulen i 14 kap. 3 § sekretesslagen av betydelse. Den innebär att sekrelessbelagdauppgifter får lämnas till annan myndighet, t. ex. till polis eller åklagare, omdel är uppenbart att intresset av all uppgifterna lämnas har företräde framfördet intresse som sekretessen skall skydda. I förarbetena till sekretesslagen (prop.1979/80:2, Del A, s. 327) framhölls alt generalklausulen kan tillämpas bl. a.när fråga är om att lämna sekrelessbelagda uppgifter om brott till polis ochåklagare under förundersökning i brottmål. Ett av syftena med bestämmelsenangavs just vara alt underlätta kampen mot den organiserade och ekonomiskabrottsligheten. 1984/85:90 30 attlämna ut uppgifter om brott efter en intresseavvägning är inte begränsade tillden situationen att uppgifterna begärs utlämnade under en förundersökning.Uppgifterna kan lämnas ut också på myndighetens eget initiativ och utan att uppgiftslämnandethar något samband med en förundersökning. Mot bakgrund av det sagdaanser jag det tillräckligt med den kontroll av efterlevnaden av ett förbud somkan ske hos de olika myndigheter som i sin verksamhet kommer i kontakt medrådgivare. Det är då givetvis viktigt att myndigheterna känner ansvar för att iförekommande fall kontrollera och motverka överträdelser. För att en kontroll av detslaget skall fungera tillfredsställande är det vidare väsentligt för bådemyndigheter och enskilda att lätt kunna få tillgång till uppgifter om meddeladeförbud. Detta förutsätter en central registrering av förbud. Såvälprivatpersoner som vill anlita juridisk eller ekonomisk expertis som olikastatliga organ som kan komma i kontakt med en rådgivare har intresse av att fåinformation frän ett sådant register. Dessutom underlättas utredningsarbetetvid misstanke om överträdelse av förbud om det finns en central registrering.Jag anser därför att ett offentligt centralt register över meddelade förbudenligt den föreslagna lagen bör inrättas. Däremot anser jag inte att det finns tillräckiganledning att, såsom riksskalteverket har varit inne på, också kungörameddelade förbud. Registeröver meddelade näringsförbud enligt KL förs av riksskalteverket. Enligt riksskalteverkettorde det inte bli resursmässigt betungande för myndigheten att organisera ävenett register över meddelade rädgivningsförbud. Jag förordar därför att ettcentralt register förläggs till riksskalteverket. Registret bör förasmanuellt. Uppgifternai registret om vilka som meddelats förbud bör vara offentliga. Närmarebestämmelser om registret kan meddelas i förordning. Meddelaren domstol ett förbud mot rådgivningsverksamhet bör underrättelse ske till detcentrala registret. Detsamma bör gälla om ett förbud upphävs helt eller delviseller om det förlängs. Meddelas en advokat eller kvalificerad revisor förbudbör underrättelse även ske till resp. kommerskollegium. Undcrtättelsebör även ske till när det gäller försäkringsrädgivning.Även i dessa hänseenden kan föreskrifter meddelas i förordning. Huvudansvaretför utredning som rör oseriös rådgivning kommer att ligga pä polis- ochåklagarmyndigheterna. Flertalet fall torde aktualiseras i undersökningar somgörs av andra orsaker, som exempelvis vid förundersökning rörande klientersbrottslighet som rådgivaren främjat. Reformen kan därför inte föranleda annatän helt marginella kostnadseffekter. Prop.1984/85:90 31 Det är önskvärt alt reformen träder i'kraft så snart sommöjligt. Jag föreslår att den träder i kraft . I sammanhangetvill jag peka på föreskriften i 2 kap. 10 § första stycket regeringsformen, somreglerar frågan huruvida strafflag skall ha tillbakaverkande kraft och somjämställer bl. a. annan särskild rättsverkan av brott med straffpåföljd. Avbestämmelsen följer således att endast brott begångna efter ikraftträdandetkan medföra förbud. 