prop · G80321 · 1984-12-31 00:00:00 — 1 promemorian sägs att det skall stå klartatt gärningsmannen inte har låtit sig rätta av en tidigare påföljd för att hanvid återfall skall kunna dömas för grovt brott (sid. 120). Resonemanget synesåterspegla en väl optimistisk tro på just domens individualpreventiva verkan.Redan ett avslöjat rattfylleribrott och samhällets reaktion på detta medförundersökning och eventuellt interimistisk återkallelse av körkortet börtillmätas sådan betydelse att ett återfall bör kunna bedömas som grovt brottockså innan dom föreligger för det tidigare brottet. har inte något att erinra emot att detinförs en ny brottstyp, benämnd grovt rattfylleri med fängelse som påföljd.Eftersom varit gränsvärde i den nuvarandelagstiftningen mellan lindrigare och svårare brott får det anses lämpligt attdetta värde, jämsides med ett allmänt påverkansrekvisit, används också i dennya lagen. 1 och för sig reses inte några invändningar mot att återfall ochvårdslöshet i trafik är sådana försvårande omständigheter, som kan utgöraförutsättning för att grovt brott skall vara för handen. Möjligen kunde detfinnas fog för att låta återfall vara grund för grovt rattfylleri även om 1,5promille inte uppnåtts vid den senare körningen. I promemorian har man dock medskärpa uttalat att - i motsats till vad som vanligen är fallet -fängelseskall vara den normala påföljder vid upprepat brott när alkoholkoncentrationennärmat sig . ifrågasätter dock om inte andrabeteenden av lika eller än mera straffvärt slag än de som förslaget upptarborde föras in under brottsrubriceringen. Exempelvis gäller detta grov olovlig körning,särskilt ansvarsfull föraruppgift och höggradiga berusningstillständ.Visserligen kan det invändas, att fängelse skall vara den normala påföljden idessa fall även om brottet inte rubriceras som grovt. Det är viktigt attbeteckningen grovt rattfylleri kommer att användas för fall, som verkligenframstår som utpräglat klandervärda. Det kan synas svårförklarligt inte minstför allmänheten att en förare, som haft och gjort sig skyldigtill vårdslöshet i trafik kan dömas för grovt rattfylleri under det attförslagsvis en skolskjutsförare, som haft i blodet och trots starkberusning lyckats genomföra körningen utan större anmärkning, döms förrattfylleri. Om ytterligare kriterier infördes under grovt rattfylleri skullenaturligtvis, som framhållits i promemorian, prövningen bli något merakomplicerad. Under all förhållanden skall ju inte grovt brott anses föreliggaom inte brottet med beaktande av samtliga omständigheter är att anse somsärskilt allvarligt. Häri ligger att även vid återfall och vårdslöshet i trafiken bedömning måste göras frän fall till fall. Denna bedömning torde emellertidinte i avgörande grad vara svårare att Prop.1984/85:21 197 göraän motsvarande prövning om rattfylleri i kombination med grov olovlig, särskiltansvarsfull föraruppgift och utpräglat höggradig berusning skall utgöra grovtbrott. Beträffande höögradig påverkan kan dock bevisläget vara något svårarenu när läkarundersökning normalt inte företas vid ren alkoholbemsning.Omständigheterna kring gripandet är dock oftast sådana, att det klart framgårom föraren varit höggradigt alkoholpäverkad. Vid fall av misstänkt berusning avannat än alkohol genomförs läkarundersökning, varigenom en tillräckUgt tillförlitiigbedömning av påverkansgraden får anses föreligga. Förslagetsinnebörd att vårdslöshet i trafik skall anses konsumeras vid grovt rattfylleriär inte invändningsfri. Några övervägande skäl för att införa en sådan regelför ett enstaka trafikbrott synes inte finnas. Påföljdsvalet kan ändå görasutifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Utredningenom alkoholutandningsprov som bevismedel vid trafiknykterhetsbrott Utredningenifrågasätter om det ine vore en bättre lösning att bestämmelsen om grovtrattfylleri konstmeras på det sätt som nämns i promemorian på sidan 121. Dåskulle ett trafiknykterhetsbrott som med hänsyn till samtliga omständigheter