prop · G803178 · 1984-12-31 00:00:00 — Tingsrätts beslut under rättegången att t.ex. avvisa enförsvarare går genast i verkställighet (30 kap. 12 § RB). Enligt 49 kap. 4 § förstastycket 1 RB skall ett sådani beslut överklagas särskilt genom besvär.Anledningen härtill är atl den som är missnöjd med beslutet har ett starkiintresse av att få det omprövat . Talan mot ett beslut avdetta slag förutsätter enligt 4 § andra stycket att den som vill föra talan motbeslutet anmäler missnöje. Detta skall ske genast, om beslutet meddelats vidsammanträde för förhandling, och annars inom från det att han ellerhon fick del av beslutet. Anmäls missnöje, har rätten möjlighet att, om särskildaskäl föreligger, förordna att målet skall vila i avvaktan på utgången av denmissnöjdes talan (II §). Omifrågavarande beslut i stället meddelas i samband med dom eller slutligtbeslut, skall särskild talan föras genom besvär men utan att missnöje anmäls (5§). Tingsrätts beslut att inte avvisa en försvarare är däremotinte upptaget bland undantagsbestämmelserna i 4 och 5 §§. Följaktligen kan lalanmot ett beslut i en sådan fråga endast föras i samband med talan mot dom ellerslutligt beslut (jfr 49 kap. 8 § RB). 1 fråga om beslut, som meddelas av hovrätt, gäller ihuvudsak samma regler som i fråga om tingsrätts avgöranden. slutligt beslutkan i regel överklagas (54 kap. 2 § RB), medan i fråga om beslut underrättegången huvudregeln är. att fullföljd får ske endast i samband med talan moldom eller slutligt beslut (54 kap. 4 § RB). Även undantagen från sislnämndahuvudregel är i slort sett desamma som beträffande tingsrätts beslut (54 kap. 3§ RB). I RB regleras inte frågan vem som skall anses behörig atlöverklaga ett beslut (jfr 52 kap. I § och 56 kap. I § RB). Prop.1984/85:178 40 givetvis normall parterna i ett mål eller ärende.Därutöver kan besvärsrätl tillkomma även andra som träffas av beslutetsrättsföljder. Vanligtvis torde det inle vara svårt att konstatera mot vem ettbeslut i första hand riktar sig, men frågan kan ibland vara tveksam. 3.3 Rättsfall från högsta domstolen beträffande åklagarestalerätt I etl beslut (NJA 1983 s. 200) har högstadomstolen (HD) prövat frågan om åklagarens ställning vid lägre rätts prövningav fråga om återkallande av förordnande som ofTentlig försvarare. I det akluella fallet prövade lingsrälten på yrkande avåklagaren och på av denne angivna grunder frågan om entledigande av enoffentlig försvarare för den tilltalade i mäl om grovt narkotikabrott.Tingsrätten återkallade på anförda skäl förordnandet för en advokat att varaoffentlig försvarare för den tilltalade. Såväl den senare som advokatenbesvärade sig över tingsrättens beslut. Hovrätten beslöt atl förordnandet föradvokaten som offentlig försvarare alltjäml skulle gälla. RÅ överklagadebeslutet till HD. HD konstaterade att det inte finns någon uttryckliglagbestämmelse som ger åklagaren talerätt beträffande val av offentligförsvarare, och att frågan inte heller har besvarats i motiven. I de flestasituationer, anförde HD, skulle en talerätt för åklagaren praktiskt sett varautan betydelse på grund av de begränsningar som gäller i möjligheterna alt förasärskild lalan mot beslut under rättegängen. Frågan om vem som skall biträdaden misstänkte i egenskap av offenllig försvarare är, menade HD, i princip attse som en angelägenhet mellan den misstänkte, den föreslagne eller utseddeförsvararen och rätten. HD fann inte att valet av offentlig försvarare kundeanses pä det viset röra åklagaren i dennes egenskap av part i brottmålet atthan också ägde en självständig rätt att föra talan i denna fråga. Vadbeträffade förutsättningarna för atl låta allmänna ändamåls- ochlämplighetshänsyn bli vägledande för ställningstagandet, fann HD inte de skälav undantagskaraktär som kunde anföras för alt åklagaren i det ifrågavarandefallet skulle medges ställning av part vara tillräckligt vägande. HD ansåg sigsåledes inte kunna ta upp den av RÅ förda lalan till prövning. Tvä justilieråd var skiljaktiga