prop · G803214 · 1984-12-31 00:00:00 — där resor anordnasav skollärare i samband med skolloven och där det vanligtvis rört sig om enserie affärshändelser, har ansetts som yrkesmässig och medföra sådanskyldighet. Den grupp som omfattas av lagens nuvarande formulering "eljesti förvärvssyfte" torde mot denna bakgrund väsentligen endast avse sådana anordnareav enstaka resor där ell skydds-intresse inte kan anses föreligga. Härutöver talar enligl min mening även kontrollsvårighelernaför att man bör begränsa skyldigheten alt ställa säkerhet. Verksamhet som intebedrivs yrkesmässigt marknadsförs sällan genom annonser eller på liknande sättoch är därför svår att kontrollera. Dessa kontrollsvärigheter torde i praktikenha lett till att säkerhet f. n. i flera fall inte siälls irois alt skyldighetförelegat med nuvarande lagstiftning. Detta är olyckligt ur rättspolitisksynvinkel. Jag föreslär alt säkerhet i fortsättningen skall ställas endast avden som bedriver yrkesmässig verksamhet, så att en opåkallad kriminaliseringupphävs. Detta föranleder en ändring i I S resegarantilagen och en följdändringi 14 §. 1 anslutning härtill bör, vilket också utredningen föreslagit, 1 och14 §§ ändras redaktionellt, i förenklande syfte. Prop.1984/85:214 13 3.3 Kommerskollegiets tillsyn över reseföretagensverksamhet Mitt förslag: En näringsidkare skall kunna straffas, omhan inte fullgör sin skyldighet att lill kommerskollegiel lämna de uppgifter omsin rörelse som är nödvändiga för prövning av frågan om säkerhet. En sådanskyldighet ålägger kommerskollegiet genom beslut i det enskilda fallet. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med mittförslag (betänkandet s, 261 f.). Remissinstanserna har lämnat förslaget utan erinran. Kommerskollegiets skrivelse: KK framhåller att det undersenare är skett en betydande nyetablering i resebranschen och att utvecklingeninnebär att det är omöjligt för kollegiet att pä ett tillfredsställande sällfölja alla företagares verksamhet. Detta innebär alt risken är påtaglig för attmänga i resebranschen utökar sin verksamhet utan alt kollegiet fårkännedom om del. Delta medför i sin lur alt ställda säkerheter i vissa fall ärotillräckliga. Enligt KK:s uppfattning bör reseföretagen åläggas en skyldighetatt till kollegiet anmäla ändrade förhållanden. Skälen för mitt förslag: Enligt 5 § första stycketresegarantilagen är företagare skyldig att till KK i den ordning kollegietföreskriver lämna de uppgifter om sin rörelse, som är nödvändiga för prövningav säkerheten. 1 paragrafens andra stycke ges KK möjlighet att vid viteförelägga en försumlig uppgiftsskyldig all fullgöra sin skyldighet. Med stödav bestämmelsen i första siycket kan KK ålägga företagen alt anmäla bl. a.säsongsmässiga variationer och andra förändringar i reseverksamhetensomfattning. Enligt 14 S lagen kan emellertid - bortsett från den som lämnaroriklig uppgift - endast den straffas för brott mot lagen som anordnar ellerförmedlar sällskapsresa utan att ha ställt säkerhet. Av lagens förarbeten (prop.1972: 92 s, 36) framgår att en anordnare inte kan straffas för att han. sedansäkerhet ställts, utvidgat sin verksamhet utan att underrätta KK. Kollegietskall dock kontinuerligt följa reseföretagens verksamhet och när del ärpåkallat bestämma att säkerhet skall ställas med högre belopp än tidigare,anförs del i förarbetena. I specialmotiveringen till 5 § resegarantilagen (prop,1972:92 s. 33) framhålls det att KK behöver få uppgifterna från förelagenfortlöpande för alt kunna pröva om säkerheten, med hänsyn till mer väsentligaförändringar i företagens verksamhet, bör ökas eller nedsättas. Det anförsockså att KK bör kunna förelägga en försumlig uppgiftsskyldig lämpligt vite.detta med hänsyn lill betydelsen, inte minst från allmänhetens synpunkt, av attuppgiftsskyldigheten fullgörs. t2 1984/85. 