ärsärskilt allvarligt bedömas som grovt rattfylleri och bestraffas med fängelse.Vid bedömandet av om brottet är grovt skulle särskilt beaktas om det utgöråterfall eller är förenat med vårdslöshet i trafik eller om det eljestinneburit allvarlig trafikfara. En sådan konstmktion utesluter alltså inte attdomstolen bedömer brottet som grovt med hänsyn till andra omständigheter än demsom exemplifieras i lagtexten. Meden sådan brottskonstmktion är det inte heller nödvändigt att behålla 1,5 "/oo-gränseni lagstiftningen. Som framhålls i promemorian finns det också tungt vägandeinvändningar mot denna gräns. Ett slopande av 1.5 "/oo-gränsen skullevisserligen i någon mån motverka den eftersträvade enhetligheten vidpåföljdsbestämningen, men genom lämpligt avvägda motivuttalanden bör detenligt utredningens mening vara möjligt att styra rättsutvecklingen också pådetta område. I promemorian har man uppenbariigen inte heller tänkt sig att1,5 "/oo-nivån skall vara avgörande för frågan om fängelse eller böteräven om den har västentlig betydelse för brottsmbriceringen. Som ett exempel påfall där fängelse bör komma i fråga vid normalbrottet rattfylleri nämns ipromemorian att den misstänkte har återfallit i trafiknykterhetsbrott och blodalkoholhaltenunderstiger men närmar sig l,5"/oo- Enligt utredningens mening gör sigsamma synpunkter gällande vid påföljdsvalet då en förare - utan att det ärfråga om återfall -fömtom att ha färdats värdslöst i trafikbrottslagens meninghar en hög blodalkohoihalt som dock ligger under l,5"/oo-nivån. Utredningenanser dessa brott vara så allvariiga att det är rimligare att de bedöms somgrovt brott och bestraffas med fängelse. 1984/85:21 198 Förbundetvill framhålla att den lagtekniska lösning som presenteras -och som radikaltskiljer sig frän vad som är bmkligt - inte kan godtas. Det bör inte komma ifråga att domstolen efter att ha konstaterat att samtliga i paragrafen angivna rekvisitför grovt brott föreligger uttalar, att brottet inte är att anse "somsärskilt allvarligt". Väljer man konstmktionen med ett normalbrott, somskall förskylla böter, och ett grovt brott, på vilket skall följa fängelse, börlagstiftaren på sedvanligt sätt ange vilka omständigheter som normahkonstituerar brottets grovhet. Ipromemorian anförs att man avstått från en sådan lösning av det skälet att denskulle leda till ojämnhet i rättstUlämpningen. Farhågor härför torde emellertidvara överdrivna och borde, om de är befogade, leda till vittgående ändringar ihela strafflagstiftningen. Såsom konstateras i promemorian har emellertidrelativt snabbt utbildats en fast praxis rörande vad som skall utgöra mildrandeomständigheter vid rattfylleribrott. Det finns ingen anledning att anta att säinte skulle ske när det gäller grovt rattfylleri. Svårigheterna att få tillstånd en enhetiigthet i rättstiUämpningen hänför sig väsentligen till frågorsom rör påföljdsvalet, där de faktorer som skall beaktas oftast är mänga flerän vid bedömningen av om ett brott är grovt eller ej. JUSEKställer sig avvisande tiU den i promemorian föreslagna benämningen "grovtrattfylleri" och konstmktionen härav. Förslaget innebär att ett urlagstiftarens synvinkel särskilt allvarligt trafiknykterhetsbrott normaltkommer att föranleda ett fängelsestraff, som ligger nära nog i botten påstraffskalan. Rattfylleri anses i sig vara ett allvarligt brott och blir intemer aUvarligt genom att det kallas grovt rattfylleri. Benämningen"grovt" bör enligt JUSEKs uppfattning förbehållas gärningar, som harett betydligt högre straffminimum än fängelse i . Enligtpromemorian skall grovt rattfylleri bli benämning på de gärningar, där förarenhaft en alkoholkoncentration i blodet på lägst och dessutomtidigare dömts för rattfylleri eller i samband med körningen gjort sig skyldigtill vårdslöshet i trafik. finner, pä nedan anförda skäl, den föreslagna konstmktionenolämplig. Vadförst gäller frågan om återfall i brott framstår det som främmande för svensklagstiftning att i lagtext ange att ett