prop · G803213 · 1984-12-31 00:00:00 — Dessa företrädare är ofta tjänstemän hos KOV. Det gerverkels befattningshavare information om mänga av de problem som kan möta denenskilda konsumenten. 1984/85:213 118 ledamöter i nämnden har också möjlighetatt vid nämndsammanträdena bilda sig en uppfattning om nämndens och också omnäringslivets syn på viktigare frågor. expedierar fortlöpande samtliga nämndbeslut till KOVsom information. Nämndens handläggare överlämnar vidare handlingar ur nämndärendendär man har uppmärksammat sädana konsumentproblem som KOV normalt handlägger.Detta gäller både frågor som rör marknadsföringslagen och frågor som röravtalsvillkorslagen. ARN:s tjänstemän står också till förfogande för dearbetsgrupper inom KOV som sysslar med riktlinjearbete. KOV:s riktlinjer ur rättslig och funktionell synvinkel har i och för sig inte någol alt invända mot denbeskrivning som görs i detta avsnitt angående riktlinjernas plats i det juridiskasystemet. Som förut har antytts menar emellertid nämnden att riktlinjerna,trots all de formellt bara utgör rättsligt oförbindande rekommendationer,emellanåt ändå i realiteten fär civilräiislig betydelse. vill i delföljande redogöra något för sina erfarenheter av detta. Vid en jämförelse mellan gällande riktlinjer och denpraxis som har utvecklats inom kan noteras att del endast är ett mindreantal riktlinjer som har haft en direkl inverkan på nämndens bedömningar. Blanddessa kan nämnas följande (se bilaga 2:2 sid. 285 i betänkandet) 1977:2,1978:5, 1979:2, 1979:3, 1979:8, 1980:2, 1981:3, 1982:4. Några preciseradeexempel anges nedan. Riktlinjernas betydelse för ARN:s bedömningar varierardock inom olika områden. Med hänsyn till vad som förut har sagts om som informationskälla kan man dock konstatera att del finns ettväxelspel mellan den praxis som successivt utvecklas inom och vissa avreglerna inom riktlinjesystemet. I många fall har i riktlinjerna helt enkelt"kodifierats" sädana principer som sedan långe varit praxis vidnämnden. Inom nämndens textilavdelning uppfattas riktlinjerna(KOVES 1979:8) i stort sett som bindande föreskrifter. Avvikelser frånriktlinjernas regler betraktas normalt som fel i köpräUslig mening (se bilagaA).' Riktlinjerna inom området har från början till en stor del baserats pänämndens praxis och de revideras allteftersom utvecklingen av l.ex. Den erfarenhet nämndens handläggare och föredragandeinom avdelningen har gjort är att riktlinjerna upplevs som bindande inombranschen och att de därför i allmänhet följs. Riktlinjerna för personbilars energiförbrukning (KOVES1977:2) har varit uppe till diskussion i ett ärende som nämnden avgjorde 1980(Dnr 80/ R846, se bilaga B).' Nämnden synes där ha varit beredd att anse att enicke ringa avvikelse från uppgifterna i biltypens bränsledeklaration börbetrak- ' Bilagan här utesluten. 1984/85:213 119 tas som ett fel i köprättslig mening. Ärendet - däranmälarens talan i och för sig ogillades - har haft stor betydelse vid bl. a.nämndens rådgivning till allmänheten och andra. Även inomnämndens reseavdelning har KOV:s riktlinjer (KOVES 1979: 3) i flera fall haftbetydelse som utgångspunkt för vad som skall anses vara god sed vidmarknadsföring av sällskapsresor, även om riktlinjerna inte uttryckligen synesha citerats i något beslut (jfr bilaga C).' Detsammagäller i några ärenden rörande postorderförsäljning. Om en säljare i en annonsutelämnar några av de uppgifter som enligt riktlinjerna förpostorderförsäljning (KOVES 1980:2) bör regleras där, har detta använts somett negativt tolkningsdatum mot säljaren (se bilaga D).' Sammanfattningsviskan konstateras att riktlinjerna i vissa fall har getts en direkt civilräiisliggenomslagskraft medan de inom andra områden endast har utgjort en av fleraomständigheter av betydelse för ARN:s bedömning av vad som anses varavedertaget inom en aktuell bransch. 