prop · G80396 · 1984-12-31 00:00:00 — Det kan anmärkas attviteskommittén inte ansåg det möjligt all införa en sådan bestämmelse som äri fråga (betänkandet s. 63). Den föreslagnabestämmelsen innehåller inte någon reservarion för det fallet att den nyeägarens förvärv inträder strax före utgången av en lidsperiod för det löpande vitet.Därav följer att, om vitet försittes för nämnda period, det kan dömas ut motden nye ägaren trots alt denne kanske haft endast mycket kort lid på sig attefterkomma det föreläggande som vitet är knutet rill. Detta ärotillfredsställande oavsett vilken form av förvärv det gäller. Ispecialmotiveringen till den föreslagna ändringen i 19 § lagen om påföljder ochingripande vid olovligt byggande m. m. sägs alt, föräganderättsövergången infaller "mitt under" en vitesperiod, vitesbeloppelfår börja beräknas med verkan från och med nästa period. Detta uttalande harinte stöd i den föreslagna lagtexten. Problemet uppmärksammades av vileskommittén,som i sitt förslag hade en särskild bestämmelse härom, se 18 § tredje stycket ikommitténs förslag till lag om vissa tvångsmedel. En bestämmelse av sammainnebörd bör införas i de i lagrådsremissen upptagna ändringsförslagen. Omförslag till lag om viten inte föreläggs , bör i de nu ifrågavarandelagarna införas motsvarigheter till 4 § första och andra styckena samt 9§ andrastycket i det remitterade lagförslaget och i samband därmed vidtas vissaredaktionella ändringar. Vidare bör andra stycket i I8§ miljöskyddslagenlämnas oförändrat. 1984/85:96 95 Förslagettill lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar Omförslag till lag om viten inte läggs fram , utgår den föreslagna punkten 4 ur14 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar. Vid granskningen avförevarande förslag har lagrådet uppmärksammat följande. Enligt 14 § 2 prövarlänsrätt bl. a. mål enligt 21 kap. . I samband med ändringar år1983 i 21 kap. infördes en ny paragraf, betecknad 21 §, i 6 kap.samma balk. Den innehåller bestämmelser om vite, som kan utsättas av rätlen imål om vårdnad eller umgänge. Fråga om utdömande av sådant vite skall enligttredje stycket i paragrafen prövas av länsrätten. Någon bestämmelse därominflöt dock inte i nyssnämnda 14 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar. Ensådan bestämmelse torde böra införas. Omförslag fill lag om viten inte föreläggs bör följande uppmärksammas. Förslagnr 2, som innebär att 18 § lagen (1946:804) om införande av nya skall upphöra att gälla, utgår. ) Ehurutalan om vites utdömande enligt ändringsförslagen nr 8,9, 11 och 14 skall förasav annan än allmän åklagare, torde samma forumbestämmelser som gäller vid åtalför bötesbrott vara tillämpliga. Förslagnr 10, innebärande att 27 § konsumentkreditlagen (1977:981) skall upphöra allgälla, utgår. Likaså utgår förslagen nr 12 och 13 angående ändringar i lagen(1980:424) om åtgärder mot vattenföroreningar från fartyg och i närtadiolagen(1982:459). 1984/85:96 96 Närvarande:statsministern , ordförande, och statsråden , , ,, , , , , , ,, , R. , , , , . Propositionmed förslag till lag om viten m. m. 1 Anmälan av lagrådsyttrande m. m. Föredragandenanmäler lagrådets yttrande' över förslag till 1. lag om viten, 2. lag om ändring i lagen(1946:804) om införande av nya , 3. lag om ändring i lagen(1976:666) om\påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m. m., 4. lag om ändring ibostadssaneringslagen (1973:531), 5. lag om ändring ihälsoskyddslagen (1982:1080), 6. lag om ändring inaturvårdslagen (1964:822), 7. lag om ändring i lagen(1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar, 8. lag om ändring i lagen(1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor, 9. lag om ändring imarknadsföringslagen (1975:1418), 10. lag om ändring i konsumentkreditlagen(1977:981), 11. lag om ändring i lagen (1979:1118) om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet, 12. lag om ändring i lagen(1980:424) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg, 13. lag om ändring i närtadiolagen(1982:459), 14. lagom ändring i konkurtenslagen (1972:729). Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför. Beslutom lagrädsremiss fattat vid regeringssammanträde . 