prop · G80389 · 1984-12-31 00:00:00 — Jag har föreslagit ett tillägg i arbetsmiljölagen medinnebörden att skyddskommittéerna skall verka för att arbetsanpassnings- ochrehabiliteringsverksamhet bedrivs för de anställda. Det egentliga arbetet börkunna bedrivas i partssammansatta grupper, under skyddskommitténs överinseende. Som SAF har anfört i sitt remissyttrande innebär detta att denformella rollen för arbetsmarknadsverkets funktionärer förändras. Ett stort antal remissinstanser, bl. a. AMS, SAMN. RRV, HCKoch LO har starkt betonat att arbetsmarknadsverkets insatser för olika slag av arbetshandikappade-också-i-for-tsättningen-bör-be-handlas-i-anpassriiDgs-grupperna.Jag har samma uppfattning. Som AMS har framhållit i sitt yttrande är detnödvändigt att arbetsförmedlingen aktivt deltar i anpassningsgruppernasarbete, om man skall få till stånd den nödvändiga samordningen mellanparternas anpassningsåtgärder för redan anställda och arbetsförmedlingensanställningsfrämjande insatser. Anpassningsverksamheten kommer enligt mitt förslag ifortsättningen att regleras genom två lagar, nämligen arbetsmiljölagen och främjandela- Prop.1984/85:89 65 gen.Den föreslagna ändringen i arbetsmiljölagen medför ett åliggande för parternapå arbetsstället att verka för att redan anställda omfattas avarbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet. Genom att parterna engagerasmer i sådan verksamhet kan åtgärder sättas in i ett tidigare skede. Risken för utslagningbör därigenom kunna minska. Arbetsförmedlingen kan koncentrera sina insatser päde sökande, som saknar arbete. Främjandelagen är arbetsförmedlingensinstrument för att främja nyrekrytering till arbetsställena av äldre ocharbetshandikappade arbetssökande. De här framlagda förslagen omarbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet för redan anställda innebärinte någon ändring av arbetsförmedlingens anställningsfrämjande uppgifterenligt främjandelagen. Som AMS har anfört i sitt remissyttrande ärarbetsförmedlingens främstauppgift i anpassningsgruppen atttillsammans medparterna verka för att handikappade och äldre får arbete på den öppnaarbetsmarknaden. Det ingår, som jag har framhållit,-också iarbetsförmedlingens befogenheter enligt främjandelagen att begära attarbetsgivaren överlägger med arbetsmarknadsverkets företrädare för att tryggafortsatt anställning av äldre arbetstagare och arbetstagare med nedsattarbetsförmåga. Enbetydelsefull uppgift för arbetsförmedlingen är således också att fungera somen företrädare för samhällets intresse av att äldre och handikappade inte slåsut från arbetslivet. Även om jag har ett stort förtroende för parternas viljaoch förmåga att klara ut problem som rör redan anställda finns det docktillfällen - som LO: s har framhållit - då arbetsgivareunderlåter att vidta de åtgärder som behövs för att en handikappadarbetstagare skall kunna behålla sin anställning och då heller inte arbetstagarsidankan få till stånd sådana åtgärder. I sådana fall bör, som jag har anfört,arbetsförmedlingen kunna begära överläggningar i anpassningsgruppen i syfteatt finna en lösning och, om det visar sig nödvändigt, också kunna använda debefogenheter som främjandelagen ger arbetsmarknadsverket. Överläggningarenligt främjandelagen bör således, enligt min mening, med fördel kunna tas uppi anpassningsgrupperna eller motsvarande organ. Detta innebär attarbetsmarknadsverket också i fortsättningen kan ta initiativ tillöverläggningar i gruppen. Samverkanskommitténhar föreslagit att arbetsförmedlingen alltid bör informeras i förväg omanpassningsgruppens överläggningar. Kommittén har dessutom pekat pä möjlighetenatt arbetsförmedlingens medverkan i grupperna regleras i centrala och lokalaöverenskommelser mellan parterna om anpassningsverksamheten. Enligt kommitténär detta särskilt viktigt inom den kommunala sektorn, eftersom kommunallagen tillviss del reglerar externt deltagande i partsorganen. Föregen del anser jag det angeläget att man finner former för en väl fungerandesamverkan