prop · G80321 · 1984-12-31 00:00:00 — Lag om ändring i lagen (1976:1090) omalkoholutandningsprov Härigenomföreskrivs att I § lagen (1976: 1090) om alkoholutandningsprov skall ha nedanangivna lydelse. Alkoholutandningsprov får företagas på den som skäligenkan misstänkas för brott som avses i 4 § lagen (1951:649) om straff för vissatrafikbrott. Detsamma gäller annat brott, vara fängelse kan följa, om provetkan ha betydelse för utredning om brottet. Alkoholutandningsprov får företagas på den som skäligenkan misstänkas för brott som avses i 4 § e/-Ier4 a § lagen (1951:649) omstraff för vissa trafikbrott. Detsamma gäller annat brott, vara fängelse kanfölja, om provet kan ha betydelse för utredning om brottet. Denna lag träder i kraft den Lagom ändring i traflkskadelagen (1975:1410) Härigenomföreskrivs att 12 och 20 §§ trafikskadelagen (1975; 1410) skall ha nedanangivna lydelse. Trafikskadeersättning medanledning av personskada kan jämkas, om den skadelidande själv uppsåtiigeneller genom grov värds-löshet har medverkat till skadan. Ersättning till föraresom har gjort sig skyldig till brott som avses i 4 § lagen (1951:649) om straffför vissa trafikbrott kan även jämkas om föraren därvid genom vårdslöshet harmedverkat till skadan. Har personskada lett till döden, kan ersättning tillefterlevande också jämkas, om den avlidne uppsåtligen har medverkat tiUdödsfallet. Trafikskadeersättning medanledning av personskada kan jämkas, om den skadelidande själv uppsåtligeneller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan. Ersättning till föraresom har gjort sig skyldig till brott som avses i 4 § eller 4a§ lagen (1951:649)om straff för vissa trafikbrott kan även jämkas om föraren därvid genomvårdslöshet har medverkat till skadan. Har personskada lett till döden, kanersättning till efterlevande också jämkas, om den avlidne uppsåtligen harmedverkat till dödsfallet. Trafikskadeersättningmed anledning av sakskada kan jämkas, om vållande på den skadelidandes sidahar medverkat tiU skadan. I fall som avses i 10 § andra stycket skall sådanmedverkan anses föreligga, om vållande i samband med förandet av det skadadefordonet eller det fordon varmed den skadade egendomen befordrades ellerbristfällighet pä fordonet har medverkat tiU skadan. Har skada för vilken trafikskadeersättningutgått vållats uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet, inträderförsäkringsanstalten intill det utgivna beloppet i den skadelidandes rätt tillskadestånd av ska-devållaren. Detsamma gäller, om skadan har vållats genomvårdslöshet av förare som har gjort sig skyldig till brott som avses i 4 §lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott. Har skada för vilkentrafikskadeersättning utgått vållats uppsåtligen eller genom grovvårdslöshet, inträder försäkringsanstalten intill det utgivna beloppet i denskadelidandes rätt till skadestånd av ska-devällaren. Detsamma gäUer, omskadan har våUats genom vårdslöshet av förare som har gjort sig skyldig tillbrott som avses i 4 § eller 4a § lagen (1951:649) om strafi"för vissatrafikbrott. Ärägare eller innehavare av järnväg eller spårväg enligt lag eller annanförfattning ansvarig för skada för vilken trafikskadeersättning har utgått, fårförsäkringsanstalten kräva ersättning åter från den ansvarige i den omfattningsom är skälig med hänsyn till grunden för ersättningsansvaret på ömse sidor ochomständigheterna i övrigt. Dennalag träder i kraft den Lag om ändring i lagen (1958:205) om förverkande avalkoholhaltiga drycker m. m. Härigenomföreskrivs att 1 § lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga dryckerm. m. skall ha nedan angivna lydelse. Alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel, vilkapåträffas hos den som gör sig skyldig till gärning som avses i 21 kap. 13eller 14 § och därvid är be-msad, så att det framgår av hansåtbörder eller tal, skola vara förverkade, om ej särskilda skäl äro däremot. om sådana drycker eller bemsningsmedel påträffas hos den som bmtit mot 4§ lagen om straff för vissa