prop · G80321 · 1984-12-31 00:00:00 — Enannan ledamot, justitierådet Vängby, tillade för egen del till utveckling avsin mening: "Jagdelar helt mening att det är mycket ovisst, om planerna pä en reformav rattfyllerilagstiftningen kommer att leda till något resultat, och att isådant läge domstolarna bör kunna anse sig berättigade att försiktigt mjuka uppden stelbenthet och ibland orimliga stränghet i bedömningen avrattfylleribrott som präglat rättstillämpningen. Också enligt min mening kanett högt bötesstraff i många situationer utgöra en lämplig påföljd frånallmänpreventiv - och samhällsekonomisk - synpunkt även vid allvarligare brott.Med nu gällande utformning av reglerna om ansvar för rattfylleri synes det dockvara bäst förenligt att tillämpa bestämmelsen om mildrande omständigheter påvad som skulle kunna betecknas som ringa brott. Det torde få ankomma pälagstiftaren - om enligt det förut anförda inte vid en separat reform avrattfyllerilagstiftningen så åtminstone på lång sikt vid en fortsatt översyn avpåföljdssystemet - att avgöra om enbart bötesstraff skall i större utsträckningtillämpas vid rattfylleri. Med nuvarande lagstiftning är det likväl möjligt attåstadkomma en mera nyanserad rättstillämpning genom att domstolarna - vidsidan av fall då enligt en numera ganska stadgad praxis bör dömas tillskyddstillsyn - försiktigt vidgar tillämpningen av villkoriig dom i föreningmed böter när, såsom i förevarande fall, skäl talar mot tilllämpning avfrihetsberövande påföljd med hänsyn till att omständigheterna ärsärpräglade." NJA1978 s. 92. Den tilltalade var hemfallen ät allvariigtalkoholmissbruk. Åtgärder mot alkoholmissbruket ansågs enligt högsta domstolenvara av väsentlig betydelse från påföljdssynpunkt. Genom päböijadantialkoholbehandling m.m. hade den tilltalades sociala situation förbättratsmen ansågs alltjämt osäker. Påföljden fastställdes till skyddstillsyn ochböter. 1984/85:21 142 NJA1978 s. 178. Den tilltalade undergick behandling i nykterhetsvårdande syfteoch hade varit intagen för vård på alkoholklinik. Utredningen i måletfick enligt högsta domstolen anses ge vid handen att den tilltalade alltjämtvar i behov av läkarbehandling för sitt alkoholmissbmk, men att utsikternatill rehabilitering kunde bedömas som ganska goda om den pågående behandlingenfick fortgå utan avbrott. förordnade att en tidigare ädömdskyddstillsyn skulle avse även nu aktuellt brott. NJA1978 s. 229. Den tilltalade hade i olika omgångar vårdats på sjukhus förkronisk alkoholism. Han syntes emellertid vara på god väg att komma till rättamed sina alkoholproblem och hade numera ordnade hemförhållanden med ettuppenbarligen mycket gott stöd i sin hustru. Enligt högsta domstolen förelågrisk att den sociala återanpassningen skulle brytas om han nu dömdes tillfrihetsstraff Påföljden bestämdes till skyddstillsyn. NJA1979 s. 381. Den tilltalade, en byggmästare, hade länge haft psykiska besvär,som accentuerats i anslutning till skilsmässa och åtalet för rattfylleri. Hangenomgick psykiatrisk behandling och var sjukskriven. Enligt läkare skulle ettfängelsestraff innebära risk för ytterligare försämring av hans psykiskahälsa, och möjligheten av desperata impulshandlingar kunde inte uteslutas.Påföljden bestämdes till skyddstillsyn med föreskrift om öppen psykiatriskvård. NJA1980 s. 74. Den tilltalade hade inom loppet av gjort sig skyldigtill tre rattfyllerier. Brotten hade begåtts av svårtalkoholmissbruk. Genom att underkasta sig frivillig vård under drygt tremånader hade han lyckats komma till rätta med missbmket. Avtjänandet av ettfängelsestraff skulle enligt högsta domstolen allvarligt kunna skada hanssociala återanpassning och medföra risk för återfall. Påföljden bestämdes tillskyddstillsyn. NJA1980 s. 112. I Den tilltalade var vid brottstillfället obetydligt över 18 år.Han hade påböijat värnpliktstjänstgöring men hemföriovats efter att ha visattydliga tecken på nervositet och omogenhet. Han hade inte några som helstalkoholproblem. bestämde påföljden