i anpassningsgrupperna mellan partsföreträdarna ocharbetsmarknadsverkets representanter. Enligt min mening börarbetsförmedlingen genom en särskild föreskrift 5 1984/85. Prop.1984/85:89 66 tillförsäkrasrätt att delta i överläggningar om arbetsanpassnings- och rehabiliteringsåtgärderpå arbetsstället. Vid bifall till de förslag som jag lägger framavser jag att föreslå regeringen att utfärda sådana föreskrifter. mer långtgående påverkansmöjligheter än den har förnärvarande. De nuvarande anpassningsgrupperna bygger på en frivillig samverkanmellan parterna på arbetsplatsen och arbetsmarknadsverket.Arbetsmarknadsverket kan visserligen påkalla överläggningar med arbetsgivareenligt främjandelagen - exempelvis om nyanställning av äldre arbetstagare ellerarbetstagare med nedsatt arbetsförmåga - men verket har inte någon föreskrivenrätt att delta i överläggningar med partsorgan på arbetsplatserna. Genom attarbetsförmedlingen tillförsäkras en sådan rätt att delta i överiäggningar medpartsorgan som bedriver arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet bör förmedlingenfä ökade möjligheter att ta upp frågor som gäller inplacering avarbetshandikappade och äldre sökande. Enviktig uppgift för samverkanskommittén enligt dess direktiv var att finna enklarare rollfördelning och arbetsfördelning mellan skyddsorganisationen . Kommitténs förslag innebär - som AMSanför i sitt remissyttrande - att ansvaret för anpassningsåtgärder för redananställda i första hand åvilar arbetsgivaren och berörda fackligaorganisationer. Arbetsförmedlingens medverkan när det gäller redan anställdabör begränsas till sådana fall där arbetsmarknadspolitiska åtgärder bedömsvara nödvändiga för arbetstagarens fortsatta anställning. Detta innebär attarbetsförmedlingen avlastas arbete med redan anställda. kommerantalet anpassningsgrupper att öka kraftigt genom anknytningen tillskyddskommittéerna. Som flera remissinstanser framhåller innebär detta en ökadmedverkan av arbetsförmedlingen. I det svåra arbetsmarknadsläge som råderkan det finnas svårigheter för arbetsförmedlingarna att delta i en kraftigtutökad verksamhet. Mot denna bakgrund är jag inte beredd att förorda regler sominnebär en skyldighet för arbetsförmedlingen att medverka i anpassningsgrupperna.Det bör således ankomma pä arbetsmarknadsverket att avväga sitt deltagande ianpassningsverksamheten mot andra angelägna förmedlingsuppgifter. villjag dock erinra om att den nya platsförmedlingsorganisationen med särskildakontaktpersoner vid arbetsförmedlingen för de olika arbetsställena bör kunna underiättaen sådan medverkan. De partsorgan på arbetsstället som bedriveranpassningsverksamhet bör kunna bli väl fungerande fora för överläggningar ominplacering av äldre och arbetshandikappade sökande., Som SAF har anfört i sittremissyttrande kan den föreslagna organisationen för anpassnings- ochrehabiliteringsverksamheten, där partsorgan får finna de lämpligaste formernaför anpassningsarbetet, öka möjligheterna att finna arbetsuppgifter och vidtaanpassningsåtgärder även för dem, som är svårplacerade och utan arbete. Prop.1984/85:89 67 Ett ökat engagemang hos de lokala parterna bör enligt minmening kunna underlätta för arbetsförmedlingen att placera sökande med arbetshandikapp,eftersom parterna genom sitt arbete med redan anställda få ökad kunskap ocherfarenhet i anpassnings- och rehabiliteringsfrågor. Sådant kunnande är enviktig förutsättning för att man på arbetsplatsen framgångsrikt skall kunnastödja en arbetssökande som blir anställd_där_ I de frågor som gäller medverkan iarbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet på arbetsställena har jagsamrätt med chefen för . Försäkringskassornahar i lagen (1962: 381) om allmän försäkring ålagts ett rehabiliteringsansvar.De skall, i den utsträckning RFV så föreskriver och då det finns skäliganledning, undersöka om det finns skäl att vidta åtgärder som är ägnade attförkorta sjukdomstiden eller att eljest helt eller delvis förebygga eller hävanedsättning av den