prop · G80346 · 1984-12-31 00:00:00 — Straffmaximum för sådant brott höjs till fängelse i sex månader.För normalgraden av narkotikabrott utgår böter ur straffskalan. Straffet försådant brott blir således fängelse i högst . Beträffande vamsmuggling somavser narkotika ändras straffskalan för normalbrottet och för brott som är altanse som ringa på motsvarande sätt. Vidare sker en viss utvidgning avkriminaliseringen vid förberedelse och andra s.k. osjälvständigagärningsformer enligt narkotikastrafflagen och enligl varusmugglingslagen. Kommissionensförslag: Överensslämmer med mitt med den skillnaden att enligl kommissionensförslag straffminimum för normalgraden av narkotikabrott och av varusmugglingsom avser narkotika sätts lill 60 dagsböter (PM 8 s. 13-20). Frågan omstraffansvar vid osjälvständiga gämings-former tas inte upp av kommissionen. Remissinstanserna:De flesta remissinstanserna tillstyrker förslagen att slopa beteckningen narkolikaförseelseoch att införa fängelse i högsl i straffskalan för narkotikabrottsom är att anse som ringa. En majoritet av instanserna ansluter sig också lillförslaget att straffminimum för normalgraden av narkotikabrott höjs lill 60dagsböter. Några vill utmönstra böter ur den straffskalan. De flesla av demsom har uttalat sig belräffande kommissionens förslag till ändringar av slraffskalornaför varusmuggling som avser narkotika tillstyrker förslaget. Skälför mitt förslag: Straffskalanför narkotikabrott är indelad i tre olika grader. Straffet för normalbroltel ärböter eller fängelse i högsl (I §). Brott som är all anse som ringabetecknas som narkotikaförseelse (2 §). Straffskalan för delta brott innehållerenbart böler. För grovt brott, som inle berörs av förslaget, är slraffminimumtvå och maximum fängelse (3 §). Förslaget all slopa densärskilda brollsbeteckningen narkotikaförseelse för narkotikabrott som är attanse som ringa motiverar kommissionen med alt del med hänsyn tillnarkotikabrottslighetens allvarliga art framstår som föga adekvat att betecknaens den lindrigaste graden som förseelse. Jag ansluter mig till della synsätt.Som kommissionen anför leder en ändring av brottsrubriceringen visserligen inlei och för sig till några prakliska Prop.1984/85:46 14 Det rimmar emellertid illa med den strängainställningen till narkotikabrottsligheten alt använda begreppet förseelse idetta sammanhang, och del kan ge en felaktig föreställning om straffvärdet hosde aktuella gärningarna. Om, som jag strax återkommer till, fängelse förs in istraffskalan för narkotikabrott som är att anse som ringa, ler del sig än merbefogat all utmönstra uttrycket narkolikaförseelse. Straffmaximum för narkotikabrott som är ringa höjs Kommissionen anför både praktiska och principiella skälför att införa fängelse i högsl i straffskalan för narkotikabrottsom är alt anse som ringa. Enligl kommissionen kan därigenom vissa processueUatvångsmedel användas, och man uppnår en bällre balans i förhållande tillstraffskalorna för vissa andra brott. För egen del anser jag att en sådan ändring i enstaka fallkan vara en fördel vid påföljdsbeslämningen för vissa särskilda brotlsformersom avser små mängder men som ändå har ell relativt högl straffvärde, l.ex. galu-langningoch befattning med narkotika i kriminalvärdsanstalt. Delta har ocksåriksåklagaren () framhållit i sitt yttrande. Man kan vidare länka sig att delemellanåt kan vara en fördel att öppna en möjlighel för domslo-lama att döma lillskyddstillsyn i exempelvis vissa kvalificerade återfallssi-luationer där enbartringa brott har begåtts. Enligl min mening kan man i detta sammanhang inleheller bortse från att enligl huvudregeln fängelse måsle ingå i straffskalanför all polis och åklagare skall kunna använda vissa tvångsmedel, t.ex.husrannsakan. Behovet av sådan tvångsmedels-användning har vitsordats underremissbehandlingen. Jag har sålunda kommit fram till att straffskalan alt anse som ringa bör omfalta böter eller fängelse i högsl sex månader.Jag vill dock underslryka att jag