1984/85:214 14 Utredningen påtalar (s, 223) all KK haft begränsadepraktiska möjligheler all utöva någon effektiv kontroll över uppgifternasriktighet eller att följa de enskilda arrangörernas verksamhet. Jag vill framhålla att ett vitesföreläggande enligt 5 stycket förutsätter att den uppgifisskyldige inte efterkommit en anmaningatt lämna särskilt angivna uppgifter. Mot bakgrund av vad som anförts i KK:sskrivelse framstår den nuvarande viiessanklionen av uppgiflsskyldigheten somotillräcklig. Denna förutsätter ju att KK får anledning att misstänka enviss näringsidkare för att inte lämna erforderiiga uppgifter. Enligt min mening kan uppgiftsskyldigheten omfaltaanmälan om ändrade förhållanden. Något behov av en utvidgning härvidlag, vilketKK:s skrivelse synes åsyfta, föreligger därför inte. Den effektivisering av uppgiftslämnandetsom jag anser nödvändig kan i stället uppnås genom att skyldigheten att lämnauppgifter förenas med straffansvar. Härigenom träffas den uppgiftsskyldige aven sanktion vid försummelse, även om KK inte haft möjlighet all anmoda honom vidvite alt lämna uppgifter. Beträffande anmälan av ändrade förhållanden är tankenalltså den att KK för varje enskilt fall - lämpligen i samband med att säkerhetfastställs får ålägga vederbörande att lämna sådan anmälan. Ett åsidosättandeav åläggandel skall som nämnts kunna medföra straffansvar. Detta kräver attåläggandet utformas pä ett tydligt sätt och närmare anger det eller deförhållanden som avses. Det ligger i sakens natur alt åläggandet bör innehållaen tidsfrist för fullgörande av anmälningsskyldigheten, räknad från visskonkret händelse. Bestämmelsen i 5 § första stycket bör moderniseras medhänsyn till regeringsformen. I denna avses med begreppet"föreskrifter" rättsregler, som till sin natur är generella. Dä det i5 § första stycket resegarantilagen f.n, talas om all uppgifter skall lämnas iden ordning KK "föreskriver", kan uttrycket leda tanken till normgivning.Här är emellertid fråga om en rätt för KK alt i del enskilda fallet bestämmavilka uppgifter som ett förelag skall lämna samt sättet och liden för detta. Själva straffbestämmelsen bör tas in i 14 § och innebäraatt den som uppsålligen eller av oaklsamhet underlåter all lämna uppgift enligt5 § skall dömas till böter. Bestämmelsen bör kompletteras med en regel omförhållandet mellan straff och vite. Viiesföreläggandei enligt 5 ?! andrastycket nu gällande lag och den föreslagna slraffregeln kan nämligen ivissa fall bygga pä samma grund. 1 sä fall bör inte mer än en av påföljdernadömas ut, varvid vitet bör ges företräde (jfr resegaranlilagulredningensbetänkande s. 262-263). Om underlåtenheten alt fullgöra uppgiftsskyldighet enligt5 § avser dels en tidsperiod som inte omfattas av något vitesföreläggande, delsen period som omfattas av ett sådant föreläggande, kan den uppgiftsskyldigestraffas för underlätenheten men inte under densenare, dä han i stället träffas av vitet. Detta kan vara befogat i vissa fall.särskilt 1984/85:214 15 då den uppgiftsskyldige pä ett mera flagrant sätt åsidosattsitt åliggande att lämna uppgifter. 1 många fall torde det emellertid varamindre lämpligt att äuil väcks i den angivna situationen. Den uppgiftsskyldigehar kanske, när åtalet väcks, redan efterkommit viiesföreläggandei och lämnatde ertorderliga uppgifterna till KK. Det kan också vara så att den i och försig straffbara underlåtenheten inte framstår som särskilt allvarlig. Det är därförlämpligt att KK fär en möjlighet all avgöra att åtal i visst fall inte skallväckas. En bestämmelse bör tas in i rcsegarantilagen av innebörd all allmäntåtal för brott mot lagen får väckas endast efter medgivande av KK, Det saknasanledning att begränsa regelns räckvidd till endast den beskrivnasituationen. Atalsbestämmelsen bör gälla alla i resegarantilagen straffbaragärningar. I praktiken torde det för övrigt redan f, n. vara ovanligt att ätalväcks för brott mot lagen annat än efter anmälan av KK, Den nu föreslagnaregeln hindrar dock givetvis inte att anmälan om misstänkt brott mot lagen görsäven a\' annan än KK (jfr prop, 1983/84: 142 s, 44 f.). Formellt är detåklagaren som beslutar om åtal. Han är