prop · G80321 · 1984-12-31 00:00:00 — Det måste också i sammanhanget konstateras att en fullständignordisk rättslikhet på trafik-nykterhetslagstiftningens område trots decenniersarbete tyvärr har visat sig inte f. n. ligga inom räckhåll under överskådligtid. Med hänsyn till vad som har sagts nu bör inte heller internationellajämförelser anses utgöra något hinder mot en sänkning av den nedrepromiUegränsen. Enligtvad som under hand har inhämtats frän utredningen om alkoholutandningsprovskulle en sänkning tiU inte försvära en övergäng tillluftanalysprov som bevismedel i trafiknykterhetsmäl. Vid remissbehandlingen avMHF:s skrivelse har emellertid, som nämnts, flera remissinstanser förordat avvaktar resultatet av den pågående försöksverksamheten medalkoholutandningsprov. Det kan naturligtvis åberopas vissa skäl för detta, mennågon avgörande betydelse för frågans bedömning har utfallet avförsöksverksamheten eller utredningens arbete i övrigt dock knappast. Som fömthar berörts är det utomordentligt angeläget att en ändrad ordning beträffandevalet av påföljd vid trafiknykterhetsbrott inte uppfattas som om statsmakternaser mindre allvariigt än pä att någon kör motorfordon ialkoholpåverkat tillstånd. Tvärtom bör det klandervärda i ett sådant beteendeytterligare markeras, och det bör göras klart att framförande av motorfordon ialkoholpåverkat tillstånd över huvud taget inte accepteras. Detta talar medstyrka för att den länge diskuterade sänkningen till sker redan idetta sammanhang. Sammanfattningsvisförordas alltså med hänvisning till det anförda att det i en ny promilleregelföreskrivs straffansvar för förare av motorfordon som före körningen harförtärt alkoholdrycker i sådan mängd att alkoholkoncentrationen i hans blodunder eller efter färden uppgår till eller däröver. 6.5.2Vidgat utrymme för böter vid rattfylleri Tidigareutredningsarbete - och framför allt då trafiknykterhetskommittésförut nämnda betänkande - har visat att en mycket stor andel av depersoner som fälls till ansvar för rattfylleri kan antas ha alkoholproblem.Kommittén föreslog mot denna bakgrund en ändrad praxis enligt vilken dennormala påföljden för rattfylleri skulle bli Prop.1984/85:21 116 skyddstillsyn, kombinerad med föreskrift om skyldighet förden dömde att underkasta sig nykterhetsvårdande behandling hos socialvården. forskning har bekräftat att det blandrattfylleriklientelet finns ett mycket stort antal alkoholmissbrukare ochalkoholproblematiker. Det finns t.o.m. forskare som anser att redan detförhållandet att någon har uppnått en så hög alkoholhalt som utgören mycket stark indikation pä att det rör sig om en person med alkoholproblem.Det är mot den angivna bakgrunden självfallet av stor betydelse för möjlighetenatt minska trafiknykterhetsbrottslighetens omfattning att man söker komma tillrätta med det dolda alkoholmissbruk som det här är fråga om. Den av trafiknykterhetsbrottskommittén föreslagnaordningen synes dock av flera skäl inte kunna aktualiseras . Enpäföljdskombination av det slag som kommittén tänkte sig används visserligen ipraktiken i en inte obetydlig utsträckning både vid rattfylleri och vid andrabrott. Men en systematisk tillämpning av tvångsmässig nykterhetsvärd i så storskala som skulle bli aktuell om man därigenom radikalt vill minska antaletfängelsestraff för rattfylleri skulle otvivelaktigt vara mindre väl förenligmed principerna för den nya socialtjänstlagstiftningen. Denna innebär ju attsocialtjänstens insatser skall bygga på frivillighet, och samma principergäller för sjukvården. Även rent praktiskt skulle uppenbarligen stora svårigheterföreligga att bygga upp och genomföra specialinriktade behandlingsprogram iden skala som det skulle bli fråga om. Tanken på ett specifiktbehandlingsprogram inriktat just på trafiknykterhetsbrottslingar har fö.avvisats i olika sammanhang (se bl.a. prop. 1981/82 om riktlinjer för detframtida trafiksäkerhetsarbetet m. m. s. 67 f, , rskr 231). Vid sidan av det utrymme som naturligtvis fortfarandemåste finnas