delar kommissionens uppfaltning attfängelsestraff bör användas utomordentligt sällan vid ringa brott. I principbör sådan påföljd väljas endasl vid gärningar som tidigare bedömdes somnormalgraden av narkotikabrott. Avsikten med mina förslag är inte allåstadkomma en strängare slraffmåining. Jag återkommer strax till dessa frågorom rubricering och gränsdragning. Böler las bort ur straffskalan för normalbrottet När det så gäller straffskalan för normalgraden av narkotikabrollhar kommissionen pekat på all del i den allmänna debatten hävdats all böler inlebör kunna följa på sådana brott. Kommissionen har dock stannat för att dennapåföljd likväl bör finnas kvar i straffskalan men att slraffminimum bör höjas lill60 dagsböter. Skälet är att påföljden för narkotikabrott i åtskilligafall stannar vid böter och all kommissionen bedömer all en skärpning avpåföljden i sädana fall inte är erforderiig. Kommissionen framhåller all ell alternativ skulle vara auta bort böter ur straffskalan för normalbrottet och all som ringa brottrubricera de Prop.1984/85:46 15 gärningar som f.n. i praxis brukar betecknas somnarkotikabrott men där påföljden stannar vid böter. Kommissionen anseremellertid att ett sådant försök all förskjuta gränsen riskerar att misslyckas.Denna ståndpunkt har rönt kritik under remissbehandlingen. Bl.a. har dedomstolar som yttrat sig över promemorian entydigt gell ullryck föruppfattningen att en sådan förskjutning är möjlig. Också andra remissinstanseranser au det skulle vara lämpligt att ta bort böter ur straffskalan förnormalgraden av narkotikabrott. Jag har, liksom når det gäller brottsrubriceringennarkotikaförseelse, förståelse för synpunkter som innebär att man bör undvikaatt skapa etl intryck av att samhället inte har en fast och konsekvent syn påden slraffrällsiiga behandlingen av den illegala narkotikahanteringen. Fråndenna utgångspunkt finns det enligt min mening starka skäl för au straffskalanför normalgraden av narkotikabrott bör innehålla enbart fängelse. Vidare börman generellt selt undvika stora överlappningar mellan straffskalorna förolika grader av samma gärningsart. Mitt förslag till skärpning av straffmaximumför narkotikabrott som är att anse som ringa motiverar mol den bakgrunden enskärpning ocksä av slraffminimum för normalbroltel. Jag delar emellertidkommissionens uppfaltning att någon generell siraffhöjning inle är motiveradför sådana gärningar som bedöms som tillhörande normalgraden men förvilka påföljden anses kunna bestämmas till endast böter. I linje med vad somfrån domstolshåll uttalats vid remissbehandlingen finns det anledning alt utgåfrån att domstolarna kommer att rubricera åtminstone flertalet av de fallen somringa, om böler tas bort ur straffskalan för normalfallen. Mina överväganden har sålunda fört mig till ståndpunktenalt endast fängelse hör finnas i straffskalan för normalgraden av narkotikabroll. Gränsen mellan normalbrott och ringa brott förskjuts De ändringar av straffskalorna för narkoiikabroti som jagföreslår bör som jag var inne på även medföra en viss förskjutning avgränsen mellan normalgraden och den ringa graden av narkotikabrott. Vissa gärningarsom bedöms som normalgraden torde i fortsättningen fä betraktas som ringabrott. Jag skall hår ta upp nägra typsiiuationer där en ändrad rubricering kante sig naturlig. Jag avser att beröra frågan också i specialmotiveringen. Befallning med narkotika i kriminalvärdsanstalt har efterhand också när det rört sig om myckel små mängder för eget bruk ofta kommil allbedömas som normalgraden av narkotikabroll och därvid vanligen föranlett kortafängelsestraff Skälet för detta torde vara alt det ansetts sä angeläget atthålla fängelserna fria från narkotika att ett sådant straff har bedömts hörafölja nära nog pä varje befattning med narkotika i kriminalvärdsanstalt sominte är av helt obetydlig art. Eftersom straffskalan för den ringa gradeninnehåller endast böter har domstolen då tvingats rubricera går- 1984/85:46 16 ningensom normalgraden