alltså inte skyldig att rätta sig efter KK:sönskemål om alt ätal skall väckas. Åtalsbestämmelsen bör las in i 14 § rcsegarantilagen. har antagit ett förslag till lag om vite(prop. 1984/85: 96, JuU 22, rskr 211. SFS 1985: 206), Lagen träder i kraft den1 . Syftet med lagen är att effektivisera vitesinstitutet. Lagenkodifierar vissa allmänna regler som tidigare gällt enligt praxis meninnehåller också flera nyheter, bl. a. att vite skall kunna föreläggas som s,k, löpande vite, Vitet utgår då i normalfallet med ett bestämt belopp för varjetidsperiod av viss längd under vilken föreläggandet inte har följts. En annannyhet är att frågor om utdömande av vite normalt skall handläggas av länsrättpå ansökan av den myndighet som har förelagt vitet. i stället för att åklagarenför talan vid allmän domstol. Den nya lagen gäller i princip alla viten somenligt lag eller annan författning fär föreläggas av myndigheter om inte annatär särskilt föreskrivet. Den omfattar alltså sädana viten som förelagts av KKmed stöd av resegarantilagen. 3.4 Kommerskollegiets beslut om säkerheter Mitt förslag: Kommerskollegiet fär förordna att kollegietsbeslut om säkerhet skall gälla . Utredningens förslag: Kollegiets beslut skall gällaomedelbart, om inte annat föreskrivs (se betänkandet s. 230-231 saml 263). Remissinstanserna: De flesta har inte berört utredningensförslag i sina yttranden. Kammarrätten i påpekar dock all ettförvaltningsbeslut vanligen inte träder i tillämpning förrän del vunnit lagakraft och Prop.1984/85:214 16 ifrågasätter om utredningen anfört tillräckliga skäl förden föreslagna regeln, som innebär rakt motsatt förhällande. Skälen för mitt förslag: Utredningen har (s. 230 f.)framhållit att det givelvis är angeläget att garantisystemel utformas så snabbi kan få fram beslut som reseföretagen har alt rätta sig efter när delgäller skyldigheten att ställa säkerhet och säkerhetens storlek. har KK ibland haft vissa svårigheter att fä in de fastställdasäkerheterna i rätt lid. Bl, a. mot denna bakgrund föreslår utredningen altkollegiets beslut skall gälla , om inte annal föreskrivs. Enligl min uppfattning kan det i vissa fall föreligga ettbehov av att KK:s beslut om säkerhet skall kunna gälla , alltså ulanhinder av att det inte vunnit laga kraft. Den situation jag tänker pä är den dänågon enligt ett tidigare beslut av KK ställt säkerhet och KK därefter genomett nytt beslut bestämt att säkerhet skall ställas med högre belopp äntidigare. Som jag tidigare nämnt (avsnitt 3.3) framgår det av förarbetena tillresegarantilagen (prop. 1972:92 s. 36) att straffbestämmelsen i 14 S inte kan lillämpasmot exempelvis en anordnare av sällskapsresa som. sedan av KK beslutad säkerhetställts, utvidgar sin verksamhet ulan all underrätta KK. För att straffbarhetskall inträda krävs all det genom ett lagakraftvunnet beslut har fastslagitsatt säkerhet skall ställas med högre belopp . I den nu angivna situationen kan en näringsidkare efterett överklagande av KK:s beslut utan risk för påföljd fortsätta sin verksamhetulan att ställa den högre säkerheten, i avvaktan på regeringensställningstagande. Inträffar i en sådan situation en större resebyråkraschskulle ett stort antal resenärer kunna bli lidande genom att de fält otillräckliggarantiersättning på grund av alt säkerheten varit för låg. Därt"ör bör KKenligt min mening i det beskrivna fallet kunna förordna att beslutet skallgälla . Av det anförda lorde framgå att jag inte anser att detfinns tillräckliga skäl för att som huvudregel låta besluten bli omedelbartgällande. Den ändring jag föreslår bör inte formellt inskränkas tillatt avse endast vissa av KK:s beslut rörande säkerhet. Del lorde emellertid ipraktiken knappast bli aktuellt alt utnyttja möjligheten annat än då det gällerbeslut att fastställa säkerhet med högre belopp . Den som anordnareller förmedlar sällskapsresa ulan alt ha ställt någon säkerhet alls färnämligen bedömas göra sig skyldig till brott mot 14 §. oavsett om KK beslutatom säkerhet eller inte. I de fall KK förordnal att ett beslut skall gällaomedelbart och delta beslut överklagas, bör regeringen ha möjlighet att beslutaatt förordnandet tills vidare inte skall gälla (inhibiiion), Beslämmelser av det innehåll jag här föreslagit bör förasin i 15 ii resegarantilagen. 