trafikbrott, 13 kap. 6 § luftfartslagen eller 325 §sjölagen eller hos någon som medföljt vid tillfället, .råframt bemsningsmedlenmå antagas hava varit avsedda även för den som begått gärningen. Medför någon i strid mot gällande bestämmelserspritdrycker, vin eller starköl vid offentlig tillställning, skola de ock varaförverkade som i första stycket sägs. Alkoholhaltiga drycker eUer andra bemsningsmedel, vilkapåträffas hos den som gör sig skyldig till gärning som avses i 21 kap. 13eller 14 § och därvid är be-msad, så att det framgår av hansåtbörder eller tal, skall vara förverkade, om det inte finns särskilda skäldäremot. Detsammagäller, om sådana drycker eller bemsningsmedel påträffas hos den som brutitmot 4 § eller 4a § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott, 13 kap. 6§luftfartslagen (1957:297) eller 325 § sjölagen (1891:35 s. I) eller hos någon som medföljt vidtillfället, om berusningsmedlen kan antas ha varit avsedda även för den sombegått gärningen. Medför någon i strid mot gällande bestämmelserspritdrycker, vin eller starköl vid offentlig tillställning, skall de ocksåvara förverkade som föreskrivs i första stycket. Denna lag träder i kraft den Senaste lydelse 1977:297. 1984/85:21 72 Utförligaredogörelser för trafiknykterhetslagstiftningens utveckling i lämnas itidigare betänkanden i ämnet (SOU 1940: 20, 1963:72 och 1970:61). Här skallendast sammanfattningsvis anmärkas följande. Under1920-talet böljade frågan om vägtrafikanters förhållande till alkohol tilldrasig särskild uppmärksamhet från statsmakterna. I 1923 årsmotorfordonsförordning intogs sålunda en bestämmelse om straffskärpning förden som med vissa fordonstyper överskred hastighetsbestämmelser och därvid varberusad. Denförsta självständiga straffbestämmelsen för trafiknykterhetsbrott tillkom år1925. 1 motorfordonsförordningen infördes dä en regel om att den som vidförande av bil, motorcykel eller traktortåg var synbarligen berörd av starkadrycker skulle straffas med böter . Om föraren dessutomhade ådagalagt grov vårdslöshet eller visat uppenbar likgiltighet för andramänniskors liv eller egendom, kunde straffet bestämmas till fängelse . Genomändringar 1930 skärptes både påverkansrekvisitetoch straffsatserna. Ändringarna innebar att en förare, som var så påverkad avstarka drycker att han kunde antas inte äga nödigt herravälde över sinahandlingar, skulle straffas med böter mellan 100 och I eller fängelse ihögst . Hade föraren också ådagalagt grov vårdslöshet eller visatuppenbar likgiltighet för andra människors liv eller egendom, kunde han dömastill fängelse i högst . År1934 flyttades reglerna om trafiknykterhetsbrott frän motorfordonsförordningentill en särskild lag om straff för vissa brott vid förande av motorfordon. nya lagen föreskrevs frihetsstraff som regelmässig påföljd. Straffet skullevara fängelse i högst ett är eller, om omständigheterna var mildrande,dagsböter, dock ej under tio. Hade föraren ådagalagt grov vårdslöshet ellervisat uppenbar likgiltighet för andra människors liv eller egendom var straffetstraffarbete eller fängelse i högst . Ipropositionen (prop. 1934:208) med förslag till reform diskuteradesfrågan om att införa ett uttryckligt förbud att tillämpa villkorlig dom vidtrafiknykterhetsbrott (prop. s. 45). Departementschefen ansåg sig inte börabiträda ett förslag härom men framhöll bl.a. att han delade uppfattningen attvillkorUg dom i regel inte lämpade sig vid brott av ifrågavarande art.Departementschefens uttalande i denna fråga föranledde ingen erinran vidriksdagsbehandlingen. Genomändringar lag (prop. 1941:159) infördes de s.k.promillebestämmelserna. De innebar att straffansvaret anknöts till alkoholkoncentrationeni förarens blod och att det straffbelagda området delades in i tvåsvårhetsgrader. För det svårare brottet, sedermera benämnt rattfylleri, skulleden straffas som vid förande av bil, motorcykel eller Prop.1984/85:21 73 traktortäg hade varit så påverkad av starka drycker, attdet kunde antas att han inte på betryggande sätt