försäkrades arbetsförmåga. Om en sådan åtgärd behövs, skallkassan se till att den vidtas. I detta syfte har försäkringskassorna etableratsamarbete med olika rehabiliterande organ i samhället. När detgäller rehabiliteringsåtgärder för långtidssjukskrivna som har ettanställningsförhållande har RFV och AMS överenskommit att försäkringskassornai första hand skall arbeta direkt mot arbetsgivarna. Detta är självfallet enriktig utveckling. När det gäller sjijkslcriyna som har en anställning finns -med den trygghetslagstiftning som gäller - mera sällan skäl att koppla inarbetsmarknadsorganen. har lagt fram vissa förslag som rörförsäkringskassornas medverkan när det gäller enskilda arbetstagaresrehabilitering. Ocksåanpassningsgruppen eller motsvarande organ på arbetsplatsen skall, enligtkommittén, kunna ta initiativ till ett samarbete mellan arbetsstället ochförsäkringskassan genom att inbjuda utredare tillöverläggningar, när en anställd behöver anpassnings- eller rehabiliteringsåtgärder.Vidare föreslår kommittén att anpassningsgruppen skall kunna fungera somremissinstans i utredningar och att detta förslagsvis skallregleras i RFV:s kungörelse (RFFS 1979:1) om rehabiliteringsgrupper m. m. Ensjälvklar förutsättning för denna samverkan mellan kassorna ocharbetsplatserna är att den försäkrade har lämnat sitt medgivande. Kommitténsförslag i denna del har inte mötts av erinringar. Landstingsförbundetframhåller dock att arbetsgivaren bör vara remissinstans i kassornasrehabiliteringsutredningar, eftersom arbetsgivaren har det primära ansvaret föranpassningsverksamheten. Också SHIO-Familjeföretagen hänvisar tillarbetsgivarens ansvar för anpassningsåtgärderna och anser att arbetsgivarenskall ha rätt till information från , i första 1984/85:89 68 handom en anställd är sjukskriven, men dessutom om orsaken till sjukskrivningen,vilket skulle förutsätta viss ändring av sekretesslagen. Somjag har framhållit är möjligheterna att nå ett positivt resultat irehabiliteringsärenden som regel störst, om den arbetshandikappade ocksåfortsättningsvis kan beredas arbete hos den arbetsgivare hos vilken han ellerhon är anställd. Samma uppfattning har RFV framfört i sitt remissyttrande.Detta förutsätter dock i många fall att särskilda åtgärder vidtas pä arbetsplatsenför att anpassa arbetsuppgifter och arbetsmiljö. Även om denarbetshandikappades nedsatta arbetsförmåga som regel inte innebär att det finnssaklig grund för uppsägning, kan dock - som har framhållit- underlåtenhet att vidta anpassningsåtgärder på arbetsplatsen leda till attden arbetshandikappade ändå lämnar anställningen. Det är därför angeläget attförsäkringskassorna, i sin rehabiliterande verksamhet samverkar medarbetsplatserna för att skapa förutsättningar för att den sjukskrivne så snartsom möjligt skall kunna återgå i arbete. Arbetsgivaren är den som primärt haransvaret för att en sådan återgång underlättas. 1 flertalet fall torde dessarehabiliteringsärenden kunna lösas genom insatser i linjeorganisationen, dvs.av personalansvariga, arbetsledning etc. I mer komplicerade fall kan det varaskäl att överväga lämpliga åtgärder i ett partssammansatt organ, som bedriverarbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet, dvs. Också företagshälsovårdens resurser och sakkunskap kan behövautnyttjas i sådana fall. Enligtmin mening är det angeläget att försäkringskassorna kan medverka i sådananpassnings- och rehabiliteringsverksamhet som bedrivs på arbetsställena för enenskild försäkrad Sannolikt kan många problem lösas helt genom en samverkanmellan arbetsplatsen eller dess företagshälsovård och , utanatt arbetsmarknadsmyndigheterna behöver medverka. Det är särskilt angelägetatt försäkringskassorna får möjlighet att medverka i ökad utsträckning isamband med rehabiliteringsinsatser på arbetsställena. Försäkringskassansutredare bör därför tillförsäkras en rätt att delta i överläggningar medpartssammansatt organ pä arbetsstället som bedriver arbetsanpassnings- ochrehabiliteringsverksamhet även i