9, Riktlinjer och andra konsumentpolitiska styrmedel biträder kommitléns förslag alt del nuvarande systemetmed riktlinjer och överenskommelser med näringslivet behålls i huvudsakoförändrat. Riktlinjerna skall alltså även framgent ges samma karaktär avjuridiskt inte bindande "rekommendation" som , vare sig nutermen rekommendation används eller ej. Om riktlinjerna skulle upphöjas lilltvingande föreskrifter kunde det medföra civilrättsliga följdeffekter som ärsvåra att överblicka. Vadkommitlén har anfört om möjligheterna att förbättra och effektivisera framlagningsmetodernaför riktlinjerna synes i allt väsentligt övertygande. Till idén om s.k."public hearings" eller "öppna remisser" ställer sig ARNdock mer än tveksam. från och dess speciella förhållanden hämladeuppslag synes knappast med fördel kunna omplanteras i det svenska systemet. Kommitténhar framhållit att del är önskvärt att som ett kompletterande styrmedel vidsidan av riktlinjerna pröva även andra former för en frivillig samverkan mellannäringslivet och KOV, s.k. självreglering. Till utredningsförslaget har ocksåfogats två promemorior från näringslivets organisationer vilka ger uttryck fören positiv inställning till denna tanke. Något mera preciserat förslag till ettsjälvregleringssystem finns dock inte i belänkandet, och det är därför svårtatt avgöra i vad män de framförda idéerna låter sig genomföras i verkligheten.Förmodligen är det åtskilliga svårigheter som måste övervinnas innan ettfungerande självregleringssyslem kan sjösättas. Förslaget är emellertid enliglARN:s uppfattning väl värl att beredas vidare. Bilagan här utesluten. Prop.1984/85: 213 120 Självregleringen tar enligt förslaget syfte huvudsakligenpå information enligt 3 8 marknadsföringslagen, vill i det här sammanhangetpeka pä möjligheten att inom ramen för ett självregleringssystem få till stånden bättre reklamationshantering från näringslivets sida. Del borde såväl förkonsumenterna som för näringslivet vara av slor vikt alt man genomsjälvreglering tar tillvara möjligheten att förbättra reklamalionshanteringeninom de enskilda företagen eller deras organisationer. saknar tillräckligtunderlag för att f. n. föreslå konkreta åtgärder eller lämplig instans för atthandlägga dessa frågor, men är självfallet beredd att medverka i diskussionerom lämpliga ätgärder. Del bör nämnas att tidigare, när det har upptäcktsatt en bransch, en generalagent eller t.o.m. ett enskilt förelag har haft ettpåtagligt stort antal ärenden vid nämnden, har tagit kontakt med näringsidkarenför att diskutera just reklamationshanteringen. Dessa kontakter har mestadelsmedfört ett gott resultat och resulterat i ett avsevärt minskal antalreklamationer av detta slag. Åtgärderna kommer dock av naturliga skäl alltid påett sent stadium när icke oansenliga resurser frän redan har tagits ianspråk. Ärendelillströmningen vid tenderar att åter öka ochARN får stora svårigheter att med minskande resurser bemästra den sålundaökande arbetsbördan. En självreglering - eller kanske snarare självsanering där reklamationshantering av enkla ärenden sköts inom näringslivet ulan all ARNbehöver blandas in bör ge nämnden bättre utrymme att ägna sig åt de"verkliga" tvisterna. 1.10 Bankinspektionen: Bankinspektionen har inom sitttillsynsområde uppgifter av samma slag som i övrigi ankommer på konsumentverketeller konsumentombudsmannen. Mellan verken har en arbetsfördelning uppkommitmed hänsyn bl. a. till om den konsumeniskyddande verksamheten skall bedrivasmed stöd av särskild lag eller p.g.a. allmänna lillsynsbe-stämmelser, l.ex. Det är dock naturligt att all sådan verksamhet sker i närasamarbete mellan de tvä myndigheterna. Vad gäller tillsyn över marknadsföringsåtgärder är attmärka att bankinspektionen har all granska bankernas och andra tillsynsobjektsmarknadsföring frän sundhelssynpunkl, vilket kan innebära att marknadsföring,som i och för sig är godtagbar frän marknadsföringslagens (1975:1418) synpunkter,kan medföra ingripanden frän bankinspektionen, som l.ex. när antydan görs attkredit lättare kan erhållas vid anlitande av bankanknutelfastighelsförmedlingsföretag än annars. Tillsynen enligl konsumentkreditlagen (1977:981) har sedangrundläggande anvisningar utfärdals vållat små problem. Arbetet för de syftensom uppbär lagen (1971: 112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor har främstvarit inriktad på en förändring av bankers, hypoteksinstituts, kreditaktiebolagsoch finansbolags skuldebrevsformulär i konsumentvänlig riktning. 