hade kunnat föra fordonet.Hade föraren en alkoholkoncentration i blodet av eller däröverskulle han anses ha varit så påverkad av starka drycker som nämnts.Straffet för detta svårare brott var fängelse i högst eller, omomständigheterna var mildrande, dagsböter, dock minst tjugofem. Det lindrigare brottet, sedermera i allmänhet benämntrattonykterhet, förelåg om det inte var styrkt att föraren var så påverkad somförutsattes för rattfylleriansvar men alkoholkoncentrationen uppgick till 0,8men inte till . Straffet för detta lindrigare brott var dagsböter,lägst tio, eller fängelse . Den särskilda straffskärpningsregeln för fall av grovvårdslöshet och uppenbar likgiltighet för andra människors liv eller egendombibehölls i princip oförändrad. Också i samband med reform diskuterades frågan omkriminal-värd i frihet vid trafiknykterhetsbrott (prop. s. 40).Departementschefen hänvisade till de uttalanden i frågan som hade gjorts år1934 och framhöll att villkorlig dom inte heller vid den lindrigare brottstypenborde förekomma, om inte särskilda skäl talade för det. Någon uttryckligbestämmelse härom ansågs inte nödvändig. Vid riksdagsbehandlingen gjordes ingenerinran mot departementschefens ståndpunkt i frågan. Genom lagstiftning är 1951 fördes bestämmelserna omtrafiknykterhetsbrott över till en ny lag, lagen (1951:649) om straff förvissa trafikbrott (trafikbrottslagen, TBL). I lagen föreskrevs dessutom ansvarsåsom för rattfylleri för förare som var så påverkad av annat berusningsmedelän starka drycker att det kunde antas att han inte på betryggande sätt hadekunnat föra fordonet. Den särskilda straffskärpningsregeln för fall av grovvårdslöshet och uppenbar likgiltighet för andra människors liv eller egendomomarbetades till en särskild straffbestämmelse om grov vårdslöshet i trafik,vars tillämplighet inte var avhängig av att föraren hade gjort sig skyldig tillbl. a. trafiknykterhetsbrott. Trafikbrottslagens bestämmelser om trafiknykterhetsbrotthar sedan är 1951 ändrats . I följande avsnitt lämnas en närmareredogörelse för gällande trafiknykterhetslagstiftning. Här bör endast nämnasnågra av de viktigare lagändringar och utredningar som har gjorts under senareår. sänktes den nedre promillegränsen vid rattonykterhetfrän 0,8 till . I samband härmed framhöll första lagutskottet (ILU1957:16) det angelägna i att trafiknykterhetslagstiftningen sågs över i desshelhet. Utskottet gjorde också vissa uttalanden till ledning för det fortsattareformarbetet. Bl.a. framhölls att det i domstolspraxis otvivelaktigt hadeutvecklats en alltför schablonmässig rättstillämpning. I sådana fall därföraren trots straffbar blodalkohoihalt inte hade uppvisat någon högre grad avpåverkan och hade genomfört körningen utan att något anmärkningsvärt hadeinträffat utmättes enligt utskottet ofta straff som inte stod i rimlig 1984/85:21 74 proportiontill straffreaktionen för andra och mera kvalificerade gärningar. Utskottetuttalade också att vid rattfylleri som förstagångsförseelse böter ochvillkorlig dom borde kunna komma i fråga i större utsträckning än vad som varfallet i dittillsvarande rättstillämpning. Efter1957 års lagstiftningsärende tillsattes en utredning för översyn avtrafiknykterhetsregleringen. Denna utredning lade fram ett betänkande(SOU 1963; 72) med förslag till ändrad lagstiftning om trafiknykterhetsbrott.Fastän betänkandet på flera punkter innehöll värdefulla uppslag, som kunde tastill vara vid det fortsatta arbetet på en trafiknykterhetsreform, ansågsförslaget som helhet inte kunna läggas till gmnd för omedelbaralagstiftningsåtgärder. Ytterligare utredning i ämnet bedömdes nödvändig. Detfortsatta utredningsarbetet anförtroddes åt den tillkalladetrafiknykterhetsbrottskommittén. I direktiven till kommittén framhölls attstraffmätningen i rattfyllerimål länge hade varit relativt schablonmässig ochonyanserad med regelmässigt ådömande av korta, ovillkorliga frihetsstraff samtatt kommittén borde ägna påföljdsproblemen särskild uppmärksamhet från deallmänna kriminalpoUtiska