brott, som utgör återfall, av dennaanledning skall bedömas som grovt och därför medföra ett strängare straff äneljest. Frågor om återfall har beträffande grövre brott fått sin reglering i 26kapitlet . Vad angår övriga brott, ger gällande lagstiftningutrymme för att inom den tillämpbara straffskalan döma till strängare straffvid återfall. Så sker till exempel regelmässigt vid olovlig körning och i vissmän även vid trafiknykterhetsbrott. Det finns även anledning att observera, attden föreslagna konstmktionen inte omfattar de Prop.1984/85:21 199 fall, dä någon skall dömas för flera rattfylleribrottsamtidigt. Detta innebär till exempel, att den som under en längre tidundandragit sig delgivning av stämning i ett rattfyllerimål och görsig skyldig till nya sådana brott inte regelmässigt riskerar strängare straffän böter. Promemorieförslaget är vidare otillfredsställande på så sätt, attdet ger utrymme för visst godtyckte, när det gäller att avgöra om en tidigarerattfylleridom, med hänsyn till den tid som förflutit, skall anses äterfallsgmndandeeller inte. Vad sedan gäller de fall där föraren gjort sig skyldigtill vårdslöshet i trafik, blir denna gärning visserligen föremål förpolisutredning, men leder mer sällan till åtal, eftersom oaktsamheten iallmänhet anses ingå i rattfylleribrottet. Endast i grövre fall bmkarvårdslösheten medföra åtal. Den föreslagna ordningen kommer i praktikeninnebära att vittnen måste höras och annan bevisning förebringas, för attstyrka att rattfylleribrottet skall bedömas som grovt eller inte. Detta kommeratt medföra en avsevärt ökad arbetsbelastning för rättsväsendet och detta viden tidpunkt, då dess resurser är utomordentligt ansträngda. För grovt rattfylleri skall, enligt promemorian, likvälinte dömas, om inte gärningen med beaktande av samtliga omständigheter är attanse som särskilt allvarlig. Förslaget ger i denna del utrymme för godtycke ochkan leda till stora skillnader i rättstillämpningen; skillnader som kan bliavsevärt större än de som enligt promemorian påstås föreligga . Promemorians förslag om rattfylleri och grovt rattfylleribör, enligt JUSEKs mening, icke i någon del resultera i lagstiftning. Konstruktionen av brottet med en konstaterad eller presumeradolämplighet som gmndförutsättning och som ytterligare förutsättningar antingenåterfaU i brott eller visad trafikfarlighet kan godtagas. Att endast återfallefter dom på rattfylleri skall göra bestämmelsen tillämplig är dock enligtföreningens mening ej tillrådligt. Som skäl för ståndpunkten att endast avdömt rattfylleriskall vara äterfallsgmndande anges, att den som inte bättrat sig efter det handöms för rattfyUeri förtjänar att därefter bedömas efter en strängare bestämmelse.För honom skall normalpäföljden bli fängelse. Resonemanget är rimligt. Attendast den som tidigare dömts för rattfylleri, skall bedömas strängare ärsvårbegripligt. Den skapar orättvisa. Polisingripandet vid misstanke omrattfylleri med sina speciella moment, alkotest, läkarundersökning ochblodprovstagning, borde utgöra varning och föranleda bättring. Därtill kommeratt den misstänkte berövas sitt körkort. Detta skall i princip omhändertas.Körkortsomhändertagandet är för flertalet rattfyllerimiss-tänkta ingripande ochuppfattas i allmänhet som mer påtagligt och hårdare än den dom på böter, somsenare meddelas. Det finns ingen anledning att tUlmäta en mellankommande domsärskild betydelse vid bedömningen av ett återfaUsbrott. Det är inte säovanligt, att en person med alkohol- och 1984/85:21 200 måhändaandra problem ertappas med ett flertal rattfyllerier . Hanblir vid varje särskilt tillfälle föremål för de åtgärder, som beskrivitsovan. I varje fall efter det första ingripandet har han klart för sig vilkakonsekvenser hans handlande får. Skillnaden för honom mellan återfall efter endom och återfall utan sådan är ingen eller obetydlig. Återfall bör därför -vare sig vederbörande dömts eller ej - kunna grunda ansvarenligt den strängare bestämmelsen. Om inte, blir det närmast