av narkotikabrott. När del gäller helt små mängder narkotikakan en sådan rubricering te sig mindre naturlig, även om givetvis detförhållandet att brottet begåtts inom en kriminalvårdsanstalt ofta måsteinverka på mbriceringsfrågan som en försvårande omständighet. I fortsättningenblu- det emellertid möjligt att, om en samlad bedömning talar för att ettbrott av det aktuella slaget skall anses som ringa, döma för den lägre gradenoch, när det anses motiverat, ändå bestämma påföljden tUl ett kortfrihetsstraff. Detta måste betecknas som en fördel. Somjag har varit inne på synes också åtskilliga andra fall som i dagbedöms som narkotikabrott av normalgraden i fortsättningen böra mbriceras somringa brott. Det gäller framför allt de många situationer där brottet inteanses vara allvarligare än att det föranleder böter. Någon generellstraffskärpning är som jag tidigare nämnt inte avsedd för sådana fall. Härtorde det ofta vara fråga om enstaka överlåtelser av smärre mängder. Men ocksånär det varit fråga om upprepade sådana överlåtelser bör man i fortsättningen ien del faU med en ändrad rubricering kunna döma för flera ringa brott ochbibehålla straffnivån. Dettaleder över till en fråga som kommissionen särskilt uppehållit sig vid. Detförekommer att en narkotikamissbrukare som gjort sig skyldig tiUupprepade smärre innehav för eget bmk lagfors för ett narkotikabrott beståendei att han under en längre tidrymd innehaft sammanlagt en viss mängd narkotika.Kommissionen anser att en sådan rättstillämpning är tveksam och att man idessa situationer i ställel bör åtala och döma i brottskonkurrens för upprepaderinga brott. När del gäller straffmätningen i sådana fall menar kommissionenalt brottsligheten inte är lika grov som i de situationer då någon vid ett endalillfälle innehaft motsvarande mängd narkotika, bl.a. eftersom innehavet av mängd narkotika typiskt sett har syftat till överlåtelse. Kommissionenkritiserar framför allt den s.k. tillbakaräkningen varigenom den som underkanske regelbundet missbrukat narkotika dömts som om han vid etttillfälle innehaft den totala mängd han har förbrukat, vilket kunnat leda tilloproportionerligt stränga straff. De remissinstanser som kommenterat detta harmed något undantag stäUl sig bakom kommissionens uttalanden. Ocksåjag delar i allt väsentligt kommissionens synsätt men vill peka på att det -som någon remissinstans har framhållit kan finnas situationer där enhelhetsbedömning av olika tillfällen då någon befattat sig med mindre mängdernarkotika bör leda lill att brott av normalgraden skaU anses föreligga.Avgörande torde här vara om det finns elt sådant samband mellan de olikatillfällena att de bör bedömas som led i en samlad och planerad verksamhet.Detta torde främsl kunna komma i fråga vid andra gärningsformer än innehav. 1de flesta fall är det dock naturligt att bedöma situationen på det sättkommissionen har förordat. Med en sådan praxis minskar också svårigheterna atti ett eventuellt framtida mål avgöra vad gärningsmannen redan har dömts för,även om de inte försvinner helt. 1984/85:46 17 linje med vad kommissionen har uttalat villjag ocksåframhålla vikten av alt man på delta sätt skapar underlag för slraffmätning ochpåföljdsval som står i överensstämmelse med grunderna för narkolikastrafflagstiflningen.Långvariga fängelsestraff bör ju inle ådömas i fall då någon inte övertygats omannat än de innehav som varil förbundna med ett - låt vara under lång lidfortgående - eget missbruk. Jag vill i del här sammanhanget också passa på att i likhelmed kommissionen betona vikten av alt frigöra sig från ett strikt mängdtänkandevid rubricering och påföljdsbestämning. Detta har framhållits vid tidigare ändringarav narkotikastrafflagen (prop. 1980/81:76, JuU 25). har den frågan ävenbelysts av högsla domstolen (se NJA 1983 s. 754). Jag återkommer till vissa ytterligare frågor rörande mbriceringoch gränsdragning i specialmotiveringen. Slraffansvarel vid försök och andra s.k. osjälvständigagärningsformer