till villkorlig dom ochbeaktade därvid den tilltalades ålder vid gärningens begående och hansomogenhet. Av betydelse var också att körningen skett en kort sträcka och ägtmm dä trafiken var obetydlig. II Dentilltalade var vid brottstillfället under 18 är. Körningen ägde rum undernatten omkring 3 mil vid ett tUlfälle då han saknade varje anledning att allsköra bil. fann att det beträffande den tilltalade inteframkommit sädana personliga omständigheter att en påföljd som inte innebärfrihetsberövande borde väljas. Påföljden bestämdes till fängelse en månad. Utdragur justitieutskottets betänkande 1980/81:1 Tingsrätternas val av villkorlig dom-skyddstUlsyn jämförtmed fängelse vid rattfylleri 1979. Prop.1984/85:21 144 Prop.1984/85:21 145 Sammanställning av remissyttranden överdepartementspromemorian (Ds Ju 1983:6) Traflknykterhetsbrotten. Förslag tilländringar i lagstiftningen Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts avhovrätten över och , . ,, kammarrätten i , länsrätten i ,länsrätten i , , riksåklagaren, ,, övervakningsnämnden i , andra avd.,brottsförebyggande rådet (BRÅ), , statens rättskemiskalaboratorium, , statens väg- och trafikinstitut, trafiksäkerhetsverket,juridiska fakultetsnämnden vid , i län,i , i län,i . (Ju 1979:04),(Ju 1979:05), Utredningen (1980:05) om alkoholutandningsprovsom bevismedel vid trafiknykterhetsbrott. (),(), i (LO),, Föreningen . Föreningen och Föreningen ,Kungl. (), (), () och . i har överlämnat ettyttrande från polisstyrelsen i ochCentralorganisationen /SR har utan eget ställningstagande överlämnatyttranden frän , samhällsvetare och ekonomer () ochSveriges Socionomers, (). Allmänna synpunkter rörande påföljdsvalet Hovrätten ställer sig bakom den allmänna strävan attnedbringa antalet fängelsestraff och att vidta lagstiftningsåtgärder med dettasyfte. Det råder numera inom kriminologisk forskning allmän enighet om attkriminalvård i anstalt medför många negativa effekter för de dömda. Det finnsvidare belägg för att sädana negativa effekter kan uppkomma redan efter deförhållandevis korta fängelsestraff som normalt ådöms för rattfylleri. Myckettalar för att de föreslagna lagändringarna kommer att leda till ett minskatantal fängelsestraff En viktig fråga är emellertid vilka effekter 10 1984/85. Prop.1984/85:21 146 från allmänpreventiv synpunkt en sådan minskning avfängelsestraffet vid rattfylleri skulle få. Hovrätten kan sålunda, i brist pånärmare undersökningar, inte utan vidare godta utredningens påstående att deallmänpreventiva verkningarna av frihetsstraff skulle vara osäkrare än vad manbmkat anta, när detta påstående används som ett argument mot fängelsestraffetsallmänpreventiva effekt pä rattfylleribrott. Visserligen kan man liksomutredningen hävda att fängelsestraffets betydelse från allmänpreventiv synpunktvarit särskilt påfallande när det gällde att hos befolkningeninpränta vikten av nykterhet vid ratten. Men därmed är inte sagt att denallmänpreventiva effekten av fängelsestraffet numera upphört eller ens minskati betydelse. Med det anförda vill hovrätten dock inte hävda att en nyanseringav påföljdsvalet vid rattfylleri är otänkbar av hänsyn till allmänpreventionenskrav. Tvärtom talar mycket starka skäl för en uppmjukning av nuvarande ganskarigida påföljdspraxis. Ett sådant viktigt skäl är som förut nämntsfrihetsstraffets negativa effekter på de intagna. Ett annat skäl är denohållbara situation som kriminalvården hamnat i genom att resurserna interäcker till, platsbristen är akut, kostnaderna har ökat o. s. v. Denomständigheten att rattfylleribrott leder till så många fängelsestraff somupptill 5 000 synes också vara skäl nog för att övervägalagstiftningsåtgärder med syfte att nedbringa antalet sådana straff. Hovrättenvill ytterligare anföra som skäl för en minskning av fängelsestraffen att ensådan reform i sin tur säkerligen kommer att nedbringa domstolarnas arbete medrattfyllerimäl. är denna typ av mål vanligt förekommande ochkräver betydande resurser, inte minst för