och fann övervägande skältala för att en åklagare, i varje fall när han tagit initiativ till prövninginför rätta av frågan om entledigande av en försvarare, borde ges ställning avpart och därigenom få rätt att fullfölja talan mol avgörande som går honomemot. I skrivelsen till regeringen har RÅ anfört bl. har genom beslut avvisatriksåklagarens lalan i fråga om återkallande av förordnande som offentligförsvarare. - De fall varom nu är fräga måsle visserligen anses vara sällsyntaundan- Prop.1984/85:178 41 tagsfall men innefattar i allmänhet viktiga principfrågor.Del är därför ett starki samhälleligt intresse atl det allmänna i ärenden av dellaslag har en företrädare. Som högsta domslolen anförl finns det inte någonuttrycklig lagbestämmelse som ger åklagaren talerätt beträffande val avoffentlig försvarare. Högsla domstolens majoritet har vidare uttalat att en talerättför åklagaren i försvararfrågor skulle av motparten kunna uppfattas som enförskjutning med avseende pä parternas inbördes ställning i processen. Även omjag närmast vill ansluta mig lill minoritetens pä främsl lämplighels- ochändamålsöverväganden grundade uppfallning om åklagarens talerätt anserjagmajoritetens uttalande peka på ett problem av den arten att jag ej i förstahand vill föra fram förslaget om en talerätt för åklagaren i försvararfrågor. Molbakgrund av vad jag nu anförl bör i stället samhällets föreirädare stä uianför brotlmäletmen äga förtrogenhet med de frågor av såväl rättslig som praktisknatur, vilka uppkommer i de nu aktuella situationerna. Justitiekanslernhar i och även i stadgarna för , vilka sladgarfastställs av regeringen, tillagts betydande tillsynsfunktioner och talerättvad gäller ledamöierna av samfundet och deras verksamhet. Det framstår därförsom naturligt att då en offentlig försvarares agerande i brottmålet ifrågasättsoch rätten meddelat beslut i fräga om hans entledigande, justitiekanslerntilläggs rält att i förekommande fall föra det allmännas talan i högre rätt. mån det är lämpligt bör justitiekanslern kunna uppdra åt åklagare attutföra hans lalan. Mitt förslag: JK ges räll att överklaga beslut som röravvisande av försvarare. Vidare införs möjlighet att föra särskild talan motbeslut att inte avvisa ombud, biträde eller försvarare. RÅ:s förslag: Överensstämmer i princip med mitt förslag,utom så till vida att RÅ föreslår atl JK skall kunna uppdra åt åklagare attutföra hans talan. Remissinstanserna: I princip tillstyrks förslaget ellerlämnas del utan erinran. anser att redan gällande rätt medgerJK talerätt i berört hänseende. , ochSveriges domareförbund anser att JK inte bör ges rätt att delegera sin talerätttill åklagare. och påpekar atl likartadespörsmål kan uppkomma när del gäller entledigande av bilräde enligträttshjälpslagen. Skälen för mitt förslag: Till offenllig försvarare skall iprincip advokat förordnas. Med den höga standard som advokatkåren har, blir delendast i sällsynta undantagsfall aktuellt med ett ingripande för atl skiljanågon från elt uppdrag som offentlig försvarare. När fråga ändock väcks om altentlediga en offenllig försvarare på grund av att denne inte uppfyller kravenpå redbarhet och lämplighel, aklualiseras i regel principiellt bety- Prop.1984/85:178 42 delsefulla frågor om en försvarares befogenheter ochskyldigheter. Jag anser därför atl det allmänna har ett intresse av att sädanafrågor kan föras under högre rätts prövning. Detta gäller även i den situalionsom var aktuell i det lidigare nämnda rättsfallet, nämligen dä den domstol somhar prövat frågan inte funnit anledning atl entlediga försvararen. Det hillills sagda har lagit sikte på offentligaförsvarare. När det gäller privata försvarare är det allmännas intresse av attkunna bevaka uppkommande frågor om avvisande av en person som försvararekanske inte lika starka, bl. a. därför att en privat försvarare inte ärgaranterad ersättning av statsmedel och inte har samma befogenheter som enoffentlig att verka under förundersökningen (jfr 21 kap. 9 § RB). Det