1984/85:213 121 Huvudvikten ligger i övrigt på prövning av klagomål frånallmänheten vilka starkt vuxit i antal från ett 20-tal i börian av 70-talellill f. n, ca. Inspektionen ser denna sida såsom en av de allraviktigaste av de konsumeniskyddande åtgärderna, vilket kan belysas av allmellan av klagomålen har visat sig helt eller delvisberättigade. Av särskild vikt är alt klaganden någorlunda snabbt kan få beskedom utgången av hans ärende. Inspektionen har också genom olika åtgärder kunnatundvika större balanser. Normalt kan inspektionens beslut påräknas inom tvåtill . Av det sagda framgår att inspektionenskonsumentskyddsverksamhet lill en del avviker från ochkonsumentombudsmannens saml att problemen delvis är andra. De frågor sombehandlats i betänkandet har i regel inte någon motsvarighet i inspektionensverksamhet. Bankinspektionen Rar därför svårt att uttala sig angående debedömningar som gjorts i betänkandet. Detsamma gäller kommitténs förslag.Inspektionen har emellertid från sina utgångspunkter inte funnit anledning tillerinringar mot förslagen. 1.11 : Inspektionen har genomkonsumentverkets riktlinjer för information om vissa konsumenlförsäkringar, vilka utarbetats i samarbete med bl. a. inspektionen, erfarenhet av arbe te pä riktlinjeområdet. Inspektionenvill, i anslutning till kommitléns förslag all näringslivets organisationersjälva bör ta fram normer, främst för information men även pä andra områden,och svara för normövervakningen, erinra om att inom försäkringsbranschen sådananormer förekommer i form av överenskommelser om marknadsföring av försäkring,om grundläggande principer för skadebehandling samt riktlinjer förhandläggningen vid misstanke om försök till försäkringsbedrägeri. Enligt inspektionenserfarenhet fungerar denna självsanering i stort sett väl. Inspektionen har utifrån de synpunkter ämbetsverket haratt företräda inte något att erinra mot kommitténs förslag. 1.12 : Det aktuella betänkandetavser de delar av verksamhetsområde som inte omfattas av speciallag stiftning. Speciella bestämmelser om livsmedel återfinns bl. a. i livsmedels lagen (SFS 1971:511), livsmedelsförordningen (SFS 1971:807) och i kungö relser utgivna av livsmedelsverket. kommer därför inte alt direkl beröras av förslagen i betänkandet. Verket vill dock tillstyrka kommitténs förslag om all somett kompletterande styrmedel vid sidan om riktlinjer pröva ensjälvreglering som innebär alt näringslivets organisationer i vissa fall tarfram egna normer och svarar för normövervakning under överinseende av konsumentverket.Inom livmedelsområdet praktiseras redan ett sådant förfa- 1984/85:213 122 rande genom den s.k. Normpack som är en frivilligsjälvreglering inom förpackningsindustrin. Överenskommelsens syfte är attfrämja konsumenternas, handelns och industrins inlresse av produktsäkerhet hosmaterialet bl. a. till livsmedelsförpackningar. Normsystemet förlivsmedelsförpackningar är beroende av de specialbestämmelser somlivsmedelsverket meddelat i kungörelsen (SLV FS 1983:1) om främmande ämnen ilivsmedel. Där finns angivet vissa högsta halter för olika ämnen som fårförekomma i och på livsmedel. Bestämmelserna reglerar alltså inte direktsammansättningen av förpackningsmaterialen ulan fastställer endast högstahaller i och pä livsmedel för sådana ämnen som kan vandra (migrera) frånförpackningarna till olika livsmedel. vill i delta sammanhang även upplysa omatt verket har träffat en överenskommelse med livsmedelsbranschen om enfrivillig märkning av jordnölsförpackningar. Märkningen skall innehålla eninformation lill konsumenten om att små barn lätt kan sätta sädana nötter ihalsen med ibland allvarliga skador som följd. Överenskommelsen tillkom efterförhandlingar med berörda delar av livsmedelsbranschen och övervakningen avatt överenskommelsen följs delas av branschen och tillsynsmyndigheterna. 