hovrättens del. Om man godtar metoden att minska användningen avfängelsestraff genom lagstiftningsåtgärder av den typ som föreslås ipromemorian ligger det naturligtvis på gmnd av den höga frekvensen av sädanastraff vid rattfylleri nära till hands att låta detta brott bli föremål föråtgärderna. Det i och för sig vällovliga syftet att nedbringa antaletfrihetsstraff bör emellertid inte förverkligas pä det sättet. Antagandet attett borttagande av frihetsstraffet vid rattfylleri inte pä ett avgörande sättskulle påverka brottsfrekvensen (s. 95) är enligt tingsrättens mening alltförlöst grundat. Man bör i stället rikta in sig på att genom kriminal- ochtrafikpolitiska åtgärder försöka, om än , minska antaletrattfylleribrott. Rent allmänt anser tingsrätten större enhetlighet i påföljdsvaletönskvärd. Tingsrätten hyser dock stor tvekan om det föreliggande förslaget ärägnat att åstadkomma detta mål. Tingsrätten delar justitieutskottets är 1980 uttaladeuppfattning att den i nuvarande rättspraxis antagna grundsatsen att hänsyn tillallmän laglydnad kräveratt påföljden för rattfylleri normalt bestäms till fängelse har haft storbetydelse som avhållande faktor när det gäller bilkörning i samband medalkoholförtäring. Med hänsyn härtill och till vad som i övrigt upptagitsförordar tingsrätten att fängelse eller motsvarande alltjämt skall vara regelvid högre promUlehalter än 1,5. Trelleborgstingsrätt har avvikit från det schablonmässiga utdömandet av 1 månads fängelseför rattfylleri genom att döma till annan påföljd i hälften av fallen. Dettaskall ses mot bakgrund av riksdagsuttalanden samt att avrattfylleristerna vid vetenskapliga undersökningar befunnits ha alkoholproblemoch att förekomsten av sädana problem även av högsta domstolen funnits haavgörande betydelse för val av skyddstillsyn i stället för fängelse.Tingsrätten befäste för sin del en tidigare päböijad utveckling i sådanriktning vid en sammankomst för domare, nämndemän, åklagare,advokater och företrädare för kriminalvård och socialvård. Sammankomstenutmynnade i en överenskommelse att i samtliga fall av rattfylleri, om ej redanmotsvarande utredning förelåg, förordna om personundersökning, läkarintyg (§7-intyg) eller yttrande av nykterhetsnämnd (socialnämnd). Sådan utredning sertingsrätten alltjämt som en nödvändig förutsättning för att kunna tillämpa Ikap. 7 § om avvägning mellan allmän- och individualpreventivapåföljder och för att kunna följa uttalanden om en övergång från ettschablonmässigt straff till ett nyanserat päföljdsval. Därtill kommer attendast en regelmässigt insatt personutredning ger likhet inför lagen i endjupare mening. Att förlita sig pä insatser av advokat eller den tilltaladesjälv är inte tillräckligt. Rattfylleristen saknar ofta insikt om eget missbrukoch är inte öppen för att diskutera åtgärder mot missbruket ens med sinadvokat. Advokaterna tränger sällan igenom denna yttre attityd. Personundersökarenhar genom tingsrätten inriktats på frågan om alkoholproblematik och hinner oftanå en sådan kontakt med den tilltalade, att denne senast vid huvudförhandlingenär öppen för vårdinsatser, med föreskrifter om nykterhetsvård i form avkontakt med läkare, antabusbehandling etc. Tingsrättensdomar till skyddstillsyn och böter - har även sedan riksåklagaren anbefalltåklagarna att skärpa sin prövning av frågan om överklagande av andrarattfylleridomar än till fängelse - överklagats i sä ringa utsträckning attslutsatsen måste dragas att åklagarna funnit att personutredningen gerundertag för att tingsrättens domar överensstämmer även med högsta domstolensintentioner. Vid en undersökning av senare års överklaganden har sålundabefunnits att åklagarna överklagat tingsrättens domar till skyddstillsyn förrattfylleri endast i 4 av 47 fall. Tingsrättenvill därför, mot bakgmnd av den likartade bedömningen i domstolen och avåklagarna, hävda att obligatorisk personutredning är ägnad att medföra enlikartad praxis i riket vid utdömande av påföljd för rattfylleri redan mednuvarande