för skyddstillsyn med nykterhetsvårdande föreskrifter och föröverlämnande till värd enligt LVM torde man alltså t. v. få utgå från att debehandlings-och värdfrägor som här kommer i blickpunkten får hanteras ienlighet med de principer som gäller för i allmänhet. Som harberörts förut prövar emellertid frivårdskommittén f. n. den allmänna frågan ommöjligheterna att utforma en straffrättslig påföljd av typen kontrakts vård. Omdet visar sig möjligt att införiiva den påföljden med det svenskastraffsystemet, ligger det mycket nära till hands att anta att den kan visa siglämplig även i en del rattfyllerifall. Det är dock inte sannolikt att dettainom överskådlig tid kan ske i en omfattning som mera märkbart påverkar antaletfängelsestraff. Vad som mot den angivna bakgmnden ligger närmast tillhands är att vidga fömtsättningarna för att tillämpa bötesstraff Det straffetanses vara en i mänga sammanhang lämplig påföljd som saknar de skadeeffektersom har visat sig vara förenade med frihetsberövande straff. En aktuell utvecklinginom kriminalpolitiken är också att söka åstadkomma att tillämpningsområdetför bötesstraff ökar på fängelsestraffets bekostnad (jfr prop. 1982/ 83:93s.14). 1984/85:21 117 med de utgångspunkter som har angetts i det föregående åstadkomma enordning som erbjuder möjlighet att på en gång minska antalet fängelsestraff ochåstadkomma större enhetlighet i tillämpningen, bör i nuvarande läge denlösningen väljas att ett större utrymme än f n. skapas för tillämpning av bötersom påföljd för rattfylleri. Detta synes lämpligen kunna ske genom att fängelsei huvudsak reserveras för grova fall av trafiknykterhetsbrott. I sä fallaktualiseras frågan om en omkon-stmktion av brottsbeskrivningen i 4 § TBL. Närman överväger omkonstruktion i fråga om trafiknykterhetsbrotten bör även frågantas upp om den övre promillegränsen bör behällas. Denna gräns, som f.n. ipraktiken markerar skillnaden mellan ett lindrigare och ett svårare brott, haralltsedan promillelagstiftningen infördes i legat vid 1,5promille. Tillstöd för en lösning som innebär att man avskaffar denna promillegräns kan otvivelaktigtåberopas att varje gränsdragning mellan olika alkoholhalter pä den häraktuella nivån framstår som konstlad frän medicinsk och vetenskaplig synpunkt(jfr SOU 1970:61 s. 138). För att i enlighet med vad som fömt har förordats enlägre gräns bör ligga vid eller däromkring kan vetenskapligt stödåberopas, men när det gäller väsentligt högre alkoholhalter saknas naturligagränser mellan olika grader av påverkan och nedsatt förarförmäga. De s. k.olycksriskundersökningar som har företagits visar också att en genomsnittligolycksriskökning framträder i en progressivt stigande skala, där varjegränsdragning måste vara i viss mån godtycklig. Detär således svårt att komma ifrån att den övre promillegränsen kan framstå somirrationell. En gräns av detta slag kan vara lämplig för att markera denungefärliga nivån på den alkoholhalt som bör förutsättas för att en strängarepåföljd än böter skall ådömas. Men den lämpar sig knappast som en skarpskiljelinje mellan två olika brottstyper, av vilka den ena praktiskt tagetalltid föranleder bötesstraff och den andra normalt ett strängare straff. Dettagäller sä mycket mera som det i praktiken kan vara beroende av renatillfälligheter huruvida föraren vid blodprovstagningen har en alkoholhalt som nårupp till den aktuella gränsen eller inte. Föratt behälla gränsen talar främst intresset av enhetlighet i tillämpningen. Attsöka tillgodose det intresset på ett bättre sätt än f. n. är som förut harframgått ett huvudsyfte med de förslag som läggs fram i denna promemoria. Menden enhetlighet som uppnäs med den övre promiUegränsen som grundval kan i vissutsträckning sägas utgöra en chimär med hänsyn dels till att det som nämnts kanvara beroende av slumpen huruvida den har uppnåtts eller ej, dels till att denknappast ensam pä ett objektivt sätt ger uttryck för brottets svårhet. Det börvara möjligt att bestämma de faktorer som skall läggas