3.1 Återkallelse av tillstånd att bedriva inkassoverksamhet Mitt förslag: Förutsättningarna för återkallelse avtillstånd alt bedriva inkassoverksamhet utvidgas så att de motsvarar dem somgäller för beviljande av sådant tillstånd. Skäl för mitt förslag: Tillstånd för inkassoverksamhetkrävs - med vissa undantag - för inkassoverksamhet som avser indrivning avfordringar för annans räkning eller fordringar som har övertagits förindrivning. Tillstånd meddelas av datainspektionen. Enligt 3 § första stycket inkassolagenfår tillstånd meddelas endast om verksamheten kan antas bli bedriven på ett sakkunnigtoch omdömesgillt sätt. Tillstånd får meddelas för av högst isänder. Enligt 15 § andra stycket inkassolagen får dalainspektionen återkallaett tillstånd, om den som har fält tillståndet åsidosätter bestämmelser i inkassolageneller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen och rättelse intevidtas. Datainspektionenhar i anlutning till sin framställning till anfört attden bristande överensstämmelsen mellan förutsättningarna enligt inkassolagenför beviljande av tillstånd och för återkallelse av tillstånd inte ärgodtagbar. Enligt inspektionens uppfattning borde reglerna i stället i principvara så utformade alt förutsättningarna för beviljande av tillstånd skall beslåunder den tid tillståndet gäller, dvs. att tillståndet kan återkallas om detinte längre kan antas att verksamheten bedrivs på ett sakkunnigt ochomdömesgillt sätt. Datainspektionen har hänvisat till ett fall där tillståndshavarenhade gjort sig skyldig till ekonomiska brott av skilda slag såsomskattebedrägeri, vårdslös skatteuppgift och bedrägeri. Eftersom dessa brottinte hade begåtts i själva inkassoverksamheten förelåg inte förutsättningarför återkallelse av tillståndet. Återkallelse kan inte heller ske i fall då tillståndshavarenhar gått i konkurs. Inspektionen påpekar i anslutning till dessa exempel att tillståndspliktiginkassoverksamhet normalt innefattar ansvar för redovisningsmedel, som över en Prop.1984/85:90 32 tidsperiod kan uppgå till avsevärda belopp, och alltillstånd enligt inkassolagen kan uppfattas som en garanti för tillslåndshavarensallmänna vederhäftighet. Vid den hearing som den 5 september1984 höll med företrädare för inkassobranschen och andra som har beröring med inkassoverksamhet(se avsnitt 1) för;klarade sig dessa dela datainspektionens uppfattning ifråga om möjligheten alt återkalla ett tillstånd enligt inkassolagen. En återkallelse av ett tillstånd drabbar visserligen iallmänhet hårdare än en vägran att ge tillstånd. När det gäller inkassoverksamhetär det emellertid fråga om en verksamhet som består i att hantera andrasmedel. Det är också fråga om en verksamhet som även i övrigt kräver att den sombedriver verksamheten kan antas göra detta pä ett seriöst och redbart sätt.Något sådant antagande kan knappast göras, om tillståndshavaren gör sig skyldigtill exempelvis grova bedrägerier även om dessa inte hänför sig till inkassoverksamheten.Enligt min mening är del otillfredsställande att en person som har gjort sigskyldig till sådan eller liknande misskötsamhet kan fortsätta att driva sinrörelse så länge misskötsamheten inte har direkt samband med inkassoverksamheten. Jag föreslår därför att en möjlighet införs alt återkallaett meddelat tillstånd även i fall då tillståndshavaren missköter sig utanför inkassoverksamheten,om denna misskötsamhet ger anledning till antagande att inkassoverksamheteninte kommer att bedrivas på ett lämpligt sätt. En motsvarande möjlighet börockså finnas när verksamheten av andra skäl kan antas inte längre komma attbedrivas pä ett sakkunnigt och omdömesgillt sätt. Lagtekniskt kan dettaåstadkommas genom att det i 15 § andra stycket inkassolagen som en ny grund föråterkallelse anges alt det i övrigt inte längre finns förutsättningar förtillståndet. 3.2 Skyldighet att anmäla ändrade förhållanden Mitt förslag: Datainspektionen får rätt att i samband medsin tillsynsverksamhet meddela föreskrifter om skyldighet att anmäla ändringav förhållanden som har haft betydelse för tillståndet till inkassoverksamheten. Skäl för mitt förslag: Enligt 3 § andra stycket inkassolagenfår datainspektionen i samband med att tillstånd till inkassoverksamhet gesmeddela föreskrift om hur verksamheten skall bedrivas och om skyldighet altanmäla ändring äv förhållanden som har haft betydelse för tillståndet.