3.5 Föreskrifter om verkställighet av lagen Mitl förslag: Bestämmelsen om närmare föreskrifter förtillämpningen av lagen upphävs. 1 16 S den nu gällande resegarantilagen anges all närmare föreskrifierför tillämpningen av lagen meddelas av Konungen, eller efter Konungensbemyndigande, av kommerskollegium. Av 8 kap, 13 S första stycket Iregeringsformen följer emellertid all regeringen utan särskilt bemyndigande ilag får genom förordning besluta föreskrifier om verkställighet av lag. 1tredje stycket samma paragraf sägs att regeringen får i förordning som avses iförsta stycket överiåla åt underordnad myndighei att meddela bestämmelser iämnet' Av del anförda följer att stadgandet i 16 §resegarantilagen numera är överflödigt. Paragrafen bör därför upphävas, 3.6 Vissa övriga frågor har övervägt ytleriigare ettantal frågor där jag inte funnit anledning att föreslå några ändringar. Endastpä en punkt skiljer sig min bedömning från utredningens förslag. Det gällerfrågan om en utvidgning av resegaranlilagens tillämpningsområde i vad avservissa individuella resor där jag inte finner tillräckliga skäl att genomförautredningens förslag. Vidare har frågan om resor med reguljärt flyg till rabatte-radepriser tagits upp av flera remissinsianser. De frågor som behandlats ochmotiven för att nu inte föreslå några ändringar skall här redovisasöversiktligt. Flera remissinstanser, bl. ARNoch resebranschens företrädare, har pekat på att en ny, för semesterresor alltvanligare resform inte omfattas av resegaranlilagen. Del gäller resor medreguljärt fiyg titt rabaiterade priser. Sädana resor företer för resenärernastora likheter med de individuella paketresor med ell i förväg uppgjort programsom redan omfattas av lagen. Skillnaden är endast att resenären här självsvarar för arrangemangen på uppehållsorten och att reseföretaget endasttillhandahäller transporten. Eftersom försäljare av flygbiljetter till lågprisdessutom i flera fall arrangerar och förmedlar traditionella sällskapsresorför vilka säkerhet ställts kan resenärerna ha svårt att förslå altresegarantilagens skydd inte gäller alla typer av resor. Flera remissinstanser,däribland KK, resegarantinämnden och resebranschens organisationer, har pekatpä konsumentproblem i samband med denna typ av resor. Ett flertal resenäreranges ha förlorat stora belopp därför att förskott, som inbetalats lill vissareseföretag utan att färdhandlingar lämnats ut, inte återbetalats vidreseföretagels konkurs. Frågan har inte berörts av resegarantilagutredningen. 1984/85:214 18 remissinstanserna har semesterresandet under senare är iviss utsträckning ändrat karaktär. Det ökade utbudet av flygresor till lågprishar inneburit att det reguljära flygel i större utsträckning än tidigareutnyttjas av privatresenärer för semesterresor. Del är visserligen angeläget isig att utvecklingen följs och alt den typ av reseskydd som resegaranlilagenär avsedd att ge anpassas till ändrade resformer. En utvidgning av detnuvarande garantisystemet i vad avser den typ av semesterresor med flyg somhär har berörts kan emellertid inte genomföras utan problem. Konkurrensskältorde i så fall tala för att resegaranti borde ställas för alla typer avtransporter. Detta skulle innebära en mycket omfattande utvidgning av lagenstillämpningsområde. Effekterna av en sådan utvidgning är som nämnts outreddaoch synes mycket svära alt överblicka. Därför finns det inte underlag f.n. föratt föreslå någon ändring av lagens räckvidd i detta avseende. Om utvecklingenger anledning därtill får frågan utredas närmare. Resegaranti skall enligt nuvarande regler ställas förresor till utomnordiska länder. Några företrädare för konsumentintressena harförordat en utvidgning till att