till grund förbedömningen av om ett trafiknykter- 1984/85:21 118 hetsbrottär grovt eller inte på ett mera rationellt sätt än att knyta bedömningenuteslutande till en i viss mån godtyckligt vald promillegräns. Ytterligareett särskilt skäl talar för att gränsen med den funktion den har börslopas. Frän den förut nämnda utredningen om alkoholutandningsprov harinhämtats att utandningsprov bör kunna användas som rättsligabevismedel i stället för blodprov, om vissa återstående vetenskapliga test gerpositivt resultat. Detta gäller dock i huvudsak endast när fråga är om attskilja ut de förare som har en alkoholhalt pä frän dem sominte är straffbart alkoholpåverkade. Även på nivån gerutandningsproven praktiskt taget genomgående rättvisande resultat, men dessablir enligt den preliminära bedömning som utredningen har gjort dock inte isamtliga fall till den grad exakta, att det med den avgörande betydelse som denövre gränsen f. n. har skulle vara försvarligt att använda dem som bevismedeläven i det hänseendet. Detta betyder att det som utredningen f n. ser sakennära nog är en förutsättning att den övre promillegränsen slopas, om man skallkunna gå över till utandningsprov med den väsentliga effektivitetshöjning ifråga om övervakning och lagföring som detta skulle innebära. Deskäl som har anförts nu talar otvivelaktigt med viss styrka för att den övrepromillegränsen med dess nuvarande funktion slopas. Det bör dock beaktas attdetta skulle innebära en avgörande förändring av rattfylleribrottets nuvarandekonstmktion och att frågan som framgått har ett starkt samband med övergängentill utandningsprov som rättsliga bevismedel. Med hänsyn till att även deövriga förslag som aktualiseras i denna promemoria är av mycket ingripandenatur synes övervägande skäl tala för att 1,5-promillegränsen inte slopas i dennaetapp utan först i samband med de övriga lagändringar som en eventuell övergängtiU utandningsprov fömtsätter. Redan i detta sammanhang bör emellertid denändringen vidtas att gränsen inte pä samma sätt som f.n. blir ensam avgörandeför om ett trafiknykterhetsbrott skall hänföras till en grövre gärningstypeller inte. Lagstiftningen bör konstmeras så att ytterligare omständighetermåste tillkomma för att brottet skall anses som grovt. I det följande skallnärmare diskuteras vilka omständigheter som då bör komma i fråga. Somframgår av avsnitt 5 medför i , där normalstraffet för rattfylleri ärböter, det förhällandet att ett trafiknykterhetsbrott utgör återfallregelmässigt att en villkorlig eller ovillkorlig frihetsberövande påföljdådöms. Inte minst vid brottslighet av den här aktuella typen utgörotvivelaktigt återfall en omständighet som för det aUmänna rättsmedvetandet ärägnat att höja brottets straffvärde. Detta är en socialpsykologisk realitet,som det inte går att bortse från när sanktionssystemet utformas. Man kan kanskeockså uttrycka saken så att en nyordning där böter för rattfylleri får ökatutrymme knappast kommer att bli allmänt accepterad, om inte fängelse kan ådömasvid återfall. 1984/85:21 119 Uttryckerman saken i de termer som brukar användas när straffsystemet motiveras, kan enstraffskärpning vid återfall i brott av den aktuella karaktären motiverasutifrån individualpreventiva hänsynstaganden: att föraren har gjort sig skyldigtill trafiknykterhetsbrott på nytt visar att den tidigare reaktionen inte vartillräcklig. Man kan också anföra allmänpreventiva skäl som motiv: de föraresom en gäng har lagförts för trafiknykterhetsbrott bör känna till att etthärdare straff hotar dem i händelse av återfall. I modernare kriminologiskaframställningar har man i diskussionen kring hithörande frågor ofta hänvisattill rättfärdighets- och proportionalitetsidéer. Resonemanget går då ut pä attlagöverträdarens skuld blir större i och med återfallet. De tankegångar som iall korthet har redovisats här torde av flera skäl inte generellt låta sigläggas till grund för det straffrättsliga päföljdssystemet, men just vid brottav den typ som representeras av rattfylleri