Åsidosättande av föreskriven anmälningsskyldighet kan medföra straffansvarenligt 17 § 2 inkassolagen. Enligt 15 § första stycket inkassolagen har datainspektionenrätt att i sin tillsynsverksamhet meddela de föreskrifter om 1984/85:90 33 bedrivandeav inkassoverksamheten som föranleds av tillsynen. Föreskrifterna får förenasmed vite. Inspektionen har däremot inte möjlighet att i samband med sin tillsynmeddela föreskrifter om en sådan anmälningsskyldighet som nämns i 3 § andrastycket inkassolagen. ' Datainspektionen häri sin skrivelse den 22 augusti 1983till framhållit att inspektionen bör ha möjlighet altäven i sin tillsynsverksamhet meddela en tillståndshavare föreskrifter omskyldighet att till inspektionen anmäla ändring av förhållanden som har haftbetydelse för rillständet till inkassoverksamheten. Inspektionen har därförföreslagit att 15 § inkassolagen kompletteras med en bestämmelse av dettainnehåll. Vidden hearing som justiliedepartemenlet höll med företrädareför inkassobranschen och andra som har beröring med inkassoverksamhet (seavsnitt 1) framfördes inte någon erinran mot datainspektionens förslag. Enmöjlighet för datainspektionen alt meddela föreskrifter om skyldighet altanmäla ändring av vissa förhållanden torde framför allt ha betydelse när detgäller viktigare ändringar i ett inkassoförelags ledning. Som dalainspektionenhar framhållit torde det finnas behov av alt kunna meddela sädana föreskrifteräven i samband med inspektionens tillsynsverksamhet och inte enbart, som f. n.,i samband med att tillstånd ges till inkassoverksamheten. En bestämmelse omdetta bör därför tas in i 15 § första stycket inkassolagen. Liksomnär det gäller överträdelse av föreskrifter om anmälningsskyldighet sommeddelas i samband med att tillstånd till inkassoverksamhet ges böröverträdelse av föreskrifter om anmälningsskyldighet som meddelas underinspektionens tillsynsverksamhet kunna medföra straffansvar. Straffbestämmelseni 17 § 2 inkassolagen bör därför ändras i enlighet med detta. 3.3Ikraftträdande m. m. Lagändringarnabör träda i kraft . De bör kunna tillämpas även i fall dätillståndet till inkassoverksamheten har meddelats före ikraftträdandet. Ienlighet med det anförda har inom upprättals förslag till 1. lag om förbud mot yrkesmässigrådgivning i vissa fall, m.m., 2. lag om ändring irättegångsbalken, 3. lag om ändring i inkassolagen(1974:182). Prop.1984/85:90 34 Förslagen bör fogas till protokollet i detta ärende sombilaga 3. 5.1 Förslaget till lag om förbud mot yrkesmässigrådgivning i vissa fall, m.m. 1 § Med rådgivningsverksamhet avses i denna lag enverksamhet där någon yrkesmässigt går andra tillhanda med råd eller annatbiträde i juridiska eller ekonomiska angelägenheter. Paragrafen innehåller en definition av vad som i lagensmening avses med rådgivningsverksamhet. Den bestämmer därmed också lagens lill-lämpningsomrädeoch den personkrets som omfattas. Bakgrunden till förslaget har redovisats iden allmänna motiveringen (avsnitt 2.4 och 2.5). Det utmärkande för rådgivningsverksamheten är att den skallavse att gä andra tillhanda. Den skall alltså rikta sig utåt, mot allmänheten.Därmed avses i detta sammanhang inte bara fysiska utan även juridiska personersom exempelvis bolag, föreningar eller stiftelser. Rådgivningsverksamhet sombedrivs internt inom företag eller koncerner omfattas inte av lagen.Gränsdragningsproblem kan uppstå om en person är anställd av flera företag. Omall rådgivning till ett företag där vederbörande formellt är anställd anses somintern, blir det uppenbarligen alltför lätt alt kringgå tillämpningen av lagen.Normalt synes verksamheten böra betraktas som utåtriktad i vart fall ompersonen är anställd