sådana fall, dä parterna på arbetsställetinte särskilt har begärt det. Närdet gäller samverkanskommitténs förslag om att anpassningsgruppen skall utgöraremissinstans i försäkringskassornas rehabiliteringsutredningar, ser jag ingahinder för att så skall kunna ske, under förutsättning att den försäkrade hargivit sitt tillstånd. Jag anser emellertid att det bör avgöras från fall tillfall, om en sådan remiss skall göras. Det finns självfallet inte anledning attrutinmässigt remittera material och därigenom kanske försena handläggningen avärendet. Det ankommer på RFV att lämna de närmare anvisningar som kan behövas idenna fråga. Samverkanskommitténhar också föreslagit att anpassningsgruppen skall informeras om arbetsskador,som kan innebära att en arbetstagare 1984/85:89 , 69 bliri behov av anpassnings- eller rehabiliteringsåtgärder. Enligt kommitténs förslagskall sedan linjeorganisationen och anpassningsgruppen på lämpligt sätt bevakaden anställdes situation under sjukskrivning etc, för att på ett tidigt stadiumkunna pröva behovet av rehabiliteringsinsatser på arbetsplatsen för attunderlätta återgången till arbetet. När det bedöms nödvändigt bör gruppen medutgångspunkt i inträffade skadefall fästa skyddskommitténs och skyddsombudensuppmärksamhet på behovet av arbetsmiljöförbättrande åtgärder på arbetsstället. Jagdelar kommitténs uppfattning att det är angeläget att förbättra samverkanmellan försäkringskassorna och arbetsplatserna i ärenden som gällerarbetsskador. Det bör inte finnas hinder för att de som arbetar med rehabiliteringsverksamhetenfortlöpande informeras om inträffade arbetsskadefall. Det får ankomma påarbetsgivaren att bedöma när anpassningsgruppen eller motsvarande organ skallinformeras om arbetsskadefall. JagvilH-detta sammanhang också framhålla betydelsen av att företags- * hälsovårdenmedverkar vid utredningar i ärenden rörande arbetsskador. Samarbetetmellan arbetsställena och försäkringskassorna i arbetsskadeärenden kan delsgälla utredningar om en skada har uppkommit genom skadlig inverkan i arbetet,dels åtgärder för att den skadade personen skall kunna återgå till arbetet. Jaghar i det föregående uppehållit mig vid det sistnämnda slaget av åtgärder. Närdet sedan gäller bedömningen av om en skada har uppkommit genom skadliginverkan i arbetet har RFV särskilt framhållit företagshälsovårdens viktigaroll i utredningarbetet. Företagshälsovården kan ofta tillhandahållaergonomiska och tekniska beskrivningar av arbetsplatser och förse kassorna medunderlag som behövs för att bedöma frågan om skadlig inverkan i arbetet. RFVframhåller också att företagshälsovårdens läkare i många fall genom sittkunnande har bättre förutsättningar än läkare som inte känner den skadadesarbetsmiljö att förse kassorna med beslutsunderlag. a. kanföretagshälsovården spåra ev. skadliga faktorer på en arbetsplats omarbetstagare med samma arbetsuppgifter drabbas av samma typ av sjukdom. EnligtRFV kan därför en utbyggnad av företagshälsovården leda till ensäkrare bedömning av arbetsskador, främst olika sjukdomar i rörelse- och stödjeorganen. Deförslag som jag nu har_lagt_fram.syftar till att-ge-skydds verksamheten påarbetsstället och dess företagshälsovård"ett~särskilt ansvar för sådanaarbetsanpassnings- och rehabiliteringsärenden, somförutsätter en samverkanmellan parterna pä- arbetsstället.- Genom att försäkringskassorna tillförsäkrasen möjlighet att delta i verksamheten, när enskilda försäkrade är berörda, börförutsättningarna att få till stånd ett väl fungerande samarbete mellanarbetsställena och försäkringskassorna kunna öka. Detta bör kunna leda tillförbättrade rehabiliteringsresultat och säkrare bedömningar bl. a. avarbetsskadeärenden. 