är naturiigtvisändå viktigt atl en privat försvarare fullgör sin uppgift på etttillfredsställande sätl. Om det allmänna ges talerätt i fråga om äterkallelse avförordnanden som offentlig försvarare talar principiella skäl för atl lalerältenfår omfatta även frågor om avvisande av privata försvarare. Del är viktigt att en talerätt för del allmänna inteuppfattas som en förskjutning av åklagarens och den tilltalades inbördes slällningi processen. Talerätten bör därför enligt min mening inte tilläggas åklagareni målet. Som RÅ har anfört ligger emellertid en fullföljdsrätt för JK i linjemed den tillsyn som denne har över advokatväsendet (jfr 8 kap. 6 § RB).Eftersom de flesta försvarare, vare sig de är offentliga eller privata, äradvokater är det naturligt att talerätten tilläggs JK. Det finns som jag serdet inte något principiellt hinder mot att en sädan talerätt för JK får omfallaäven fall då försvararen inte är advokat. Av nyssnämnda skäl bör JK emellerlid inte, såsom RÅ harföreslagit, ges rätt atl delegera sin talerätt till åklagaren, i praklikenåklagaren i målet. Enligt uppfattning har JK i den situationsom var akluell i HD-avgörandet redan nu rätl att fullfölja talan molbeslutet. Denna uppfattning grundas på att rätten till offentlig försvarare ären form av rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1972:429). Enligt 49 a § i denlagen får talan mot beslut i fråga om rättshjälp föras, förutom av enskildpart, av samt av annan myndighet som regeringen bestämmer. Medstöd av nämnda lagrum har JK i 3 § förordningen (1975: 1345) med instruktionför justitiekanslern (ändrad senast 1983:972) tillagts möjlighet att övertauppgift att föra talan mot beslut i fråga om rättshjälp. I 35 § rättshjälpslagen hänvisas emellertid till desärskilda bestämmelser som gäller i fråga om offenllig försvarare. Del kandärför ifrågasättas om någon fullföljdsrätt för JK verkligen föreligger medstöd av rättshjälpslagen (jfr NJA 1982 s. 112). Oklarheten på den punkten bör ialla händelser undanröjas genom en uttrycklig beslämmelse. Sammanfattningsvis förordar jag alltså att JK nu ges enuttrycklig rätt att fullfölja talan mot beslut varigenom ett yrkande omavvisande av en försvarare har lämnats utan bifall. Av principiella skäl börtalerätten omfatta också fall då domstolen har beslutat att avvisa enförsvarare. 1984/85:178 43 somhar sagts nu bör gälla även i fråga om beslut som rör äterkallelse av förordnandeav offentlig försvarare. Som framgår av deltidigare anförda reglerar RB över huvud laget inte frågan vem som har lalerälli fråga om olika beslut. Att i RB införa bestämmelser om talerätt för JK i nuavsedda fall skulle alltså innebära ett avsleg från nuvarande systematik.Frågan bör emellertid med hänsyn till 11 kap. 4 § regeringsformen regleras ilag. Det skulle kunna övervägas att föra in en bestämmelse i ämnet i lagen(1975; 1339) om justitiekanslerns lillsyn. Mot en sådan reglering talaremellertid att den berörda lagen endast avser den offentliga verksamheten. Jaganser därför att en bestämmelse om JK; s talerätt bör tas upp i en särskildlag. Jag har tidigare nämnt attnuvarande bestämmelser i inte ger möjlighet att föra särskild talan motbeslut under rättegången att inte avvisa en försvarare. Detsamma gäller i frågaom beslut att inte avvisa ett ombud eller biträde (jfr 49 kap. 4 § försia styckel1 RB som anses ta sikte också på beslut om ålerkallelse av förordnande av ofTentligförsvarare). För att fullföljdsrätten skall få någon betydelse med avseende pådet mål där frågan aktualiseras är det nödvändigt att möjlighet öppnas tillsärskild talan. Mot den angivna bakgrundenföreslår jag, att fullföljdsreglerna i 49 kap. 4 § RB kompletleras med enbestämmelse som ger möjlighet till särskild talan mot beslut under rättegångeni nu avsedda fall. Till följd av hänvisningen i 49 kap. 5 § till 4 § blirsärskild talan möjlig även när beslutet meddelats i samband med dom ellerslutligt beslut. Genom hänvisningen i 54 kap. 3 § RB till bl.a. 49 kap. 