utvidgas någol Mittförslag belräffande 2 § om ändrad brottsmbricering och ändrad siraffskala förringa fall av narkotikabrott har betydelse även för bestämmelsen i 4 § omstraffansvar vid försök och andra s. k. osjälvständiga gärningsformer. F.n.gäller all dessa gärningsformer inte är kriminaliserade vid narkolikaförseelse.Med den ändrade brottsbeteckningen skulle de dock om 4 § lämnas oförändrad -avse brott också enligt 2 §. Inte minsl mot bakgrund av att fler fall än förutavses falla under 2 §, anser jag det vara befogal aU straffansvaret enligl 4 §vid försök och förberedelse får omfalta även vissa brott som är att anse somringa. Motsvarande behov föreligger emellertid knappast beträffande stämpling.Jag återkommer till frågan i specialmoliveringen. Slutligen villjag i detta sammanhang ta upp en fråga somkommissionen behandlat och som har anknytning till de förslag som jag har lagtfram, nämligen den om åtalsunderlåtelse vid narkotikabrottslighet. Åtalsunderlåtelsekan f.n. ges med stöd av olika bestämmelser. Av intresse är särskilt beslämmelseni 20 kap. 7 § första stycket 1 (RB) som innebär att åtalsunderlåtelsefår ges, om del kan antas att i händelse av lagföring någon annan påföljd änböter inle skulle komma att ådömas och den misstänktes lagföring inte krävsfrån allmän synpunkt. Vidare kan nämnas att ungdomar som vid tiden för brottetinte fyllt har ytterligare möjligheler att få åtalsunderlåtelse enligtbestämmelser i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om ungalagöverträdare. RA har utfärdat etl cirkulär som rör vissa frågorangående handläggningen av narkotikamål (RÅC 1:94). 1 cirkuläret har RÅ rekommenderatatt åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 7 § första stycket 1 RB skall begränsastill fall som avser endast innehav för eget bmk av vad som 2 1984/85. 1984/85:46 18 uppgårlill eller svarar mot högst en rökbit cannabis eller en dos centralsti-mulantiaulom kokain, dvs. en så liten mängd narkotika att den normalt inle delas uppytterligare och säljs vidare. Av stor vikt år enligt RÅ att åtalsunderiålelse enligldel nämnda lagrummet i huvudsak begränsas till förseelser av förstagångskaraktär. Kommissionenförordar alt åtalsunderlåtelse enligl 20 kap. 7 § förslå stycket 1 RB i principinte skall ges vid narkoiikabrotislighei, dock att undantag från della börkunna göras vid vissa innehav av obetydliga mängder läkemedel. Deflesla remissinslanserna är av samma mening som kommissionen. Åven andrauppfattningar har emellertid kommil fram under remissbehandlingen. även om f n. åtalsunderlåtelse förringa narkotikabrott bör medges med slor restriktivitet, del förekommer ell inleobetydligt antal fall där intresset av lagföring är så litet alt åtalsunderlåtelseär klart lämpligast. RÅ uttalar bl.a. all ulvecklingen i praxis efter detnämnda cirkulärels tillkomst inneburit ytterligare begränsningar av åtalsunderlåtelseinstituieisanvändning och att någon mer långtgående ändring av den praxis som råderinle kan anses påkallad. Jag vUltill en början erinra om alt regeringen lill har överlämnat eltförslag om vidgade möjligheler för åklagare au beslula om åtalsunderiålelse (prop.1984/85:3). Förslagel är ett led i strävandena att koncentrera rättsväsendetsresurser till bekämpandet av allvarligare brottslighet, bl. a. ekonomiskbrottslighet saml vålds- och narkotikabrottslighet. Beträffande den närmareinnebörden av förslaget får jag hänvisa lill propositionen. Möjlighetenatt underiåta åtal vid bötesbrott vidgas enligt förslaget genom en ny regel i20 kap. 7 § första stycket 1 RB som innebär au åtalsunderlåtelse får ske underförutsättning all något väsentligt allmänt eller enskilt intresse inteåsidosätts. I propositionen (s. 29) har jag anfört beträf fande åtalsunderlåtelseenligt denna beslämmelse vid bötesbrottslighet på narkotikaområdet att praxisbör behållas oförändrad till dess ställning har tagits till kommissionens nuaktuella förslag. Närdel så gäller deUa ställningstagande anser jag för min del all praxis i frågaom åtalsunderlåtelse enligt den nuvarande bestämmelsen i 20 kap. 7 § förstastycket 1 RB ger uttryck för en tillräcklig restriktivitet. Enligt min meningsaknas det således anledning att gå längre i begränsande riktning. Denutvidgning av straffansvaret för osjälvständiga gärningsformer som jagföreslår kan också medföra etl visst behov av att kunna ge åtalsunderlåtelse. 