synpunkter som låg till gmnd för brottsbalkenspåföljdssystem. Trafiknykterhetsbrottskommitténlade fram betänkandet (SOU 1970:61) Trafiknykterhetsbrott - Förslag1970 med förslag bl. a. till lag oni ändring i trafikbrottslagen. I betänkandetföreslogs också en nyansering av påföljdsbestämningen vidtrafiknykterhetsbrott. Kommittéförslagethar i vissa frågor lett till lagstiftning av stor praktisk betydelse när detgäller bekämpningen av trafiknykterhetsbrott. Sålunda antog år 1974ett pä gmndval av kommitténs betänkande upprättat förslag till lag omförsöksverksamhet med mtinmässiga alkoholutandningsprov. Denna lag gavpolisman befogenhet att i vissa situationer rutinmässigt taalkoholutandningsprov på motorfordonsförare utan att det föreligger misstankeom trafiknykterhetsbrott redan före provtagningen. ändrades -likaledes i överensstämmelse med förslag av kommittén promillereglerna itrafikbrottslagen pä det sättet att straffansvar inträder även närpromillegränsen för rattfylleri eller rattonykterhet inte har uppnåtts undersjälva färden utan först efter dennas slut. Därmed har det s. k.tillbakaräkningsproblemet som tidigare ofta komplicerade utredningarna vidbrott av denna typ praktiskt taget försvunnit. Degoda erfarenheterna av försöken med rutinmässiga alkoholutandningsprov leddetill att lagstiftningen härom numera har permanentats genom lagen (1976:1090)om alkoholutandningsprov. Enligt denna lag får på samma sätt som gällde undertiden för försöksverksamheten rutinprov tas på motorfordonsförare vid i förvägbeordrad trafikkontroll, vid trafikolyckor och vid vissa angivnatrafiköverträdelser. I propositionen med förslag till denna lag betonadeföredragande statsrådet särskilt den från 1984/85:21 75 allmänpreventivsynpunkt primära betydelsen av en höjning av risken för upptäckt och lagföringvid trafiknykterhetsbrott. I anslutning härtill pekade föredragande statsrådetpå att erfarenheterna från försöksverksamheten med mtinmässiga utandningsprovgav stöd för uppfattningen att utandningsproven var ett effektivt hjälpmedel ikampen mot brottslighet av detta slag. Trafiknykterhetsbrottskommitténsförslag i de delar, som av olika skäl inte har lagts till grund förlagstiftning, innebar huvudsakligen följande. Brottskonstruktionen i 4 § TBLskulle fortfarande bygga pä en fast nedre promillegräns vid . Detskulle fortfarande finnas en kompletterande promiUegräns som delade detstraffbelagda området i två svårhetsgrader av brott, nämligen rattonykterhetoch rattfylleri. Kommittén föreslog dock att denna gräns sänktes frän 1,5 till1,. Avmera genomgripande betydelse var de förslag som kommittén lade fram i fråga ompåföljdsbestämningen vid trafiknykterhetsbrott. Kommittén framhöll att detallmänt ansågs förkastligt att begå trafiknykterhetsbrott och attbrottsutvecklingen relativt sett, dvs. med hänsyn till motorfordonstrafikensutveckling, syntes ha hållits under kontroll. Mot denna bakgmnd ansåg kommitténatt det inte längre var nödvändigt att i samma utsträckning som tidigareschablonmässigt använda fängelse för att markera samhällets ogillande avtrafiknykterhetsbrott. Den påföljd som i stället normalt borde komma i frågaför rattfyllerister med alkoholproblem var enligt kommittén skyddstUlsyn medföreskrift om nykterhetsvårdande behandling, i vissa fall i förening medintagning i s.k. tillsynsanstalt. För rattfyllerister utan alkoholproblemskulle enligt kommitténs mening vill-koriig dom jämte ett högt bötesstraffkunna användas i inte obetydlig utsträckning. Vidremissbehandlingen av kommitténs betänkande mottogs förslagen till ändringar i4 § TBL i stort sett gynnsamt av det stora flertalet remissinstanser, även omolika meningar kom tUl uttryck bl. a. när det gäller frågan var denkompletterande promillegränsen borde ligga. Ifråga om påföljderna uttalade det stora flertalet remissinstanser sig för borde gå ifrån den relativt schablonmässiga användningen av fängelsestraffvid rattfylleri och för ett mera nyanserat påföljdsval med ökad tillämpning avinte frihetsberövande