avse även resor inom . a. harhänvisats lill alt resekostnaderna i dessa fall ofta uppgår lill belopp avsamma storleksordning som gäller för utomnordiska resor. Enligt min uppfattninghar dock erfarenhelerna från lagens tillämpning inte visat att det förekommitsärskilda problem med inomnordiska resor. En utvidgning av tillämpningsområdetär därför inte motiverad. Motsvarande fråga behandlades också i prop. 1972:92 (s.24). Departementschefen fann dock att tillräckliga skäl inte hade anförts förden föreslagna utvidgningen. Resegarantilagen omfattar f. n. förutom sällskapsresor igrupp även Individuella resor som marknadsförs med ett i förväg uppgjortprogram om priset innefattar förutom resekostnad, även kostnad för övernattningpå annan plats än pä färdmedlet. har föreslagit attkravet på alt övernattning skall ske pä annan plats än pä färdmedlet skallslopas. Förslaget har i och för sig lämnats utan erinran under remissbehandlingen.Från resebranschen har emellertid senare framförts att en utvidgning på delsätt som utredningen föreslagit skulle kunna snedvrida konkurrensen främst ivad avser resor med bål mellan och annal land eftersom garantikravetskulle komma att gälla resor till exempelvis men inte till Danmarkdärför att del är ett inomnordiskt land. Enligt resebranschen visar erfarenhelernafrän denna typ av resor inte på sädana problem att ett utvidgat garantikrav ärmotiverat. Enligt vad jag erfarit innebär nuvarande ordning ingapraktiska problem. Jag finner därför vid en samlad bedömning och mot bakgrundav vad som framkommit att utredningens förslag inte bör genomföras f. n.Frågan kan naturligtvis prövas på nytt om ändrade förhållanden sä kräver. Enligt nuvarande regler kan säkerhet tas i anspråk när enresa ställts in Prop.1984/85: 214 19 och när en resa påbörjats men inte slutförts. Med utgångspunkti huvudsyftet med lagstiftningen, nämligen att ge ett socialt betingat minimiskydd,har sedan i viss utsträckning överiätits ät rättstillämpningen alt avgöra ivilka konkreta situationer utbetalning ur säkerheterna kan bli aktuell. Enutvidgning av skyddet har föreslagils i en riksdagsmotion (1976/77: 122) enligtvilken det bör övervägas om inte ersättning ur garantimedlen bör kunna utgå vidreklamationer i de fall då har förklarat konsumenten berättigad till ersällningmen en sådan inte kan utgå därför all reseförelaget har inställt sinabetalningar eller försatts i konkurs. Utredningen har (betänkandet s. 210)uttalat att, eftersom ARN:s beslut endast ulgör en rekommendation till parternaom hur en tvist bör lösas, en regel av detta slag skulle innebära all nämndensbeslut i vissa fall skulle kunna genomdrivas tvångsvis. Enligt utredningensmening borde det inte komma i fräga alt genomföra en sådan ordning på reseområdel.För egen del anser jag att det saknas anledning alt ge just den nuifrågavarande kategorin av konsumenter företräde framför andra borgenärer ikonkursen. Det framstår som omotiverat att i så fall inte låta garantisystemetomfatta också de konsumenter, vilkas fordringsanspråk medgetts avreseföretaget eller fastställts genom domstols dom. En sådan ordning framståremellertid som alltför vittgående och konsekvenserna därav har inte utretts.Sammanfattningsvis finner jag alltså att en förändring av det ifrågasattaslaget inte är påkallad. Enligt nuvarande regler utgår ersättning ur resegarantin isådana fall där betalning erlagts för en resa som blir inställd eller eljestinte kommer till stånd (jfr. 6 § resegarantilagen). Ersättning för ejutnyttjade tillgodohavanden, t. ex. presentkort, har emellertid inte medgivits.Resegarantilagutredningen har framfört att det i skilda sammanhang frånkonsumenthåll anförts att säkerheterna borde få tas i anspråk även för ejutnyttjade presentkort. Utredningen avvisade emellertid en sådan utvidgning avgarantisystemet eftersom det enligt utredningens uppfattning skulle innebäraatt resenärerna ges en garanti för betalning av fordringar i allmänhet och äveni sädana fall där resor inte