på fler än två häll. Uttrycket råd eller annat biträde omfattar även konkretaåtgärder för att omsätta ett råd i praktiken. Som typfall kan nämnasupprättande av avtal, biträde vid självdeklaration, upplysningar om gällanderätt, biträde med bolagsbildning, bokföring och valutatransaktioner. I enrevisors yrkesroll ingår främst revision av rörelser och företag. Sådanrevision kan inte karaktäriseras som rådgivningsverksamhet. I samband medrevisionsuppdrag får dock revisorn inte sällan biträda med viss rådgivning, t.ex. rörande företags bokslut och skatteplanering. Rådgivningen skall avse juridiska eller ekonomiskaangelägenheter. I första hand avses verksamhet där rådgivning i just dessaangelägenheter är det primära. Detta utesluter inte att t. ex. enfastighetsmäklare kan omfattas av lagen. Denne har nämligen en allmän rådgivningsskyldighelsom hänger nära samman med mäklarverksamheten och som kan gälla bl.a. frågor avjuridisk eller ekonomisk natur. Ett område som tangerar rådgivningsverksamhetmen som i allmänhet inte omfattas av den föreslagna lagen är yrkesmässigtbedriven inkassoverksamhet. Den rådgivning som kan förekomma i sådan verksamhetär normalt inte på samma sätt förbunden med inkassoverksamheten. Gränsfall kannaturligtvis förekomma. Prop.1984/85:90 35 Ibegreppet yrkesmässigt ligger att rådgivningen skall bedrivas som ett led inäringsverksamhet. Rådgivningen skall ske mot betalning eller annan förmän ochinte vara av obetydlig omfattning. Den rådgivning som tillhandahålls av bankeroch försäkringsbolag inbegrips, liksom olika intresseorganisationersrådgivningsverksamhet. Som exempel kan nämnas verksamheten vid bankernas notarialavdelningar,skallerädgivning i samband med tecknande av pensionsförsäkringar eller denrådgivning som ges vid lantbrukarnas driftsbyråer. Om ett styrelseuppdragingår som ett led i en mer omfattande rådgivningsverksamhet bör lagen varatillämplig. Sådan rådgivning som sker i anslutning till annan juridisk ellerekonomisk yrkesverksamhet, t. ex. avgivande av sakkunnigutlåtanden, bör docknormalt inte anses ske yrkesmässigt. Har rådgivningen skett av en slump i ettärende som har ett helt annat syfte blir lagen inte tillämplig. Inte hellersådan juridisk eller ekonomisk vägledning som utan ersättning bestås släkt och vänneromfattas av lagen. 2 § Den som i utövningen av rådgivningsverksamhet av grov oaktsamhet främjaren straffbelagd gärning, döms för vårdslös rådgivning till böter ellerfängelse i högst . Straffet får dock inte sättas högre än vad som ärföreskrivet för den gärning som främjats.-1 ringa fall skall inte dömas till Förstastycket gäller inte, om främjandet utgör medverkan till brott enligt 23 kap.brottsbalken. Det gäller inte heller, om enligt särskild föreskrift straff ejkan följa på medverkan till den gärning som har främjats. Förstastycket upptar en bestämmelse om straff för vårdslös rådgivning. Bakgrundentill bestämmelsen har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.2). Förstraffbarhet fordras att den straffvärda handlingen begåtts i rådgivningsverksamheten.Beträffande innebörden av begreppet rådgivningsverksamhet hänvisas till vad somanförts vid I §. Brottetär konstruerat som ett medverkansbrott. Vad som i olika fall skall fordras föratt en straffbelagd handling skall anses ha främjats genom rådgivningen fårdärför avgöras i pnncip på samma sätt som enligt de allmänna medverkansreglernai 23 kap. BrB. Den straffbelagda gärning som skall ha främjats genområdgivarens agerande skall ha kommit till utförande, men det fordras inte attgärningsmannen själv kan straffas. Rådgivaren kan alltså straffas även omgärningsmannen inte uppnått straff-barhetsåldern eller inte förfarit med deluppsåt som krävs för att ansvar skall inträda. Förstraff krävs vidare att oaktsamheten är grov, dvs. rådgivaren skall ha gjortsig skyldig till oaktsamhet i mer avsevärd mån. Följer en rådgivare en praxissom dittills har tillämpats av myndigheterna