1.13 : Från desynpunkter brandnämnden har att företräda har nämnden ingen erinran motförslaget. 1.14 (): SPär landets centrala , kontroll och mätteknik. Päuppdrag av näringsliv och förvaltning utför SP provning och teknisk utvärderingav material, produkter och system. I mänga fall syftar dessa provningar tillalt verifiera egenskaper som krävs eller rekommenderas i föreskrifter ochanvisningar utfärdade av olika myndigheter. Produktegenskaper provas också oftai anslutning lill enskilda avlal, företagens utvecklingsarbete, tvister,skador, haverier etc. Mol denna bakgrund begränsar SP detta yttrande till vissafrågor som rör provning enligl riktlinjer. Ca en tredjedel av nuvarande riktlinjer innehållerproduktkrav som endast kan verifieras genom någon form av provning. Normaltpreciseras i riktlinjerna den provningsmetod som skall användas medan det somregel lämnas fritt för tillverkare/importör att välja vilket laboratorium somskall utföra provningen. SP anlitas för provning inom ett flertal produktområden,främst ytmaterial i bostäder (brandegenskaper), rid- och skid-hjälmar,reflexer, flytutrustning och sugnappar. I riktlinjerna ställs endast krav pä all produktensegenskaper skall dokumenteras genom provning vid ett enda lillfälle (en formav typprovning). Detta är enligt SPs uppfattning en väsentlig svaghet hosriktlinjesystemet. Erfarenheter frän en mångd områden visar nämligen alt detfaktum att en prototyp genomgått ett provningsprogram med godkänt resultat inteinne- Prop.1984/85:213 123 bär någon garanti för att produktionen håller sammakvalitetsnivå. Den tekniska och kommersiella utvecklingen gör del vidare oftanödvändigt för tillverkarna att mer eller mindre kontinuerligt modifiera sinaprodukter. Någon form av fortlöpande typefterkontroll är därför nödvändig föratt säkerställa att produkterna uppfyller gällande krav. Somexempel på betydelsen av typefterkontroll kan frän SPs verksamhet väljasproduktområdet optiska fordonskomponenter. Dessa produkter är föremål för såvältypprovning som äriiga typefterkontroller. Under kalenderåren 1981 och 1982eflerkontrollerades 129 typer. Av dessa fyllde ej 47 typer eller de ställdakraven. Ett annat exempel kan hämtas från del elektriska området och SEMKOsmarknadskontroll under verksamhetsåret 1981-82. Kontrollen omfattade 559ärenden. Utfärdat typgodkännande återkallades i av fallen. av ärendenaresulterade i anmärkningar av mindre betydelse, vilka kunde korrigeras. Endast26% var helt utan anmärkningar. Sammanfattningsvis finner SP det angeläget att nuvarandeprinciper för riktlinjesystem kompletteras med ett generelltkrav på tillverkare/importör att genom fortlöpande typefterkontroll säkerställaatt tillverkade/importerade produkter uppfyller gällande krav. 1.15 (): MPR är centralförvaltningsmyndighet för officiell provning och mätteknik. Enligt sininstruktion (1983:695) skall MPR bl. a. organisera och samordna prov- ochmätleknisk verksamhet enligl bestämmelserna i lagen (1974:896) och förordningen(1974: 898) om riksprovplatser. Vidare skall MPRbislå föreskrivande myndighetermed råd i provningsfrågor och hjälp att beräkna ekonomiska följder avföreskrifter om provning samt följa utvecklingen inom det provtekniska området,bl. a. genom att jämföra provningskrav inom olika föreskriftsområden och vidbehov föreslå därav motiverade åtgärder. Officiell provning definieras enligt lagen (1974:896) omriksprovplatser m. m. som sådan provning som är föreskriven i lag eller annanförfattning och som inte är egenkontroll. har det gjortsen översyn av lagstiftningen om riksprovplatser. Utredningen om RPP-syste-metavgav betänkandet (Dsl 1983:22) Kontroll genom provning.Betänkandet är f. n. utsänt på remiss. a. övervägt avgränsningen avområdet för officiell provning och föreslagit vissa förändringar. Utredningenhar dock ansett att riktlinjer, som