påföljder. Opinionen var dock splittrad när det gällde ivilken omfattning och pä vilket sätt en sådan nyansering skulle ske. Mångahälsade i stort sett med tillfredsställelse de riktlinjer för påföljdsvalet somkommittén hade förordat. En del instanser, som gärna föredrog en nyansering avpåföljdsvalet, menade dock att föreskrifter om nykterhetsvårdande behandling isamband med skyddstillsyn hade en alltför repressiv karaktär och därför varolämpliga från behandlingssynpunkt. Å andra sidan befarade inte så färemissinstanser att en tillämpning av de riktlinjer för päföljdsvalet somkommittéti hade förordat kunde få en negativ effekt från allmänpreventivsynpunkt. Prop.1984/85:21 76 antingen en mera begränsad nyansering i päföljdsvaleteller ett bibehållande i stort sett iw dåvarande påföljdspraxis. Mängaremissinstanser framhöll att det individualpreventivt inriktade päföljdsval somkommittén hade förordat kunde genomföras endast med avsevärt förstärktaresurser inom kriminalvårdens frivärd och inom nykterhetsvården. Som redan framgått har trafiknykterhetsbrottskommitténsförslag i fråga om konstruktionen av 4 § TBL och om påföljdsbeslämningen vidtrafiknykterhetsbrott inte lett till lagstiftning. Det huvudsakliga skälethärför torde ha varit farhågor för att den föreslagna ändringen avpåföljdspraxis skulle leda till att trafiknykterhetslagstiftningensallmänpreventiva uppgift försvagades. I praxis har emellertid utvecklats en klar tendens tillökad nyansering i valet av påföljd för rattfylleri. harsålunda det årliga antalet domar till kriminalvård i frihet (inkl. villkorligdom) eller annan vård motsvarat av antalet domar förrattfylleri där annan påföljd än böter har tillämpats. Motsvarande siffra varunder tiden närmast före ikraftträdande endast drygt Iprocent. En redogörelse för päföljdspraxis lämnas i det följande (avsnitt2.2.3). Den infördes i trafikbrottslagen en nybestämmelse enligt vilken domstolen vid bestämmande av påföljd för bl.a.trafiknykterhetsbrott får ta hänsyn till ett beslut om körkortsåterkallelse somkan medföra hinder eller synnerlig svårighet för gärningsmannen i hans yrkes-eller näringsutövning. Bestämmelser om straffrättsligt ansvar förtrafiknykterhetsbrott finns i 4 § TBL. I lagmmmet skiljs mellan ett grövrebrott (rattfylleri) och ett lindrigare brott för vilket brottsbeteckning saknasi lagen men som i allmänhet brukar benämnas rattonykerhet. Enligt I mom. första och andra styckena inträder ansvarför rattfylleri när förare av motordrivet fordon eller spårvagn har varit såpåverkad av starka drycker eller annat berusningsmedel att det kan antas atthan inte pä betryggande sätt har kunnat föra fordonet eller spårvagnen (s. k.kliniskt rattfylleri). Tredje stycket innehåller en presumtionsregel enligtvilket den som har fört motordrivet fordon eller spårvagn efter att ha förtärtstarka drycker i sådan mängd att alkoholkoncentrationen i hans blod under ellerefter färden uppgick till eller däröver, skall anses ha varit såpåverkad av starka drycker som har sagts (s. k. promillerattfyUeri). Straffet för rattfylleri är fängelse i högst eller,om omständigheterna är mildrande, böter, dock lägst 25 dagsböter. Det lindrigare brottet rattonykterhet bygger uteslutandepå den alkohol- Prop.1984/85:21 77 koncentration som har uppmätts i förarens blod. skall sålunda den dömas som framfört motordrivet fordon eller spårvagnefter att ha förtärt starka drycker i sådan mängd att alkoholkoncentrationen ihans blod under eller efter färden uppgick till minst 0,5 men inte till 1,5promille. Straffet för rattonykterhet är dagsböter, lägst tio, eller fängelse ihögst . Rattonykterhet är emellertid subsidiärt till det svårarebrottet rattfylleri. Om det styrks att föraren har varit så påverkad av alkoholatt han inte har kunnat föra fordonet pä ett betryggande sätt, kan han alltsådömas för rattfylleri, även om alkoholkoncentrationen i blodet under ellerefter färden inte uppgick till . 