har ställts in. har i remissomgången framförtatt resegarantinämnden borde få utökade möjligheter alt inom det föreslagnagarantisystemets ram ge ersättning i vissa ömmande fall, l.ex. för presentkortoch tillgodohavanden. I KK:s skrivelse har vidare framförts att det synesrimligt att vissa tillgodohavanden av typ presentkort och sk, luffarkort borde omfaltasav det skydd som resegarantilagen är avsedd att ge. som yttrat sig över KK:s skrivelse, har emellertid hänvisattill att s.k. dubiösa kvitton för obetalda resor ibland dyker upp när arrangörenbefinner sig i en konkurssituation. Om ersättning ur garantin ges förpresentkort och liknande ökar enligl SRF riskerna för att okontrollerbara kortställs ut. Enligt min mening talar i och för sig konsumentintressetför alt ersättning ur garantin bör kunna medges även för tillgodohavandenavseende resa som inte närmare preciserats i lid och rum. 1984/85: 214 20 emellertid svår att genomföra med de grunder garantisystemelvilar pä. Resegarantilagen bygger på förutsättningen att en särskilt beställdresa ställs in, förklaras inte komma lill stånd eller avbryts. Del är bl. a.frän dessa tidpunkter som ansökningar om utbetalning ur säkerheten kan göras.Vidare skall storleken av de totala anspråken fastställas frändenna tidpunkt. Ett presentkort eller annat tillgodohavande är emellertid attbetrakta som en mer allmän fordran på reseföretaget. Om en resa ställs in kandet inte med säkerhet slås fast att tillgodohavandet skulle ha utnyttjats förjust den resan. Det är också oklart från vilken tidpunkt presentkortsinnehavareskulle kunna göra ansökan om utbetalning ur säkerheten. Någotutredningsunderlag finns inte på detla område. Jag finner det mot bakgrund bl.a. härav samt den kritik som framförts inte möjligt att f.n. ändraförutsättningarna för ianspräktagande av säkerhet pä denna punkt. Om nuvarandeordning skulle medföra stora olägenheter får frågan utredasnärmare. Utredningen har (s. 211) tagit upp den situationen attresenären avbe-siälli en resa. Det nuvarande garantisystemel bygger päprincipen att säkerheten skall få tas i anspråk endast i sådana fall där enresa ställts in eller avbryts. I förarbetena lill resegarantilagen (prop.1972:92 s. 33) anförs att det ligger i sakens natur, att ersättning avgarantimedel inte skall utgå, om en resenär avstår från en resa av privataskäl. bör enligl utredningen tolkas så, alt om en resenär själv, mereller mindre frivilligt, besiämmer sig för att avbeställa en resa säkerheteninte får tas i anspråk, inte ens om reseföretaget vid ett senare lillfälleställer in eller avbryter den resa som har avbeställls av resenären.Resegarantinämnden har, anförs del vidare, mot denna bakgrund beslutat attresenärer, i sädana fall som har berörts, inte kan ges ersättning ursäkerheterna. Utredningen fann inte skäl att föreslå några andra bestämmelserän vad som f. n. gäller. har i sitt remissyttrande anfört att enperson, som utnyttjat en avlalsenlig rätt att avbeställa en resa på grund avexempelvis sjukdom eller dödsfall i familjen, inte bör vara sämre ställd änövriga resenärer, om den kontrakterade resan ställts in innan återbetalning av eriagdreselikvid hunnit ske. har i sitt yttrande anfört alt del låg nära tillhands att fondmedel finge utnyttjas i motsvarande situation och i andrasärskilt ömmande fall. I sin skrivelse har KK påtalat att en resenär som, pågrund av de allmänna resevillkoren eller särskilt eriagd avgift skulle återfåttvad han erlagt riskerar att, om reseföretaget inställer betalningarna, bli heltutan ersättning. KK anför bl. a. att en arrangör genom att inte genaståterbetala vad resenärerna är berättigade till kan öka sin likviditet samtidigtsom riskerna ökar för resenärerna all dessa blir utan ersättning. Problemet harenligt KK i och för sig inte direkt att göra med resegarantilagen. Problemetbör dock åtgärdas på något sått. sätt alt skydda resenärerna - utanåsidosättande av gällande förmånsråttslagstiftning - vore att avbeställ- 1984/85:214 21