överensstämmer de utan tvivel medett naturligt betraktelsesätt. Menäven omständigheter av helt annat slag talar för att återfall bör leda tillsträngare påföljd än enbart böter. Som senare skall utvecklas närmare bör man iett nytt system, där böter används som påföljd i normalfallen, i huvudsakbehålla nuvarande påföljdspraxis för de grova fallen, vilket innebär att envärdinriktad påföljd ibland kan bli aktuell (t. ex. skyddstillsyn mednykterhets värdande föreskrifter). Påföljder av det slaget ådöms i praktikennormalt bara när brottet i sig bedöms förskylla fängelse. Just i de fall däföraren har dömts för trafiknykterhetsbrott kan det finnas särskildanledning att genom personundersökning och annan utredning söka fä klarlagt omdenne har uttalade alkoholproblem och förhållandena i övrigt är sådana att enindividualpreventivt motiverad påföljd bör tillämpas, något som naturligtvisliksom f. n. bör förutsätta att omständigheterna är speciella. Medhänvisning till det anförda förordas att den omständigheten av ett brott utgöråterfall i trafiknykterhetsbrott i förening med det förhållandet attpromillehalten uppgått till 1,5 skall kunna föranleda att gärningen hänförstill den grövre brottstypen. Fråganvilken betydelse det skall tillmätas att ett brott utgör återfall förtjänaremellertid uppmärksammas även när det gäller trafiknykterhetsbrott på nivånunder . Som fömt har framgått döms i dessa fall praktiskt tagetalltid till böter. Här synes rättstillämpningen vara mildare än vad somframstår som rimligt utifrån de anspråk som frän allmänpreventiva synpunkterkan ställas på påföljdssystemet. När någon har fört motordrivet fordon med enalkoholhalt som närmar sig 1,5-promillegränsen synes detta i förening med attbrottet utgör återfall i fortsättningen böra leda till att fängelse eUerdärmed jämställd icke frihetsberövande påföljd ådöms. Undantag bör göras förfall dä brottet med hänsyn till samtiiga omständigheter framstår som mindreallvarligt, vilket ofta är faUet t.ex. då gärningen har begåtts vid förande avmoped. Frågan behandlas närmare i specialmotiveringen. 1984/85:21 120 Itidigare sammanhang har nuvarande påföljdspraxis vid rattfylleri inte sällankritiserats från den utgångspunkten att fängelsestraff tillämpas oavsett ombrottet har inneburit en konkret fara eller inte. Detta kan emellertid ledatanken fel. Redan den omständigheten att en fordonsförare är alkohol-påverkad iden utsträckning som krävs för rattfylleriansvar måste ju - med hänsyn till denkunskap som vi har om hur alkoholen nedsätter omdömes-och reaktionsförmågan anses innebära att en i högsta grad konkret fara för trafikolycka föreligger.En fara av samma art kan visserligen i större eller mindre grad föreligga ocksåvid vissa andra tillstånd hos en förare, t.ex. sjukdom, utmattning ellerdepression. När det gäller alkoholpåverkan, ett normalt sett självförvållattillstånd, framstår emellertid förarens förfarande som särskilt oförsvarligt. Detsagda hindrar emellertid inte att man vid en övergång till en ny ordning låterdet bli i högre grad än f.n. avgörande för påföljdsfrågans bedömning på vadsätt faran har tagit sig uttryck i det särskilda fallet. Tvärtom ligger ettsådant synsätt nära tUl hand och del torde också ligga i linje med allmänhetenssyn på det straffvärda i beteenden av denna art liksom med 1957 årsriksdagsuttalande. Om den angivna riktlinjen för straffmätningen skulle angesgenom en allmän hänvisning i lagen till förarens körsätt, trafiksituation etc,riskerar man emellertid otvivelaktigt en ojämn rättstillämpning. En meraändamålsenlig lösning synes vara att låta det avgörande bli om föraren hargjort sig skyldig till en sådan oaktsamhet i trafikbeteendet att den, om fråganhade prövats isolerad, skulle ha varit att bedöma som vårdslöshet i trafik.Fall av detta slag skulle då bli att hänföra till den grövre gärningstypen ochregelmässigt leda till fängelsepåföljd. Hur en sådan ordning skulle kunnagenomföras lagtekniskt behandlas i det följande (avsnitt 6.6). Detskulle