fråga omtillfälligheter om dom skall ges enligt 4 a § för enkelt rattfylleri med bötersom normalstraff eller enligt 4 a § för grovt rattfylleri med fängelse som normalpäföljd.Det blir ytterst beroende av de rättsvårdande myndighetemas handläggningstidereller till och med av den misstänktes egna, kanske taktiska åtgärder. Det måstenämligen kunna inträffa situationer, då han kan undgå ansvar för grovt brottgenom att se till att en dom, som annars skulle kvalificera ett senare brott,inte vinner laga kraft. Ipromemorian understryks den självklara vikten av enhetlighet i rätts-tilllämpningen4 a §:s första del, där de fall explicit angivits, då rattfylleribrottet skallbli grovt, främjar enhetlighet. Utformningen av §;s sista stycke torde, däremotmotverka strävandet efter enhetlighet. Det kan befaras att undantagsstadgandetdär blir huvudregel och domstolen, som vill tillämpa det, behöver inte ens -som det utformats - ange grunden därför. Den kan nöja sig med att ange, attomständigheterna inte är sådana att rattfylleriet skall anses som grovt.Bestämmelsen kan exempelvis ges innehållet att för grovt brott skall inte dömasom omständigheterna i det speciella fallet är mildrande. Föreningenser ingen anledning att införa en gradindelning av rattfylleri. Om sä ändåskulle ske, har föreningen följande synpunkter på utformningen av brottetgrovt rattfylleri. Föreningentillstyrker de föreslagna gmndrekvisiten för grovt rattfylleri - att förarenantingen haft alkoholhalt i blodet eller att föraren påandra grunder kan bedömas ha varit så påverkad att det kan antas att han intepå betryggande sätt kunnat föra fordonet - samt att domstolen skall gesmöjlighet underlåta att kvalificera brottet som grovt, även om någon av desärskilt försvårande omständigheterna som nämns som alternativa rekvisit utövergrundrekvisitet föreligger. När det gäller de två alternativa rekvisiten villföreningen anföra följande. Föreningen delar uppfattningen att återfall normaltbör medföra att brottet anses som grovt. Om förflutit eller omförandet exempelvis gällt moped kan ju brottet bedömas som normalfall med stödav sista stycket. Föreningen ställer sig tveksam till förslaget att brott somär kombinerat med värdslös-het i trafik skall medföra att rattfylleribrottetbedöms som grovt - bortsett från att föreningen, som tidigare anförts, anseratt alla fall, där föraren haft 1984/85:21 201 enpromillehalt överstigande 1,5 normalt bör leda till fängelse. Vårdslöshet itrafik är ofta en följd av att föraren är rattfull. Det är skälet till attåklagare ofta underlåter att kombinera ett åtal för rattfylleri med ettåtal för vårdslöshet i trafik, såvitt inte vårdslösheten framstår som allvarligoch fristående från rattfylleriet. Erfarenhetsmässigt saknar trafikovarsamhetenbetydelse med hänsyn till påföljden i sådana fall. Ofta underiåter polismyndighetenatt inleda förundersökning för vårdslöshet i trafik. Ett genomförande avförslaget skulle exempelvis få följande konsekvenser. En blodalkohoihalt av2,utan andra komplikationer skulle bedömas som rattfylleri, medanen blodalkohoihalt av samt en mindre dikeskörning ellerrattonykterhet för ett par är sedan (0,) skulle bedömas som grovtrattfylleri. Enligt föreningens uppfattning ligger straffvärdet i nu aktuellasituationer i att föraren över huvud taget ger sig ut i trafiken med en promillehaltöverstigande och därmed utgör en allvarlig trafikfara. Det är oftaen tillfällighet om föraren till följd av att han är påverkad råkar köra idiket eller köra på en framförvarande bil. KAKoch M anser det helt riktigt att påföljden för grovt rattfylleri, om intesärskilda skäl föreligger, skall vara fängelse. Emellertid bör man i störreutsträckning än använda sig av icke frihetsberövande påföljder dåvederbörande förare på grund av alkohol- och/eller psykiska problem harvärdbehov. Organisationernavill även fästa uppmärksamheten på möjligheten till påföljd av typkontraktsvård när särskilda skäl att välja denna form av påföljd föreligger. Vaddärefter