1 4 § TBL har begreppet motordrivet fordon samma innebördsom i 2 § vägtrafikkungörelsen (1972:603) och avser alltså motorfordon,traktor, motorredskap och terrängmotorfordon. Från promillereglernas tillämpningsområdehar emellertid genom lagstiftning enligt 3 mom. un-dantagits förare avmotordrivet fordon, som är avsett att föras av gående. Genom ett gjort tillägg till 4 § TBL har i 4 mom.föreskrivits att bestämmelserna om rattfylleri också gäller förare avmotordrivet spårfordon på järnväg eller tunnelbana (prop. 1981/82; 204), JuU58, rskr 331). Ansvar för trafiknykterhetsbrott enligt 4 § TBL inträderoavsett pä vilken plats fordonet har förts. Något rekvisit som begränsar dessabrott till körning endast på väg finns allså inte. Ett regeringsförslag attreglerna beträffande vissa fordon skulle begränsas till att avse endast körningpå väg avslogs av (prop. 1977/78; 77, JuU 21, rskr 156). Trafikbrottslagen har inte någon definition pä begreppetförande av fordon. Det har överlämnats åt rättstillämpningen att i gränsfallavgöra om ett visst förfarande skall bedömas som förande eller inte. Försök till trafiknykterhetsbrott är inte straffbelagt.Enligt rättspraxis torde däremot de allmänna reglerna om ansvar för medverkananses tilllämpliga såväl vid rattfylleri som vid rattonykterhet. 2.2 Påföljder vid trafiknykterhetsbrott 2.2.1 Allmänt om påföljder enligt Påföljderna för brott är enligt I kap. 3 § (BrB) dels de allmänna straffen böter och fängelse samt disciplinstraff förkrigsmän, dels villkoriig dom, skyddstillsyn och överlämnande till särskildvård. Vid val av påföljd skall rätten med iakttagande vad somkrävs för att upprätthålla allmän laglydnad fästa särskilt avseende vid attpåföljden skall vara ägnad att främja den dömdes anpassning i samhället (I kap.7 § BrB). Böter ådöms i dagsböter eller direkt i pengar(penningböter) (25 kap. 1 § BrB). Dagsböternas antal är maximerat till 120.Dagsboten fastställs till belopp från tio till och med . beroende på dendömdes inkomst, förmögenhet, försöijningsskyldighet och ekonomiska förhållandeni övrigt (25 kap. 2 § BrB). 1984/85:21 78 Böterkan dessutom användas i vissa undantagssituationer, såsom när gärningsmannenvar eller handlade under inflytande av själslig abnormitet (33 kap.4 § BrB). Fängelsepå får inte understiga Qorton dagar (26 kap. I § BrB). Den som ärunder får inte dömas till fängelse om det inte finns synneriiga skäl tilldet. Den som är får dömas till fängelse bara när det avhänsyn till allmän laglydnad föreligger särskilda skäl till det (26 kap. 4 §BrB). Villkorligdom får meddelas för brott som har fängelse i straffskalan om det med hänsyntill den tilltalades karaktär och personliga förhållanden i övrigt finns gmndadanledning anta att övervakning eller annan mera ingripande åtgärd inteerfordras. Sådan dom får inte meddelas om brottets svårhet eller andraallmänpreventiva skäl hindrar det (27 kap. 1 § BrB). För den dömde gäller enprövotid av då han skall visa skötsamhet och efter förmåga söka försörjasig (27 kap. 3 och 4 §§ BrB). Skyddstillsynfår meddelas för brott som har fängelse i straffskalan om övervakning anseserforderlig och annan, mer ingripande påföljd inte är påkallad. Den som ärunder får inte dömas till skyddstillsyn om inte denna påföljd anseslämpligare än vård inom . Om det lindrigaste straffet som ärstadgat för brottet är fängelse i ett är eller däröver får skyddstUlsyn ådömasbara om det föreligger särskilda skäl därtill (28 kap. 1 § BrB). SkyddstUlsynenkan kombineras med dagsböter eller med fängelse i lägst och högst tremånader. Dagsböter kan ådömas jämte skyddstillsyn om det är påkaUat för dentilltalades tillrättaförande eller av hänsyn till allmän laglydnad. Fängelsefår ådömas jämte skyddstillsyn om det av hänsyn till allmän laglydnad prövasoundgängligen erforderligt att skyddstillsynen förenas med frihetsberövande (28kap. 2-3 §§ BrB). Skyddstillsynen fortgår under en prövotid av och skalltill en början vara förenad med övervakning (28 kap. 4-5 §§ BrB). 1982/83: 85 som regeringen förelagt föreslås ändringarnär det gäller villkorlig dom och skyddstillsyn.