f. n. frän formellsynpunkt är rekommendationer, liksom annan formellt frivillig provning ävenfortsättningsvis bör falla utanför tillämpningsområdet för officiell provning.MPR delar utredningens uppfattning. Prop.1984/85: 213 124 Provning till följd av riktlinjer Ca en tredjedel av nuvarande riktlinjer innehåller olikaformer av krav pä provning. Även om den provning som riktlinjerna ger upphovtill formellt sett inte är officiell provning anser MPR att del kunnande ochden erfarenhet av provningsfrägor som finns inom riksprovplatssyslemet börutnyttjas i fråga om provning med slöd av konsumentverkels riktlinjer. 1 flera fall ställs i riktlinjerna krav på att vissaprodukter skall genomgå en form av lypprovning. För att sädana krav skall varaeffektiva krävs enligt någon form av kontroll av den löpandeproduktionen. finns inga sådana krav i riktlinjerna. Från statensprovningsanstalts sida har man efter provning pä eget initiativ uppmärksammatalt saluförda produkler i flera fall inie uppfyller rikllinjernas krav. Inom den officiella provningsverksamheten följs krav påtypprovning normalt av krav på typefterkontroll. Härigenom fär deföreskriftsulfär-dande myndigheterna genom provningsorganens försorg enautomatisk uppföljning av efterlevnaden av ställda krav. Ett annal tillvägagångssätt kan vara att formulera kravensä att det ställs krav på viss märkning av en produkt och att man till rättentill märkning av en produkt anknyter villkor om efterkonlroll. På samma sätt som inom den officiellaprovningsverksamheten är det givetvis för riktlinjer angelägetatt utforma kraven pä ett så effektivt sätl som möjligt. 1 ovannämndabetänkande från har poängterats alt variationen ochkombinationsmöjligheterna av provningsformer bör öka, 1.16 (): ()avslutade en förvaltningsrevision av , varvid bl. a.konsumentverkets arbete med riktlinjer studerades. I RRVs revisionsrapport(dnr 1977:1347) föreslogs bl. a, att borde utvärdera hur riktlinjernafungerat som konsumenipolitiskt medel och alt verkei mera systematiskt bordepröva omfallningen av arbetet med riktlinjer. En utredning av dessa frågor harnu genomförts av riktlinjekommitién. Den beskrivning av gällande ordning somkommittén redovisar i del II avsitt betänkande överensstämmer i huvudsak med den bild av riktlinjearbetel somframkom vid RRVs revision. Pä ett par punkter vill RRV dock göra vissa påpekanden. Kommittén har i sin utvärdering funnit att den kritik somi slutet av riktades mot riktlinjesysiemet varit överdriven. EnligtRRVs mening fanns det inte oväsentliga brister ikonsumentverkets sätt alt initiera och utarbeta riktlinjer. Sädana bristerredovisas även på flera ställen i kommitténs betänkande. På s. 235 anges l.ex.att utvärderingen visat att kritiken av alt rikliinjeärenden varilotillräckligt förberedda när tagit upp förhandlingar mednäringslivet inte varit obefogad. Som framgår av bilagorna 3:2 och 3:3 har konsumentverketnu Prop.1984/85: 213 125 ändrat reglerna för utarbetande av riktlinjer ochpåtagligt sänkt ambitionsnivån vad gäller omfattningen av riktlinjeprojekt. Kommitténfastslår i sin sammanfattning att efterlevnaden av riktlinjerna varit tillfredsställande.Den genomförda efterlevnadsundersökningen (bilaga 3:4) visar dock att iflertalet fall mindre än hälften av butikerna iakttagit riktlinjerna. Detta börses mot bakgrund av alt många av de hittillsvarande riktlinjerna rört olikaformer av säkerhetsutrustning, l.ex. flytvästar, ridhjälmar och brandvarnare,för vilka tillverkarna rimligen bör ha ett klart intresse av all utrustningenav bedöms vara ändamålsenlig. Det föreligger därför enligt RRVsmening en osäkerhet om hur riktlinjesystemet kommer att fungera vid en vidaretillämpning. Självreglering som kompletterande styrmedel RRV ser positivt på kommitléns förslag att riktlinjer iökad utsträckning skall kunna ersättas av en självreglering. Frånslalsfinansiell synpunkt är det en fördel om vissa delar av riktlinjearbetelkan läggas pä näringslivels organisationer. Det kan förväntas att