1984/85:89 70 2.3.8 Omplacering mellan olika arbetsgivare Det är förhållandevis ofta förekommande att enarbetstagare som har fått nedsatt arbetsförmåga blir omplacerad till andraarbetsuppgifter, som är mera lämpliga med hänsyn till arbetshandikappet och attvederbörande därigenom kan stanna kvar i anställningen och göra en fullgodarbetsinsats. Men iblandkan problemen inte lösas på arbetsplatsen. Verksamhetens art eller företagets storiekeller personalsammansättning kan vara sådan att det inte finns lämpligauppgifter att omplacera den arbetshandikappade till. Handikappet kan också varasådant att den anställde inte kan bli kvar på arbetsplatsen. Den är exempelvissvårt för en allergiker att stanna på en arbetsplats där ett visst ämne, somhan eller hon är överkänslig mot, är allmänt förekommande. Alternativettill långa upprepade sjukskrivningar i dessa fall är att den anställde försökerfå ett annat arbete. Många av arbetsförmedlingens sökande med arbetshandikapphar lämnat en tidigare arbetsplats, därför att arbetet har varit olämpligt medhänsyn till arbetshandikappet och omplaceringsmöjligheter saknats. Omskolningoch andra arbetsmarknadspolitiska åtgärder används i stor utsträckning i dessafall för att underiätta för en sökande att fä nytt arbete. har föreslagit att en företagshälsovårdscentralskall kunna medverka och pröva förutsättningarna att placera om en arbetstagaremellan företag, som är anslutna till centralen, om arbetstagaren inte kan fålämpliga arbetsuppgifter på den egna arbetsplatsen. Kommittén föreslär ocksåatt parterna avtalsvägen reglerar den enskildes anställningsskydd vid sådanaomplaceringar. Några avremissinstanserna har fört fram synpunkter på förslaget. LO och TCO framhålleratt man måste finna former som inte motverkar anställningstryggheten. SAF ochTidningarnas arbetsgivareförening tillstyrker förslaget, men påpekar attföretagshälsovården inte förfogar över anställningsbeslut hos de anslutnaföretagen. SAF anför vidare att företagshälsovårdskommittén kan behöva arbetafram former för arbetsprövning och omplacering, som beaktar turordningsregler m.m. enligt lagen om anställningsskydd. framhåller attmöjligheterna att placera om arbetstagare mellan företag är små och behöverutökas. Man måste i ökad utsträckning utnyttja de förutsättningar som lagen omanställningsskydd ger att få till stånd lokala avtalslösningar, anser förbundet,som också framhåller att företagshälsovårdens och arbetsmarknadsverketsresurser måste användas i dessa fall. SAF och Tidningarnas arbetsgivareföreninghar dock den uppfattningen att avtal om den enskildes anställningsskydd vidomplacering mellan företag inte behövs. I likhet med anser jag att manalltid i första hand bör pröva möjligheterna att omplacera eller vidta andraanpassningsåtgärder där den arbetshandikappade är anställd. 1984/85:89 71 skall prövas är också klart uttalat i prop. (1973:129) medförslag till lag om anställningsskydd m.m. (s. 126). Den nyaanställningsskyddslagen (1982:80) innebär inte någon förändring härvidlag. Samverkanskommitténhar pekat pä en möjlighet att finna lösningar, när problemen inte kan lösas påden anställdes egen arbetsplats. Ur samhällets synpunkt är det angeläget att utslagningav människor från arbetslivet kan förhindras. De arbetsmarknadspolitiska stödenför arbetshandikappade kan också i stor utsträckning användas i detta syfte.Samverkanskommitténs förslag om omplacering mellan företag genomföretagshälsovårdscentralernas medverkan förutsätter en frivillig samverkanmellan de berörda arbetsgivarna. De som vill pröva denna möjlighet bör kunnaöverenskomma om de närmare formerna för hur en arbetsprövning eller omplaceringskall genomföras. Som jag har nämnt har LO och TCO påtalat att denberörde arbetstagaren får ett sämre anställningsskydd om han eller honomplaceras till en annan arbetsplats. LO: s framhåller att detförsämrade anställningsskyddet inte enbart hänför sig till tillgodoräknande avanställningstid. Arbetstagaren kan enligt LO: s bli utan arbetebåde på den gamla arbetsplatsen och på den nya. Detta kan inträffa om denanställde inte beviljas ledighet från den gamla arbetsplatsen och om den nyaarbetsplatsen inte är beredd att låta vederbörande stanna efterrehabiliteringsperiodens slut. LO föreslår därför lagstiftning om rätt tillledighet från den gamla