lagstiftning. Prop.1984/85:21 148 I detta sammanhang vill tingsrätten framhålla att högstadomstolens praxis när det gäller att avväga påföljden i förhållande till hindereller synnerliga svårigheter genom förväntad körkortsäterkallelse i yrkes-eller näringsutövning, inom tingsrätten utsatts för kritik såsom byggande på enfelaktig tolkning av riksdagsuttalandena. Det är värdefullt att bestämmelserna om onykterhet itrafik omprövas med inriktning pä en mera nyanserad tillämpning och pä ettminskat användande av frihetsstraff. Utgångspunkten måste härvid vara attstraff skall utmätas i den utsträckning som är nödvändigt för att dess syfteskall uppnås och att ingen skall åsamkas större lidande än vad som är nödvändigt.Kammarrätten kan sålunda i stor utsträckning ansluta sig till huvudlinjerna ide förslag som framförs i promemorian. Normalstraffet för rattfylleri är ett kortvarigtfängelsestraff. har så sent som vid 1980/ställt sigbakom gällande rätt ifråga om val av påföljd för rattfylleri. Anledningen tillatt frågan nu ändå tas upp till behandling anges i promemorian vara att antaletfrihetsberövanden inom kriminalvärden bör minskas och att de nuvarandepä-följdsreglerna är sä komplicerade att det finns uppenbara risker för bristandeenhetlighet i tillämpningen. Det är ägnat att förvåna att i promemorian inte ens antydsatt förslagen, om de genomförs, också kan beräknas medföra betydandestatsfinansiella fördelar i form av avsevärt minskad belastning påkriminalvårdens resurser, ansenliga bötesinkomster och minskatproduktionsbortfall hos de för rattfylleri dömda. Vidare medför förslagetfördelar för domstolarnas verksamhet genom vidgad möjlighet för ensamdomare attavgöra trafiknykterhetsmäl. Det är givet att dessa omständigheter inte fårvara avgörande vid ställningstagandet till behovet av en reform men de utgördock omständigheter som måste belysas och beaktas. I promemorian sägs vidare att syftet med lagstiftningenmot trafiknykterhetsbrott är att motverka att trafikolyckor uppkommer genomatt motorfordonsförare är påverkade av alkohol eller andra medel. Hotet om ettfängelsestraff påstås därvid tidigare ha spelat en stor roll i avhållande syftemen att numera andra faktorer tillmäts större betydelse. Enligt kammarrättensmening torde hotet om en frihetsberövande straffpåföljd i förening med riskenför körkortsåterkallelse alltjämt utgöra de faktorer som i främsta rummetverkar avhällande från att köra bil i berusat tillstånd. Fängelsestraffetsallmänpreventiva effekt i rattfyllerimål bör därför inte undervärderas och detär viktigt att det finns kvar för allvarligare fall. Det kan inte uteslutas att ett avskaffande avfängelsestraffet som nor- Prop.1984/85:21 149 malpåföljd vid rattfylleribroti kan komma att uppfattassom en förändrad syn pä allvaret i rattonykterhetsbrott. För att motverka ensådan effekt torde omfattande information och upplysning erfordras för attvidmakthålla den nuvarande negativa inställningen till alkohol i trafiken. Detbör härvid framhållas att frihetsstraff fortfarande ingår i straffskalan. Det är självklart att en kontinuerlig uppföljning avreformen bör ske. Skulle en försämrad trafiknykterhetssituation inträffa måsteen omprövning ske. Lagstiftningen om trafiknykterhetsbrott har till syfte attsöka bekämpa de olyckor i trafiken vilkas uppkomst har samband med alkohol-eller drogpäverkan hos motorfordonsförare. Av en mångfald vetenskapliga undersökningarframgår att trafikolycksriskerna är mycket stora vid alkoholförtäring. När enförare med vett och vilja sätter sig bakom ratten under inflytande av alkoholoch därigenom äventyrar andra trafikanters liv och hälsa innebär detta en sådanansvarslöshet som måste mötas med en kraftig reaktion frän samhällets sida. Föratt syftet med lagstiftningen skall uppnås måste vid överträdelser, enligtlänsrättens mening, som regel tillgripas frihetsstraff har under entrettioårstid kunnat hålla den relativa trafiknykterhetsbrottsligheten på ennågorlunda nivå. Risken är överhängande att en