företagenkommer att ta ett större ansvar och bättre efterleva frivilliga normer.Sannolikt kommer sädana normer också att kunna utarbetas på ell snabbare ochmindre byråkratiskt sätt än myndighetsnormer, som med nödvändighet måste följavissa bestämda handläggningsrutiner. Om kommitténs förslag genomförs innebär del att man inomkonsument-varuområdet skulle fä fyra typer av regler: 1) "skaH"-riktlinjer 2) "bör"-riktlinjer 4) Näringslivelssjälvreglering. För den enskilde företagaren och konsumenten måste det blisvårt alt avgöra hur tvingande de olika reglerna i praktiken är. Mot dennabakgrund föreslår RRV alt man prövar att ersätta regler av typ 2 och 3 medsjälvreglering. RRV delar kommitténs uppfattning att konsumentverketfortfarande bör ha del övergripande ansvaret för att erforderliga normer finns.Konsumentverkets roll i självregleringssystemet behöver härvid klarläggas. Omdelta system skall fungera krävs att det reella ansvaret för utformningen avfrivilliga normer ligger på näringslivets organisationer. bördå inte göra utredningsarbetet och inte heller ställa detaljerade krav på hurnormerna skall utformas. Däremot bör verket följa utvecklingen när det gällerdet frivilliga normeringsarbetet och ingripa om normer inom något områdeuppenbarligen skulle strida mot konsumenternas intressen eller pä ettotillbörligt sått hindra konkurrensen inom området. Självregleringssystemet såsom det redovisas avNäringslivels Delegation för Marknadsrätt (bilaga 9:1) innehåller även förslagtill "självjustis inom de egna leden". RRV anser det vara värdefulltom näringslivet Prop.1984/85: 213 126 medverkar i information och bevakning avregelefterlevnaden. Denna bevakning bör dock enligt RRVs mening inte innehållanågot "dömande" moment. Om en viss åtgärd är förenlig medmarknadsföringslagen eller ej bör uteslutande ankomma pä attavgöra. RRV tillstyrker i allt väsentligt det föreslagna systemetför alt utarbeta riktlinjer. När kallar berörda intressentertill överläggningar bör således verkei ha genomfört en förstudie och ha engenomarbetad dokumentation. Denna bör, som kommittén anger, innehålla övervägandenom styrmedel och helst en analys av den nytta och kostnad som olika alternativkan tänkas föra med sig. Redan i delta läge bör man emellertid enligt RRVsuppfattning försöka klarlägga om problemet är lämpat för självreglering ellerom det bör bli aktuellt med mer bindande riktlinjer där ansvaret för detfortsatta arbetet ligger hos . I det senare fallet börkonsumentverket upprätta en plan för det fortsatta arbetet. Denna plan böromfatta både den s. k. utredningsdelen och förhandlingsdelen. skulle genomföra ett omfattande utredningsarbete och sedanöverlåta slutförandet och publiceringen av riktlinjer på näringslivetöverensstämmer inte med den syn på hur självregleringen skall fungera somredovisats i det föregående. RRV anser det därför inte vara lämpligt att delaupp normarbetet på en avgränsad utredningsdel och en förhandlingsdel på detsätt som kommittén föreslagit. RRV anser också att den nuvarandeförhandlingsdelen där näringslivets organisationer har kommit alt belraktassom en motpart (jfr bilaga 3:2) bör tonas ned. Tyngdpunkten i arbetet böristället läggas på att belysa alternativa lösningar och konsekvenserna av olikaalternativ. I betänkandet redovisas att del endast färförekomma tre typer av regler, nämligen föreskrifter, anvisningar och allmännaråd. En anvisning definieras härvid som en regel som skall främja en enhetligtillämpning av en viss författning eller som skall bidra till en utveckling iviss riktning av praxis. RRV anser att riktlinjer med dennaterminologi utgör en anvisning och att det inte finns några motiv för attfrångå den föreskrivna enhetliga terminologin. Termen anvisning används ocksåi flera riktlinjer. I KOV FS 1978:7 anges l.ex. kravel på minsta bärförmåga förflytvästar i form av en anvisning. 1 betänkandet (Ds Ju 1982: 11) "Större klarhet ifrågaom olika reglers rättsliga karaktär och syfte" föreslås att begreppetanvisning slopas.