1det sagda ligger att jag anser att man vid tillämpningen av den föreslagnanya regeln om åtalsunderiätelse i 20 kap. 7 § första stycket I RB vad gällernarkotikabrott bör hålla fast vid nuvarande praxis. 1 sammanhangel vUl jagerinra om att jag i den aktuella propositionen (s. 67) starkt 1984/85:46 19 betonatvikten av alt de nya reglerna om åtalsunderlåtelse tillämpas på ell sådani sättatt inte tilltron till rättsväsendets förmåga all upprätthålla likhet införlagen mbbas. Jag har därvid ocksä pekal på all det i första hand ankommer på RÅatt främja en enhetlig praxis pä området. Imotsats till övriga olovliga befattningar med narkotika regleras smugglinginte i narkotikastrafflagen utan i lagen (1960:418, ändrad senast 1983:364) omvarusmuggling (varusmugglingslagen). a. straffskalor och ansvar förosjälvständiga gärningsformer i fråga om smuggling av narkotika har dock ihuvudsak anpassats lill bestämmelserna i narkotikastrafflagen. En sådananpassning bör ske även i nu aktuella hänseenden. Delbör emellertid påpekas alt del f. n. råder en bristande överensstämmelsemellan straffskalan för varusmuggling som är alt anse som ringa (2 § varusmugglingslagen)och straffskalan för narkotikaförseelse (2 § narkotikastrafflagen). 1 detförra fallet är straffskalan penningböter, högst , medan den i detsenare är dagsböter. kan denna skillnad tänkas föranleda ettlindrigare straff, om en person åtalas för varusmuggling belräffande en vissmindre mängd narkotika än om denne åtalas för narkolikaförseelse avseendeinnehav av samma mängd. Sådana effekter bör självfallet undvikas. Om fängelseförs in i straffskalan för narkotikabrott som är ringa utan att någon ändringgörs i straffskalan för ringa varusmuggling av narkotika, skulle skillnadenmellan straffskalorna bli slörre och riskerna öka för omotiverade skillnadervid den rättsliga bedömningen av dessa båda brott. Jagförordar mot den angivna bakgmnden att straffskalorna i varu-smuggUngslagenbeträffande varusmuggling av normalgraden (I §) och vamsmuggling som är ringa(2 §) vid gärningar som gäller narkotika anpassas lill de föreslagna slraffskalornaför motsvarande brott enligt narkotikastrafflagen (1 och 2 §§). Vad gällergränsen mellan varusmuggling som är ringa och normalgraden samt påföljdsbeslämningenbör i tillämpliga delar gälla vad jag anfört rörande motsvarande brott enligtnarkotikastrafflagen. Vidarebör kriminaliseringen vid de osjälvständiga gärningsformerna enligt vamsmugglingslagen(8 §) anpassas till motsvarande bestämmelser enligt narkotikastrafflagen (4 och5 §§). Jag återkommer lill den frågan i specialmotiveringen. Av24 § vamsmugglingslagen följer att befogenheten för befattningshavare inomtullen att föra talan, t.ex. att utfärda strafföreläggande, är begränsad tillbrott på vilka kan följa högst böter. Förslagel om att införa fängelse istraffskalan för varusmugglingsbroil som är ringa och som gäller narkotikapåkallar därför en jämkning i paragrafen för att nämnda ordning skallkunna behållas beträffande brott av detta slag. Prop.1984/85:46 20 4 Innehav av haschpipor m. m. på enkriminalvårdsanstalt Mitt förslag: Genom en ändring i lagen om kriminalvård ianstalt får man inom kriminalvården möjlighet alt förstöra haschpipor och andraföremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk av eller annanbefattning med narkotika och som påträffats inom en anstalt. Kommissionens förslag: Överensstämmer med mitt (PM 11 s.38). Remissinstanserna: De instanser som har berörtkommissionens förslag har tillstyrkt della. Skäl för mitt förslag: Regler om i vilken utsträckningintagna får inneha och förvärva egendom under