övergäng från detregelmässiga frihetsstraffet för rattfylleri till ett bötesstraff tas som enattitydförändring av synen på trafiknykterhetsbrotten. Rattfylleri är det enskilda brott som föranleder detstörsta antalet fängelsestraff. Kriminalvårdens kostnader för att beredarattfyllerister plats i fängelserna kan beräknas till omkring 50 miljoner kråriigen. I dagens ekonomiska läge bör givetvis alla möjligheter till enbesparing tas till vara, särskilt som en reform får anses ligga i linje medsamhällets kriminalpolitiska målsättningar. Det är vidare en alltmer utbredduppfattning att den samlade reaktionen mot den som gör sig skyldig tillrattfylleri ofta är alltför kraftig. Dessa omständigheter sammantagna med vadsom framkommit om bristande enhetlighet i rättstillämpningen utgör anledningentill ändring av bestämmelserna. Promemorian innehåller en fyllig och allsidig diskussionom päföljdsval och straffmätning vid trafiknykterhetsbrott. Av vad som därvidframkommit anser jag, lika med promemorians upphovsmän, att förändringar iangivna hänseenden är påkallade. Jag biträder sålunda i allt väsentligt iprincip det framlagda förslaget. Således anser jag att den trend mot störreflexibilitet i den alltför stela päföljdspraxis som rått på detta Prop.1984/85:21 150 område bör fortsätta, att normalpåföljden för rattfylleribör vara böter och att möjligheter bör tillskapas för att råda bot på dendokumenterade olikhet som råder såvitt avser päföljdspraxis beträffanderattfylleri. har ingen erinran mot en allmän strävanatt minska antalet frihetsberövanden inom kriminal värden. Fängelsestraff irattfyllerimäl har fyUt en viktig funktion frän allmänpreventiv synpunktvarför starka skäl måste föreligga för att motivera en ändring av nuvarandepåföljd för rattfylleri. Enligt styrelsens mening är konsekvenserna av förslagetsvåra att överblicka. En mindre långtgående förändring i påföljdsvalet bordedärför övervägas för att kunna bedöma konsekvenserna av en ändring av nuvarandenormalpåföljd för rattfylleri. finner emellertid, trots betänkligheterbeträffande påföljdsvalet, att förslaget kan godtas då det på längre siktföreligger uppenbara risker för bristande enhetlighet i tillämpningen avpäföljdsvalet för rattfylleri vid domstolarna. Även om högsta domstolens praxisi rattfyllerimål synes klar har fängelse i åtskilliga fall ersatts av andrapåföljder. En sådan utveckling är inte tillfredsställande från allmänpreventivsynpunkt. I promemorian anförs att gjort ettuttalande av den innebörden att man i viss utsträckning borde kunna gå ifrånfängelsestraff vid rattfylleri som förstagångsförseelse liksom i fall dåföraren trots straffbar alkoholhalt hade kunnat genomföra körningen utananmärkning. Vidare framhålls att åtskilliga skäl synes tala för att man intebehöver befara någon ökning av trafiknykterhetsbrottsligheten om man minskartillämpningen av fängelse som påföljd för rattfyUeri. Styrelsen delar dennauppfattning. En reform inom trafiknykterhetslagstiftningen bör därför enligtstyrelsens mening inriktas pä sådana förändringar att användandet avfängelsestraff" vid trafiknykterhetsbrott klart begränsas. Detta liggerockså i linje med en allmän strävan under senare är att minska antaletfrihetsberövanden inom kriminalvården. BRÅ delar uppfattningen att antalet fängelsestraff börminskas och finner likaså att det ligger nära till hands att i det syftet seöver sanktionerna i fråga om rattfylleribrottet. Enligt BRÅs mening finns detanledning förmoda att hotet om fängelsestraff inte ensamt verkarbrottsavhållande för den som överväger bilkörning efter alkoholförtäring.Upptäcktsrisken i sig liksom risken för indraget körkort torde spela enavgörande roll i sammanhanget. Prop.1984/85:21 151 När det gäller påföljden har styrelsen inga invändningarmot att böter får komma till användning i större utsträckning även i de falldär f. n. fängelse utgör normalpäföljden. Det står i överensstämmelse med denkriminalpolitiska utvecklingen att söka minska användningen av