beträffar rekvisiten för att ett rattfylleribrott skall kunna bedömassåsom grovt synes den föreslagna lydelsen av lagtexten i 4 a § vara någotoklar. Lydelsen av I st 2 p medför även att s. k. abstrakt trafikfara skallbeaktas. Enligtorganisationernas uppfattning är detta mindre lyckligt med hänsyn till desvårigheter som föreligger när det gäller att bedöma humvida ettvisst körsätt skall betraktas säsom en ordningsförseelse eller ha medfört faraför trafikolycka. Beaktasbör även att begreppet ringa oaktsamhet i I § trafikbrottslagen synes fallainom ramen för den föreslagna lydelsen av 4a § I st 2 p. För att avgränsaräckvidden kan man anknyta detta rekvisit för grovt rattfylleri till attvederbörande förare gjort sig skyldig till strafitar oaktsamhet i samband medtrafikolycka. En sådan anknytning synes också vara lättare att förankra hosfordonsförarna. Sistastycket synes kunna inrymmas i det näst sista stycket enligt följande: ---- döms,såvida brottet med beaktande av samtliga omständigheter äratt anse som särskilt allvariigt, för grovt rattfylleri till fängelse . Prop.1984/85:21 202 De redovisade undersökningsresultaten ger måhända visststöd för en sänkning av den nedre promillegränsen för straffbarhet, dvs. attden sätts under . Man kan faktiskt finna vetenskapliga belägg föratt denna gräns bör sättas lägre än vad utredningen föreslagit (0,4 promUle).Emellertid är det av vikt att det kriminaliserade området hålls inom snävagränser och inte tillåts expandera utan att man noga överväger de kriminalpolitiskakonsekvenser detta skulle medföra. En sänkning av den nedre straffbarhetsgränsenför trafiknykterhetsbrott skulle troligen leda till en icke önskvärd ökning avtrycket på de rättsvårdande myndigheterna. Det står också klart att dennuvarande 0,5-promillegränsen är väl "inarbetad" och allmäntaccepterad. Härtill kommer att en sänkning av promillegränsen skulle motverkaintresset av nordisk rättslikhet, vilken det finns särskild anledning att slåvakt om på detta område. Sålunda skulle komma att avvika frän våragrannländer och därmed vidga de skUlnader i fråga om bedömningen av trafikbrottsom redan finns. Hovrätten anser sig sålunda inte kunna tillstyrka förslaget idenna del. Tingsrätten anser sig av den summariska redovisningen ipromemorian kunna dra den slutsatsen att en sänkning tiU den föreslagna gränsen0,kan vara motiverad och instämmer i att den bristande överensstämmelsenmellan svensk och övrig västeuropeisk lagstiftning som i så fall skulle uppståinte utgör något bärkraftigt motargument. Då inte heller någon annan invändningav betydelse synes kunna riktas mot förslaget i denna del finner tingsrätteningen anledning att motsätta sig den föreslagna ändringen. Härigenom förstärksden allmänpreventiva effekt som enligt tingsrättens mening vid trafikonykterhetsbrottbör vara huvudsyftet vid utformning av straffbestämmelser. I promemorian har föreslagits en sänkning av straffbaralkoholpromille i blodet tUl . En utvidgning av det straffbaraområdet bör enligt tingsrättens mening inte ske utan att övertygande skäl fören sådan skärp ning föreligger. I promemorian konstateras (sid 58), att enligtresultaten av samtliga kända olycksrisksundersökningar frän olika länderolycksrisken vid lägre alkoholhalt än inte kan anses nämnvärtförhöjd. Mot denna bakgmnd finner tingsrätten - som fömtsätter att trafikbrottslagenjust tar sikte på att öka säkerheten i trafiken - att tillräckliga skäl saknasför en utvidgning av det straffbara området. Detta gäller så mycket mera somSverige, om förslaget genomföres, skulle vara det enda land som straffbeläggerpromillehalten under 0,5. Tingsrätten avstyrker därför förslaget i denna del. 1984/85:21 203 Såsomredan vid traflknykterhetslagstiftning framhölls är allalkoholkonsumtion i samband med bilkörning förkastlig. Moderna riskundersökningartorde peka på att riskökningen vid alkoholförtäring snarare borde ge en gränsvid 0,1 än . Olika praktiska skäl spelar givetvis in vidavvägningen av var gränsen