4 och 5§§ möjliggörs särskild talan mot hovrättens beslut i motsvarande fall. För att JK skall kunnautöva sin talerätt måste JK givetvis få del av domstolens beslut. Det fårdärvid närmast anses ankomma på åklagaren i målel att anmäla frågan för JK, omåklagaren anser att beslutet bör överklagas. Någon särskild bestämmelse häromtorde inte behövas. Fråganär då om det för rätten att överklaga beslut under rättegången i nu avseddafall bör krävas att den som vill överklaga beslutet anmäler missnöje. Meningen med gällanderegler om missnöjesanmälan är att på ett tidigt stadium skapa underiag fördomstolens ställningstagande till målets fortsatta handläggning. Anmälsmissnöje, kan målet förklaras vilande i avvaktan pä uigången av klagandenstalan. Att införamissnöjesanmälan som förutsättning för talerätt i dessa frågor innebär vissakomplikationer för en sådan laleberältigad som inte är närvarande vidförhandling i målet. Visserligen kan rättens beslut att låta t.ex. enförsvarare fortsätta sitt uppdrag trots att dennes lämplighet för uppdragetifrågasatts inte för den enskilde anses så ingripande som i det fall rätten återkallarförordnandet. Detta talar i och för sig för atl klagorälten för det allmännasdel ej görs beroende av missnöjesanmälan (jfr lagrådets yltran- 1984/85:178 44 de,s. 507 i prop. 1978/79:90). Å andra sidan är det givetvis önskvärt att rättenså snart som möjligt får reda på om nägon avser alt överklaga ett beslut underrättegången, om utgången av klagan kan ha betydelse för den fortsattahandläggningen. Jaganser därför atl etl krav på missnöjesanmälan bör gälla även i nu avsedda fall.Eftersom någon laleberältigad representant för del allmänna som regel inte ärnärvarande vid rättegången, bör missnöje kunna anmälas senare än vid beslutstillfälleläven när beslutet har meddelats vid sammanträde för förhandling. Jagförordar all i 49 kap. 4 § förs in ett nytt Iredje slycke med beslämmelser somger en myndighet rätt atl anmäla missnöje mot beslut som meddelals vidsammanträde för förhandling senast för beslutet.Förutsättningarna för att tiden skall få utsträckas bör vara dels att myndighelenenligt lag eller förordnande med stöd av lag är behörig att överklaga beslutet,dels alt myndigheten inte är företrädd vid det sammanträde då beslutetmeddelades. Somnämnts tidigare får det såviit gäller beslut varigenom en framställning omavvisande av en försvarare har lämnats utan bifall, anses ankomma på den somhar aktualiserat frågan, dvs. i allmänhet åklagaren, att anmäla saken för JK.Om JK då anser att saken bör föras vidare, får han anmäla missnöje och vidbehov hemställa om vilandeförklaring. Det skulle kunna övervägas att införa beslämmelsersom ger rätten befogenhet att självmant eller på begäran av åklagaren förordnaom vilandeförklaring redan i samband med beslutet. Jag anser emellertidövervägande skäl tala för att JK:s ställningstagande inte bör föregripas. Detfinns ingenting som hindrar all åklagaren redan innan frågan väckts omavvisande av en försvarare, lar upp saken med JK så att ställningstagandetfrån dennes sida kan ske snabbt. Denordning som jag nu föreslär innebär att även andra myndigheter som enligt lageller förordnande med stöd av lag - i förordning eller eft särskilt beslut -har behörighet att överklaga beslut som avses i 49 kap. 4 § andra stycket RBfår möjlighet att föra särskild talan mot beslutet. Detta gäller l.ex. domstolsverketenligt 49 a § rällshjälpslagen och JK enligt nämnda paragraf och 3 § andrastycket förordningen (1977:1345) med instruktion för JK i dess lydelse enligtSFS 1979:950. Jagföreslår att de förordade lagändringarna samt den nya lagen om behörighet för justitiekanslernatt överklaga vissa beslut enligt träder i kraft den 1 juli1985. I överensstämmelse med allmänna processrältsliga principer blir den nyalagstiftningen beträfTande handläggningen av eko-mål tillämplig även i frågaom brott som har begåtts före ikraftträdandel. 