arbetsplatsen i dessa fall. Samverkanskommitténhar föreslagit att bl. a. frågor som rör den enskildes anställningstrygghetskall regleras genom avtal mellan parterna. Som jag har anfört förutsätteromplaceringsverksamhet mellan företag en frivillig samverkan mellan de berördaarbetsställena. Frågor om den enskildes anställningsskydd bör kunna lösasgenom överenskommelser mellan de berörda arbetsgivarna och arbetstagarnasfackliga organisationer. Enligt min bedömning bör det även vara möjligt attavtalsvägen lösa frågor om den enskildes rätt till ledighet vid rehabiliteringsom är förlagd till annan arbetsplats eller ev. rätt att återgå till dentidigare anställningen om en tillsvidareanställning inte kommer till stånd påden nya arbetsplatsen. Ett ytterligare skäl att reglera hithörande frågor genomavtal mellan parterna är att förhållandena är mycket varierande på olika delarav arbetsmarknaden. 2.3.9 Sjukpenning vid rehabilitering på arbetsplatsen I de frågor som gäller sjukpenning i samband medrehabilitering på arbetsplatsen har jag samrått med chefen försocialdepartementet. har föreslagit att arbetstagare skallkunna behålla sin sjukpenning om han eller hon efter en längre tidssjukskrivning behöver arbetsanpassnings- eller rehabiliteringsätgärder påarbetsstället och själv önskar sådana åtgärder. Prop.1984/85:89 72 kunnautgå under högst . Arbetsgivaren bör svara för att en rehabili-teringsplanläggs upp för den enskilde. Planen bör ha utarbetats eller förordats avföretagshälsovården i samverkan med den anställde och anpassningsgruppen ellermotsvarande organ. Företagshälsovården och personalpolitiska organ skallaktivt verka för att den sjukskrivne skall kunna återgåtill reguljärt arbete. Försäkringskasseförbundetframhåller att kassorna har samarbetat medarbetsmarknadsmyndigheterna i samtliga fall, således även vid rehabiliteringoch arbetsanpassning som gällt personer med anställning. förekommer detatt kassorna använder sig av möjligheten att utge sjukpenning i de fall enanställd behöver träning i s.k. reell miljö på arbetsplatsen.Samverkanskommitténs förslag innebär således inte något principiellt nytt.Förbundet framhåller också att man uppnått goda resultat i sådana fall. Förbundetanser däremot att kommitténs förslag som gräns för tid medsjukpenning i dessa fall är onödig och inte i överensstämmelse med tankarna omen flexibel rehabiliteringsverksamhet. RFVfinner kommitténs förslag om socialförsäkringens medverkan vid rehabiliteringoch anpassning intressanta och att de bör kunna leda till förbättringar irehabiliteringsarbetet. Frågan bör dock, enligt RFV, bli föremål förytterligare överväganden i lämplig form. Det kan t. ex. befaras att ettgenomförande av kommitténs förslag om sjukpenning vid rehabilitering i reellmiljö pä arbetsstället kan innebära att sjukpenning betalas till anställda isådana fall där arbetsgivaren nu betalar lön. Somjag inledningsvis har anfört anser jag i likhet med RFV, att förutsättningarnaför ett positivt resultat av rehabiliteringsinsatserna är störst om enarbetshandikappad arbetstagare kan fortsätta där han eller hon är anställd.Arbetshandikappade, som av olika skäl föriorar en anställning möter storasvårigheter att fä ett nytt arbete. Betydande arbetsmarknadspolitiska insatserbehövs ofta för att vederbörande ånyo skall fä ett fotfäste pä arbetsmarknaden.Det är därtor av stor betydelse både för den enskilde och för samhället attkraftfulla insatser görs för att underiätta för den arbetshandikappade attbehålla anställningen. De förslag som jag har lagt fram i det föregående syftartill att få till stånd sådana insatser. Enligtmin mening bör förfaringssättet med sjukpenning under rehabilitering påarbetsplatsen kunna komma till användning i större omfattning än f. n. Genomatt arbetstagaren får sjukpenning behöver han eller hon inte mötas av krav påviss prestationsförmåga från arbetsgivare och arbetskamrater.Rehabiliteringsåtgärder på arbetsplatsen syftar till att vederbörande skallkunna återuppta reguljärt arbete.