skall dragas. En gräns redan vid skulleytterligare markera att man inte ser mindre allvarligt än på trafiknykterhetsbrotten.Tingsrätten tillstyrker en sänkning av gränsen och kan för sin del godtagasåväl 0,3 som . Denpromillegräns för straffbarhet som tillämpas har vunnit tämligen starkförankring i det allmänna medvetandet. Gränsvärdet tiUämpas också i många andraländer, däribland samtliga övriga nordiska länder. Såvitt känt förekommer inteen lägre promillegräns än 0,5 någonstädes. Redan dessa omständigheter talarstarkt mot en sänkning av gränsen. Tillstöd för förslaget om en sänkning åberopas i promemorian ett antal äldreundersökningar, som i några fall redan varit föremål för remissbehandling. Idessa undersökningar har den kritiska nivån för funktionsnedsättningar hosbilföraren beräknats till olika promilletal frän 0,2 och uppåt. Någonundersökning som entydigt visar vid vilken alkoholkoncentration körförmågangenerellt är så försämrad att trafiksäkerheten utsätts för oacceptabla riskeroch som därmed talar för att straffbarhetsgränsen bör sänkas till den nivån,redovisas inte. Som framhålls i promemorian är det därför slutligen enbedömningsfråga var den nedre gränsen för straffbar alkoholkoncentrationlämpligen bör ligga. En sänkning av gränsen till skulle i och försig kunna uppfattas som en klar markering frän samhällets sida om dessinställning till frågan om alkoholförtäring i samband med bilkörning. I ettlängre perspektiv kan emellertid en sådan inriktning knappast ha någonmoralbildande effekt. Somförslaget i promemorian är utformat synes sänkningen av promillehalten tiU 0,4närmast vara betingad av en önskan att kompensera för den minskade användningenav frihetsstraff för rattfylleri. Någon sådan sammankoppling av frågorna anserkammarrätten inte böra komma i fråga. Viden sammanvägning av skälen för och emot förslaget i detta avsnitt finnerkammarrätten inte tillräckligt starka skäl tala för en sänkning av straffbarhetsgränsentUl och kammarrätten avstyrker därför förslaget i denna del. Omden föreslagna utvidgningen av det straffbara området likväl genomförs måsteden för att vinna genklang hos allmänheten följas upp med information omlagändringen och omfattande kontroUverksamhet på fältet. Om så ej sker visarerfarenheten att allmänhetens respekt för och följsamhet tiU de nya reglernainte blir den förväntade. Särskilt måste information riktas till utlänningareftersom en så låg gräns är okänd i andra länder. Det är olyckligt om dessaskall drabbas av straff och andra åtgärder för gärningar som de inte kan anavara straffbara. Prop.1984/85:21 204 Länsrätten i finner inga bärande skäl för ensänkning av promillegränsen för straffbarhet till . Såsom förslaget till ändringar i körkortslagen utformatskommer den föreslagna lydelsen i och för sig inte att medföra några reellaändringar i rättstillämpningen. Länsrätten har därför i huvudsak ingen erinranmot de föreslagna ändringarna. Länsrätten anser det dock angeläget att i dettasammanhang något kommentera sänkningen av den nedre promillegränsen från 0,5till 0,4. Länsrätten, som i och för sig finner det antagligt attmåltillströmningen kommer att öka till följd av sänkningen av den nedrepromillegränsen, har ingen erinran mot den föreslagna sänkningen. Länsrättenkonstaterar dock att det inte av promemorian med önskvärd tydlighet framgår attkörförmågan redan vid en promillehalt av 0,4 försämras i den utsträckningenatt en sänkning av den nuvarande nedre promillegränsen bör ske till följdhärav. I och med att den nedre promillegränsen sänks från 0,5till 0,4 vidgas utrymmet för att med stöd av 22 § andra stycket körkortslagenförordna om körkortsingripande i form av varning. 1975/76; 155 sid. 106anförde departementschefen i fråga om möjligheten att meddela varning vid trafiknykterhetsbrottatt dittillsvarande praxis syntes vara väl restriktiv när det gällde attavgöra om mildrande omständigheter förelegat vid rattonykterhetsbrott däralkoholkoncentrationen inte hade uppgått till .