av två skäl kunna diskuteras om man inte borde generellt hänförasamtliga fall där en förare med eller mer i blodet saknat körkorttill den grövre brottstypen. Fördet första kan man väl anta att faran för trafikolycka i dessa situationergenomsnittligt sett är större än i övriga fall. För det andra har tanken på enövergäng till böter som normalstraff för rattfylleri i det föregående bl. a.motiverats med att den körkortsåterkallelse som följer på ett rattfylleribrotti sig utgör en mycket ingripande åtgärd. Denna kan ju inte tillgripas i defall då föraren saknar körkort. Åandra sidan måste beaktas att brottet olovlig körning kan innefatta mycketolikartade typer av gärningar. Till de mindre allvariiga fallen hör exempelvisfall då någon har framfört en s.k. trimmad moped liksom beroende påomständigheterna en olovlig körning som har ägt rum sedan 1984/85:21 121 förarenavslutat sin körkortsutbildning i trafikskola men innan uppkörning har hunnitske. Synpunktersom dessa ledde till att den tidigare nästan kategoriska bestämmelsen ombetydelsen för körkortsprövningen av en tidigare lagföring för olovlig körninginte togs upp körkortslag. Det uttalades i sammanhanget att störremöjligheter till en nyansering med hänsyn till omständigheterna i det särskildafallet borde skapas (se bl.a. prop. 1975/ 76: 155 s. 79 och 1976/77; 113 s. 47och 52). Samma synpunkter synes göra sig gällande i detta sammanhang. Närdet gäller frågan vilken betydelse som skall tillmätas det förhällandet attkörkortsåterkallelse inte kan tillgripas som sanktion i de fall som här äraktuella bör beaktas att ett trafiknykterhetsbrott i kombination med olovligkörning normalt utestänger föraren frän rätlen att få körkort. del fall naturligtvis långt ifrån alla - kan denna verkan av brottetdrabba föraren lika eller i det närmaste lika hårt som en körkortsåterkallelse. Ävenrent lagtekniska synpunkter talar mot en reglering som innebär att rattfyllerii kombination med olovlig körning mer eller mindre automatiskt skall bedömassom ett grovt brott. En skillnad föreligger här gentemot vårdslöshet i trafik.Att körningen har skett vårdslöst kan sägas vara en naturlig följd av attföraren har varit alkoholpäverkad, och som senare skall utvecklas närmare kanen ny reglering utformas på det sättet att ett grovt rattfylleribrottkonsumerar vårdslöshetsbrottet. En sådan lösning är emellertid inte lämplig närdet gäller olovlig körning, som ju är en i förhällande till rattfylleribrottetfristående gärning. Vadsom har anförts nu talar för att den omständigheten att ett rattfylleribrotthar begåtts i kombination med olovlig körning inte i sig skall behöva medföraatt rattfylleribrottet hänförs till den grövre gärningstypen. Regleringen böremellertid utformas på ett sådant sätt att domstolarna ändå far möjlighet attdöma till fängelse vid en brottskombination av detta slag i de fall brotten ibetraktande av samtliga omständigheter framstår som särskilt allvarliga. Blandde förare som lagfors för rattfyUeri förekommer ett inte oväsentligt antal medanmärkningsvärt höga promillehalter i blodet. I en vid utfördundersökning beträffande samtliga tingsrättsdomar rörande rattfylleri frånperioden 1981 har konstaterats att en sä hög andel som 45procent hade en blodalkohoihalt som uppgick till eller översteg 2 promille.Enligt en vid statens rättskemiska laboratorium redovisad sammanställning avblodanalyser som gjorts under tiden oktober 1980-september 1981 var motsvarandeandel . Idet föregående (avsnitt 6.5.3) har förordats att en alkoholhalt om 1,5 promUletillsammans med andra särskilt angivna omständigheter skall kun- 1984/85:21 122 naleda till att ett trafiknykterhetsbrott bedöms som grovt. Det skullenaturligtvis kunna hävdas att en sådan omständighet bör vara att alkoholhaltenhar varit anmärkningsvärt mycket högre än . Vill man låta denomständigheten att promillegränsen har varit speciellt hög få avgörandebetydelse för bedömningen, blir det emellertid om osäkerhet irättstillämpningen skall förebyggas