1984/85:178 45 Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättatsförslag till 1. lag om ändring irättegångsbalken, 2. lag om ändring iskattebrottslagen (1971:69), 3. lag om ändring i lagen (1976:600) om offentlig anslällning samt 4. lag om behörighet för justitiekanslernatt överklaga vissa beslut enligt . Detunder 2 angivna förslaget har upprättats i samråd med chefen för finansdepartementetoch det under 3 angivna förslaget i samråd med chefen för . Förslagenbör fogas till protokollet i detla ärende som bilaga 6. 6.1Förslaget till lag om ändring i Iparagrafens försia slycke föreslås att vissa av regeringen utsedda tingsrätterfår behörighet att handlägga särskilt kvalificerade eko-mål även ulanfor derasordinarie domkretsar. Regeln innefallar ocksä en presumiion för alt dekvalificerade eko-mälen skall handläggas vid dessa tingsrätter, men den innebärinte att övriga tingsrätter formellt förlorar den behörighet de f n. har i frägaom dessa mål. Denya reglerna gäller endast mål vari allmänt åtal förs. Det ankommer pååklagaren alt i samband med att åtalet skall väckas bedöma om målet är av denbeskaffenheten att det bör handläggas av en särskilt utsedd tings-' rätt. Somframhållits i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.2) är det främst denomständigheten att målet kan antas kräva att ekonomisk eller skatterättsligexpertis medverkar (se 1 kap. 8 §) som motiverar att det stäms in lill ensärskilt utsedd tingsrätt. Åklagarenskall vid sin bedömning av frågan om lämplig domstol ta hänsyn framför allt tillmålets svårighetsgrad. Därvid bör beaktas såväl rättsfrågorna och deföretagsekonomiska och redovisningstekniska frågorna som omfattningen avmuntlig och skriftlig bevisning, tidsåtgång m. m. Man får utgå från att det ipraktiken oftast är i mål som handläggs inom den nya regionala åklagarorganisationeneller hos den likaledes nybildade statsåklagarmyndigheten för speciella målsom det kan bli aktuellt att överväga frågan om handläggning vid en särskiltutsedd tingsrätt. Det finns emellertid inget hinder mot att även. mål vari åtalväcks av åklagare på en lokal åklagarmyndighet som hör under enregionåklagarmyndighet blir föremål för sådan handläggning. Jag ulgårfrån att riksåklagaren kommer att ge åklagarna närmare rekommendationer ifråga om de omständigheler som främst bör vägas in vid åklagarnas bedömning av forumfrägan. 1984/85:178 46 Närdet gäller överflyttning av mäl mellan en vanlig tingsrätt och en särskiltutsedd tingsrätt eller omvänl gäller vanliga regler. Tingsrätten får alltså pååklagarens begäran överflytta målet om det föreligger synnerliga skäl (19 kap.7 § RB). Som jag nämnt i den allmänna motiveringen bör denna regel varatillräcklig för att i praktiken lösa t. ex. den situationen att ett mål harkommit atl stämmas in till en vanlig tingsrätt men det sedermera visar sig altexpertmedverkan skulle behövas. Somframgår av andra meningen i första stycket kommer regeringen att meddelabestämmelser om de särskilt utsedda tingsrätternas domkretsar i fråga om dekvalificerade eko-målen. Detta medför att tingsrätterna inom de sålundafastställda domkretsarna har behörighet att handlägga mål i den män det följerav reglerna i 19 kap. RB. Behörighetenför de särskilt utsedda tingsrätterna avses omfatta även frågor som uppkommerinnan åtal väckts, t.ex. frägor om häktning eller andra tvångsmedel eller omförordnande av offentlig försvarare (jfr 19 kap. 12 § RB). Självfallel böråklagaren ta upp sådana frägor vid den tingsrätt där han kan förutse att åtaletkommer alt väckas. Iandra stycket föreslås en regel, enligt vilken en särskilt utsedd tingsrätt gesmöjlighet att i mål som inte tillhör den ordinarie domkretsen låta nämndemänfrån en annan behörig tingsrätt ingå i rätten. Regeln är avsedd att medverkatill att domstolen trots koncentrationsregeln i första stycket kan upprätthållaen lokal förankring. Meningen är att den särskilt utsedda tingsrätten skallkunna låna in nämndemän från den tingsrätt, till vars domkrets målet närmasthar anknytning. Det är dock inte nödvändigt atl sådana nämndemän ingår, ulanrätlen bör i varje enskilt fall göra en prövning av om målel är av denkaraktären att det är av särskilt värde med en lokal förankring av aktuelltslag bland nämndemännen. 