anslaltsvisldsen finns i 24 § KvaLoch i regler som utfärdats i anslulning lill nämnda paragraf i värdcirkulärel.I 60 § iredje stycket vårdcirkuläret föreskrivs bl.a. att en intagen inte fårinneha eller eljest ta befattning med injektionssprutor eller kanyler som kananvändas för insprutning i människokroppen eller sådana rökpipor som ärtillverkade för rökning av cannabis (haschpipor) eller andra föremål som ärsärskilt avsedda att användas som hjälpmedel vid konsumtion av narkotika. Ivårdcirkuläret regleras vidare frågan om vad som skall ske med egendom sompåträffas inom en anstalt och tillhör en inlagen men som denne sålunda inte fårinneha. Av bestämmelserna (se 16 och 18 §§) framgår alt egendomen skallomhändertas och förvaras för den intagnes räkning för alt lämnas ut till dennevid frigivningen. 1 63 § KvaL finns emellertid regler som innebår attegendom av del aktuella slaget i vissa fall får förstöras eller försäljas. Av försia-iredjestyckena i paragrafen följer att med injektionssprutor eller kanyler som kananvändas för insprutning i människokroppen och som påträffats hos en intagen skaUförfaras på det säu som föreskrivs i 3 § lagen (1958: 205) om förverkande av alkoholhaltigadrycker m. m. Härav följer i sin tur att egendomen skall förstöras ellerförsäljas enligl vad som föreskrivs om beslagtagen egendom i 2 § I förstastycket nämnda lag. Den nuvarande regleringen innebär alltså alt detvisserligen är otillåtet för en intagen att inneha haschpipor och andra föremålsom är särskill avsedda att användas som hjälpmedel vid konsumtion avnarkotika. En intagen har emellertid rätt all vid frigivningen få tillbakaegendom av detla slag - bortsett från injektionssprutor och kanyler - somomhändertagits under anslaltsvisldsen. Genom de ändringar i narkotikastrafflagen som genomfördesår kan emellertid föremål av det nämnda slaget förverkas. 1 6 § iredjestycket narkotikastrafflagen finns sålunda en regel om förverkande som avserinjektionssprutor eller kanyler som kan användas för insprutning i Prop.1984/85:46 21 människokroppen eller andra föremål som är särskilt ägnadealt användas för missbruk av eller annan befattning med narkotika. Påträffassådana föremål hos någon som har begått brott enligl narkotikastrafflagen elleri ett utrymme som disponeras av honom eller i förbindelse med narkotika som harvaril föremål för brott enligl sagda lag. skall enligt nämnda bestämmelseföremålen, oavsett vem de tillhör, förklaras förverkade, om del inte äruppenbart obilligl. Den förulsällning för förverkande som år knuten lill frågani vilkel sammanhang ell föremål påträffas innebär emellertid att förverkandeinte utan vidare kan ske av exempelvis haschpipor som innehas som souvenirer(se prop. 1982/83: 141 s. 38). Vidare kannämnas att det i 8 § lagen (1976: 511) om omhändertagande av berusade personer finns regler som innebär allegendom som påträffas hos den som omhändertas med stöd av lagen i vissa fallskall tas ifrån honom och. om inle särskilda skäl lalar för all egendomen ålerslällsefter frigivandel, förstöras. Reglerna omfattar bl. a. föremål av samma slagsom avses i förverkanderegeln i 6 § Iredje stycket narkoiikaslrafflagen (se prop.1983/84:111 s. 151). Kommissionenuilalar all del har visat sig all inlagna vid frigivningen gör anspråk på haschpiporsom omhändertagits på anstalten. Enligt kommissionen ulgör även haschpipor ochandra narkolikautensilier redskap som avsevärt ökar risken förnarkotikamissbruk. Föremål av detta slag bör enligl kommissionen därför kunnaomhändertas och förslöras enligt vad som föreskrivs i 63 § KvaL. Jag anserdet vara väsentligt att inte bara injektionssprutor och kanyler ulan även haschpiporoch andra föremål som är särskill ägnade alt användas för missbruk av ellerannan befattning med narkotika och som påträffas inom en kriminalvärdsanstaltkan omhändertas och förstöras. Bestämmelsen i 6 § tredje stycketnarkotikastrafflagen om förverkande av sådana föremål tillgodoser visserligen detlainlresse i åtskilliga fall.