ofrånkomligt att i lagtext eller motivvisinföra en ny promillegräns. Frågan uppkommer dä var denna i sä fallskulle ligga. Detsynes dock mindre välbetänkt att komplicera trafiknykterhetslagstiftningen meden tredje promillegräns, särskilt som ju redan den nuvarande 1,5promillegränsen fömtsätter en alkoholkonsumtionen som är helt oförsvarlig ochen högre, i lagstiftningen angiven gräns på ett olyckligt sätt kan vara ägnadatt förringa det allvar varmed lagstiftaren ser på en sådan konsumtion. Påsamma sätt som i det föregående har konstaterats beträffande den nuvarandeövre gränsen gäller vidare att en ny gräns med nödvändighet skuUe komma attframstå som konstlad och i viss mån godtycklig. Till detta kommer desvårigheter som en sådan lösning skulle innebära om man vill gå över tillutandningsprov som rättsliga bevismedel. Medhänsyn till vad som har anförts nu förordas inte någon konstmktion av ettgrövre brott som skulle innebära att speciellt höga promillehalter utan vidareförs dit. Självfalletär det ägnat att höja ett trafiknykterhetsbrotts straffvärde, om denföraruppgift som föraren har tagit på sig är särskilt ansvarsfull, t.ex. närfråga har varit om framförande av en skolbuss eller ett järnvägståg. Det kundedärför övervägas att låta den omständigheten att föraruppgiften har varitsärskilt ansvarsfull ingå bland de kriterier som skall beaktas särskilt vidbedömandet om ett brott skall anses vara grovt. Moten sådan lösning talar dock vissa skäl. Om man vänder pä frågeställningen,förhåller det sig ju till en början otvivelaktigt så att det i dagenstrafikmiljö är utomordentligt sällan som en föramppgift är så föga ansvarsfullatt ett trafiknykterhetsbrott av det skälet skulle framstå som mindreallvarligt. Det är i huvudsak endast helt speciella situationer - som exempelvisfärd in i ett garage - som här kommer i åtanke. En föreskrift om atttrafikuppgiftens svårhetsgrad skall beaktas vid bedömandet av om etttrafiknykterhetsbrott är grovt skulle mot den bakgmnden kunna bli svår atttillämpa och i viss mån framstå som missvisande. Till detta kommer önskemåletatt man till främjandet av enhetligheten så långt möjligt begränsar defaktorer som skall inverka på den aktuella prövningen till sådana som inte drarmed sig risker för skiftande bedömningar i praktiken. Avnu anförda skäl förordas att trafikuppgiftens svårhetsgrad inte skall vara ettsärskilt kriterium vid bedömningen av om ett trafiknykterhetsbrott skall ansesgrovt. Omständigheter av detta slag bör i stället beaktas vid 1984/85:21 123 straffmätningeninom ramen för skalan för normalfallet. Som senare skall beröras närmare börfängelse ingå i straffskalan även för normalfallet, och det kommer därmed attfinnas möjlighet att i speciella fall bestämma påföljden till fängelse, omföramppgiften har varit särskilt ansvarsfull och alkoholhalten varit hög. 6.5.9Allmän bedömning av påverkansgraden Idet föregående har fömtsätts att en grundförutsättning för att ettrattfylleribrott skall hänföras till en grövre brottstyp skall vara attförarens alkoholhalt under eller efter färden har uppgått till 1,5 promille.Uppenbart är att detsamma oberoende av alkoholhalten bör gälla, om det kanstyrkas att föraren har varit så påverkad att det kan antas att han inte på ettbetryggande sätt har kunnat framföra fordonet. En sådan ordning är nödvändigbl.a. med hänsyn till fall där blodprov - eller utandningsprov -saknas eller där analysen inte har varit användbar liksom till situationer däföraren har varit påverkad av något annat medel än alkohol. 6.6Närmare om en ny brottskonstruktion Detresonemang som har förts i föregående avsnitt leder fram till slutsatsen atttrafiknykterhetslagstiftningen i fortsättningen bör innehålla en brottstyp förnormalfallen med böter som straff i flertalet situationer samt en grövrebrottstyp med fängelse som normalstraff Som förut har framgått är avsikten atten stor del av de fall där föraren har haft en alkoholhalt i blodet som uppgåtttill eller däröver skall hänföras till normalbrottet.