kan han i allmänhet inte anses haförfarit grovt oaktsamt, om denna praxis honom ovetande ändrats. Inte heller ärdet grovt oaktsamt av honom att tolka författningar 1984/85:90 36 ochanvisningar fel, om tolkningsfrågan är svår. Rådgivarens kännedom om klientensvandel och allmänna hederlighet har också betydelse för vilka krav man i detsärskilda fallet kan ställa på vad rådgivaren bör iaktta. Har rådgivaren haftett långvarigt samarbete med klienten och inte haft anledning att ifrågasättahans redlighet, måste ramarna för vad rådgivaren kan tillåta sig vara vida. Annorlundaförhåller det sig naturligtvis om rådgivaren känner till att den som sökerhans biträde är benägen att begå brott. I sådana fall är det rimligt att krävaatt rådgivaren visar betydligt större aktsamhet när del gäller möjligheten avatt hans sakkunskap kan komma attutnyttjas för brottslig verksamhet. Renaupplysningar om gällande rätt måste alhid anses tillåtna. Om emellertidrådgivaren pekar på olika möjligheter att undgå myndigheterskontroll, t. ex. genom att underlåta att lämna en myndighet föreskrivnauppgifter, måste förfarandet i allmänhet anses grovt oaktsamt, för såvitt inteuppsåtlig medverkan föreligger. Detsamma gäller givetvis om rådgivaren närmarevisar vilken betydelse falska fakturor, skenavtal och manipulationer ibokföringen kan ha i olika sammanhang. Iringa fall skall det inte dömas till ansvar. Till ringa brott hänförs i första handett främjande av en straffbelagd handling som i det särskilda fallet framstårsom bagatellartad. Det är sålunda tydligt att, om brottet är så ringa attstraff för uppsåtlig medverkan inte kunnat ådömas, första stycket inte skalltillämpas. Ansvarsfrihet bör också föreligga, om rådgivarens handlande, låtvara grovt oaktsamt, med hänsyn till omständigheterna framstår som ursäktligt. Straffetär böter eller fängelse i högst tvä år. Maximistraffet blir därmed detsamma somföreskrivs för överträdelse av ett meddelat rädgivningsförbud (8 §). Det haremellertid uttryckligen angetts i paragrafen att straffet aldrig får sältashögre än som är föreskrivet för den gärning som främjats. I annat fall skulleju straffet kunna bli strängare än för uppsåtlig medverkan till brottet. Av bestämmelsen i andrastycket följer att rådgivaren inte skall dömas för vårdslös rådgivning enligtförevarande paragraf, om han redan på grund av de allmänna reglerna i 23 kap. BrBkan dömas för medverkan till huvudmannens brott, dvs. därför alt uppsåtligmedverkan är styrkt eller därför att, vid del aktuella brottet, även oaktsammedverkan kan bestraffas. Ansvar för medverkan enligt 23 kap. BrB kan ådömasäven vid brott enligt specialstraffrätten. Kan ansvar för medverkan tillexempelvis brott enligt skattebrottslagen (1971:69) ifrågakomma, skall alltsåförsta stycket inte tillämpas. Delförekommer i specialstraffrätten att medverkansansvar är uttryckligenundantaget för viss gärning (jfr t-ex. 5 § narkotikastrafflagen). Eftersom.alltså i sådana fall uppsåtlig medverkan inte kan bestraffas, har jag ansettdet följdriktigt att från paragrafens tillämpningsområde uttryckligen undantafall där till följd av särskild föreskrift straff inte kan följa på medverkantill ett brott av det slag som det som har främjats. Prop.1984/85:90 37 Rådgivningkan tänkas förekomma genom tryckt skrift. Det kan vidare tänkas förekomma alten rådgivare i sin verksamhet främjar tillkomsten av en framställning i trycktskrift som innefattar tryckfrihetsbrott. I båda dessa fall gällertryckfrihetsförordningens regler om ansvar för tryckfrihetsbrott. a. att ansvar för medverkan till tryckfrihets-brott inte kan ifrågakomma. Annorlundaförhäller det sig om rådgivningen sker genom en skrift som mångfaldigats utanatt likväl tryckfrihetsförordningen är tillämplig (jfr 1 kap. 5 § nämndaförordning). Ett cirkulär t. ex. från en revisor till hans klienter medanvisningar i skaltebedrägligt syfte kan i så fall straffas som anstiftan tillskattebedrägeri. Föreligger inte uppsåt men väl grov oaktsamhet kanförfarandet bli straffbart som värdslös rådgivning, om någon av klienternabegått en straffbelagd handling. 