1 kap. 8 § Paragrafenupptar bestämmelser för tingsrätternas del om medverkan av ekonomisk ochskatterättslig expertis vid handläggning av brottmål. Det är endasl detingsrätter som enligt 7 § särskilt utsetts av regeringen att handläggakvalificerade eko-mål som har möjlighet alt anlita experter. Förslaget harbehandlats i avsnitt 2.2 i den allmänna motiveringen. Aförsta slyckel med dess hänvisning till 7 § följeratt det är ett krav för attdomstolen skall få anlita experthjälp att det rör sig om elt särskilt krävandebrottmål där bedömningen av ekonomiska eller skatterältsliga förhållanden harväsentlig betydelse. Som påpekats i den allmänna motiveringen torde kravet påbehov av expertkunskap vid prövningen av målet komma atl slyra expertmedverkani huvudsak lill de kvalificerade målen inom de grupper som eko-kommissionenavsett med sitt förslag, nämligen mål om gäidenärsbrott, skattebrott ochvalutabrott. Ikravet på att det skall finnas behov av särskild fackkunskap ligger att detmåste antas vara till klar fördel för rättens möjligheter att bedöma Prop.1984/85:178 47 processmaierialet att man har hjälp av ekonomisk ellerskatterättslig expertis. Vad experten skall bidra med är - som framhållits iden allmänna motiveringen - inte färdiga åsikter i relevanta ekonomiska eller skatterältsligafrågor som övriga ledamöter okritiski gör till sina, utan en allmän hjälp förledamöterna att kunna självständigt analysera dessa frågor. Det är emellertidsvårt all på förhand ställa upp några enkla riktlinjer för när behov avexpertmedverkan inom rätten skall anses föreligga. När del gäller medverkan av en ekonomisk expert är detnaturligtvis främsl de ekonomiska frågornas komplexitet som bör vara avgörande.Men även omfattningen av det ekonomiska materialet kommer in i bilden.Vinsterna med experthjälp blir självklart större, ju mer material av detta slagsom rätten har att tillgodogöra sig. Medverkan av skatterättslig expertis är i försia hand tänklför skattebrottmål. I sådana mäl kan, som också utvecklats i den allmännamotiveringen, behov av skallerällslig expertis länkas föreligga dels när mangenom expertmedverkan kan få ett bättre underlag för ett ställningstagandetill frågan om vilandeförklaring av ett skattebroilmål i avvaktan på utgångenav en därtill anknuten skatteprocess och dels när de skatterältsliga frågornai övrigt är av sådan omfattning och beskaffenhet atl del framsiår som processekonomisktmotiverat att en särskild skattejuridisk expert medverkar. Medverkan av skatterättslig expertis är dock praktiskttänkbar även i andra mål än skattebrottmål. Som eko-kommissionen påpekat kandet nämligen förekomma svåra skattefrågor i t. ex. mål om gäidenärsbrott. Vid prövningen av behovet av expertmedverkan måste rättenalltid ha i åtanke möjlighelen all som ett alternativ till expertmedverkansjälv förordna en sakkunnig enligt 40 kap. RB. Riktpunkten bör därvidlag somtidigare sagts vara au sakkunnigaliernativet bör väljas dels så snart det meraär fräga om att tillföra processmaierial än alt bedöma elt redan befintligt sädantoch dels om behovel av hjälp vid bedömningen hänför sig till en sä liten del avmålet att det framsiår som processekonomiskt överflödigt atl låta en expertdelta i hela rättegången (se vidare i det följande). Förhåller del sig däremolså att parterna har åberopat sakkunnigbevisning i ekonomiska eller skatterältsligafrågor kan detta vara ett tecken på att målet är så svårl att experthjälp inomrätten behövs. Rätlen bör även kunna hämta ledning för sin bedömning avbehovet av expertmedverkan av vad parterna anför i frågan. Delta gäller somrättegångsutredningen påpekar särskilt i fråga om medverkan av en ekonomiskexpert. Det kan vara lämpligt att åklagaren i samband med stämningsansökananger om han anser att det finns behov av expertmedverkan.