frihetsberövandepåföljder i de fall detta med hänsyn till allmänpreventionens intresse inte ärnödvändigt. Emellertid bör man också särskilt uppmärksamma deindividualpreventiva synpunkterna. De personer som fälls till ansvar förtrafiknykterhetsbrott utgör i stor utsträckning ett specialklientel medbetydande alkoholproblem. För sädana personer har varken ett högt bötesstraffeller ett fängelsestraff någon egentiig individualpreventiv effekt. Det bordevara angeläget att söka finna andra päföljdsformer som bättre än de nämnda kantänkas hjälpa dessa personer att komma till rätta med sina alkoholproblem ochdärigenom förhindra återfall i rattfylleri. Det fortsatta arbetet med översynenav trafikbrottsligheten bör därför inriktas på att söka få fram påföljdsformeri vilka kan ingå mer effektiva nykterhetsvårdande åtgärder än vad som f n. ärfallet. I ett sådant påföljdssystem är det enligt uppfattningviktigt att ta tillvara de resurser som förfogar över. Svensk traflknykterhetslagstiftning har länge varitföregångare och utgjort ett föredöme för internationell lagstiftning päområdet. kan också berömma sig av att ha en, i internationeUjämförelse, mycket låg frekvens av trafikanter som harblodalkoholkoncentrationer över . Trots detta torde det inte vara möjligt att förneka attalkoholen fortfarande utgör ett av våra allvarligaste problem itrafiksäkerhetsarbetet. I en internationell jämförelse framstår den svenskalagstiftningen som mycket strikt. Det bör dock framhållas att det finns ländersom är ännu mera restriktiva. I vissa östeuropeiska länder tilläts i principingen alkoholförtäring i samband med förande av motorfordon. Debatten huruvida det är just den restriktiva lagstiftningensom har gjort att intar den relativt gynnsamma positionen har pågåttintensivt . Åsikt står mot åsikt och forskningsresultat motforskningsresultat. Något, ens tillnärmelsevis, entydigt svar föreligger inte.Åtgärderna mot trafikonykterhet är ett komplext system innehållandelagstiftning, information etc. Det är därför vanskligt att genomföra punktvisaförändringar utan att rubba hela systemet. 1984/85:21 152 Beträffandeanvändningen av fängelsestraffet och dess allmänpreventiva respektiveindividualpreventiva effekter framläggs i promemorian inte några vetenskapligabelägg för de föreslagna förändringarnas framtida positiva effekter. 1den vetenskapliga litteraturen finns såväl stöd för argument emot en minskning avanvändningen av fängelsestraff med hänsyn till trafiksäkerheten. Deundersökningar som avser den allmänpreventiva effekten av olika sanktionerhänför sig just till skandinavisk lagstiftning, men kan dessvärre inte ge någongod vägledning eftersom de mynnar ut i diametralt motsatta slutsatser. Institutetvill därför icke lägga andra synpunkter på denna fråga än att allmänheteninformeras ingående om de eventuella förändringar som införs. Deföreslagna ändringarnas primära syfte är uppenbarligen att väsentligt nedbringaantalet fängelsepåföljder vid trafiknykterhetsbrott. Häremot har verket ingafrän trafiksäkerhetssynpunkt principiella invändningar att göra. Fakultetsnämndenställer sig allmänt positiv till promemorians förslag om ändringar itrafiknykterhetslagstiftningen och framhåller därvid följande. 1 Påtrafiknykterhetsomrädet finns tre viktiga samhällsintressen: trafik säkerhetsintresset, det kriminalpolitiska intresset och det nykterhetspo litiska intresset. Av dessa måste trafiksäkerheten enligt fakultetsnämnden sättas främst. Detvä grundläggande motiven för den aktuella reformen är enligt promemorianönskan att minska användningen av fängelsestraff och att öka enhetligheten irättstillämpningen. 2 anser, attfängelsestraff inte är lika nödvändig som tidigare för att upprättatrafiknykterhetslagstiftningens generalpreventiva effekt. Fängelsestraffetsnuvarande användning vid rattfylleri strider också enligt fakultetsnämnden motden grundläggande principen om ett rimligt och rättvist förhållande mellanbrott och straff om man jämför med straffmätningen vid andra brott.