3§ Förbud att utöva rådgivningsverksamhet får meddelas den som i sådanverksamhet har gjort sig skyldig till brott, som inte är ringa. 'Förbud fårmeddelas för av högst . Meddelasförbud, omfattar det även medverkan i annans rådgivningsverksamhet. Om detfinns särskilda skäl till del, får viss rådgivningsverksamhet eller medverkani sådan verksamhet undantas frän förbudet. I ett beslut om förbud fårfastställas en senare dag frän vilken förbudet skall gälla. Paragrafenanger förutsättningarna för meddelande av förbud mot rådgivningsverksamhetsamt bestämmelser om innebörden av ett meddelat förbud. Bakgrunden tillbestämmelserna har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.3 och2.5). En förutsättning förförbud är, som framgår av första stycket, all rådgivaren har gjort sig skyldigtill brott, som ej är ringa. Med att ett brott är ringa åsyftas här inte denindelning i olika svårighetsgrader som finns vid ett stort antal brott. Vad somavses är att förbud inte bör komma i fråga vid brott som vid en samladbedömning framstår som mindre allvarliga, utifrån de syften som ligger tillgrund för den här aktuella regleringen. Deförfaranden som skall kunna föranleda förbud måste ha skett irådgivningsverksamheten. Beträffande innebörden av begreppet rådgivningsverksamhethänvisas till vad som anförts vid 1 §. Handlingar som inte har samband rned vederbörandesagerande just som rådgivare skall alltså inte beaktas. Ävenom förutsättningarna för att meddela förbud är uppfyllda, är det inteobligatoriskt att så sker. Det avgörande bör vara om det finns risk för attrådgivaren gör sig skyldig till nya brott i verksamheten. Bedöms den risken somliten, bör något förbud inte meddelas. Vid riskbedömningen kan givelvisrådgivarens agerande i övrigt ha betydelse, t.ex. att han balanserat på gränsenmellan det straffria och det straffbara området i tidigare sammanhang. 1984/85:90 . Förbudfår meddelas för av högst fem är. Omständigheterna i det enskilda falletfår vara avgörande i fråga om hur vederbörande inom denna ram bör varaunderkastad förbud. Risken för upprepande liksom brottets svärhetsgrad äromständigheter som bör beaktas när tiden bestäms. Om brottet förskyllerfängelse finns det i allmänhet inte anledning attmeddela förbud än fem är. Som framgår av 6 § kan ett förbudhävas innan den ursprungligen bestämda fristen gått ut. Fråganom förbud skall i princip hållas skild från frågan om påföljdsbestämning.Detta utesluter inte att ett förbud kan, liksom andra omständigheter i ettbrottmål, beaktas när rätten bestämmer brottspåföljd. Detta följer av deallmänna grundsatser som gäller för påföljdsbestämning. Densom meddelats förbud får inte utöva rådgivningsverksamhet under den tidförbudet gäller vare sig i egen regi eller som anställd. Enligt andra stycketfår han inte heller medverka i rådgivningsverksamhet som utövas av annan. Somanförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.5) omfattar medverkan i principäven sekreterarbiträde och andra kontorsgöromål med direkt anknytning tillannans rådgivningsverksamhet. Ettförbud avses i princip när annat ej anges verka generellt, dvs. innebära hinderatt över huvud taget idka någon form av yrkesmässig rådgivningsverksamhet. Densom ålagts förbud pä grund av brott i juridisk rådgivningsverksamhet blirsålunda förhindrad även att ägna sig ål ekonomisk rådgivning. För att ettförbud inte skall få alltför drasdska återverkningar pä den enskildesmöjligheter att försörja sig har rätten emellertid getts möjlighet, att undantaviss rådgivningsverksamhet eller medverkan i sådan verksamhet från förbudet.Genom ett sådant partiellt förbud kan undantas rådgivningsverksamhet där riskenför nya brott måste anses ringa. Ibeslut om förbud skall kunna fastställas en senare dag från vilken förbudetskall gälla.