1984/85:96 97 Underlagför det till lagrådet remitterade förslaget utgjordes i första hand avviteskommitténs betänkande (SOU 1982:21) Ett effektivare vite ochremissyttrandena däröver. Vid sin anmälan av frågan om lagrådsremiss uttaladeemellertid min företrädare att, med hänsyn till att förslagen i olika hänseendenskilde sig väsentligt från kommittéförslaget, särskilt samråd under ärendetsberedning hade ägt rum med bl. a. vissa myndigheter som berördes av förslagen.Vidare hade en genomgäng gjorts av de författningar med bestämmelser om vitensom finns registrerade i del av statsrådsberedningen förda rättsdataregistret. Lagrådethar ansett det vanskligt att bedöma lagrådsremissens i förhållande till kommitléförslagetmera vittsyftande förslag, eftersom del inte blivit föremål förremissbehandling i sedvanlig omfattning. Lagrådet har i yttrandet särskilthänvisat till all det vad gäller frågan om prövningsinstans för utdömande avvite syntes önskvärt med ett förnyat övervägande grundat pä synpunkter somerhållits efter sedvanlig remissbehandling. Med hänsyn härtill och medhänvisning till åtskilliga synpunkter av teknisk natur som utvecklats iyttrandet har lagrådet förordat att förslaget inte i det remitterade skicketföreläggs rill ställningstagande. Medhänsyn till dessa uttalanden av lagrådet har fortsalt beredning ägt rum, varvidgenom särskild remiss yttranden inhämtats över lagrådsremissen jämte lagrådetsyttrande samt en inom upprättad promemoria med förslagtill slutligt ställningstagande av regeringen. I promemorian behandlas utövervad som tagits upp i lagrådsremissen en särskild fråga rörande viten,nämligen om nordiskt samarbete i fråga om verkställighet av marknadsrättsliga viten. De instanser som efter remiss har avgett yttranden över promemorian ärriksåklagaren (), , kammarrätten i , ,, , konsumentombudsmannen (KO),(), och . Remissinstanserna har med något undantag på de flesta punkterställt sig positiva till de i promemorian upptagna förslagen och lillstyrktalt en lagstiftning i enlighet med promemorie-förslagel kommer till stånd.Remissinstansernas inställning redovisas i det följande översikfligt ianslutning till de olika lagförslagen. 2 Förslaget till lag om viten Lagrådethar föreslagit alt de bestämmelser som finns i 25 kap. 8§ och 35 kap. 7§brottsbalken skall föras över till lagen om viten. Enligt det förstnämnda avdessa båda lagrum gäller beträffande vite som har förelagts i särskilt fallgenom beslut av domstol eller annan myndighet, alt det utdömda vitet tillfallerstaten, om ej annat är föreskrivet, samt att verkstäl-7 1984/85. 1984/85:96 98 lighet och förvandling av utdömda viten följerbestämmelserna i bötesverkställighelslagen (1979: 189). I fråga om annat vite,dvs. sådant som riktar sig till var och en (generellt vite), gäller nyssnämndabestämmelser och därtill vad som i övrigt är stadgat i 25 kap. omböter, däribland regeln om att böter som huvudregel skall ådömas i dagsböter.Enligt 35 kap. 7 § har bestämmelserna om preskription av ådömdaböter tillämpning på utdömt vite, liksom också bestämmelserna om all ådömdaböter bortfaller när den dömde dör. Frågan om dessa bestämmelser lämpligen bör föras över ny lag om viten eller slå kvar i synes enligt promemorian varaväsentligen beroende av ställningstagandet till ett annat spörsmål somlagrådet har tagit upp, nämligen om en ny lag om viten bör göras tillämpligäven på generella viten. Med hänvisning till att denna form av viten ärunderkastad bötesreglerna förordades i remissen att endast vissa allmännabestämmelser i lagen om forum m. m. skulle gälla viten av sådant slag. Dennasynpunkt utvecklas ytterligare i promemorian, där det konstateras att degenerella vitena företer sådana olikheter gentemot andra former av viten att deinte lämpligen bör regleras i samma lag. En generell vitesföreskrift harenligt promemorian i realiteten karaktären av en straffsanktionerad norm.Flertalet av de bestämmelser som upptagits i lagen om viten och som har ansettsmotivera att en sådan lag införs - t. ex. om beloppets bestämmande, om löpandevite och om de allmänna reglerna för utdömande - kan sålunda inte tillämpas pågenerella viten, eftersom utdömandet skall ske enligt vanliga straffmätningsprinciper.Med hänsyn till att de generella vitena helt omfattas av bestämmelserna omböter i 25 kap. synes enligt promemorian regleringen höra hemma idetta kapitel. I promemorian förordas med denna utgångspunkt attbestämmelserna i 25 kap. 8§ och 35 kap. 7§, som avser såväl generella viten somandra viten, får slå kvar i balken. Lagrådets önskemål kan emellertid enligtpromemorian tillgodoses så till vida alt en hänvisning rill bestämmelserna ibrottsbalken - liksom i enlighet med vad lagrådet förordat till bötesverkställighelslagen- las in i lagen om viten, lämpligen i dess 1 §. Remissinstanserna har med ett undantag anslutit sig tillpromemorians ställningstagande. Även jag ställer mig bakom detta. Lagrådet har vidare konstaterat att den föreslagna lageninte ger svar på frågan i vad mån vite kan föreskrivas för offentligrättsligaJuridiska personer, t. ex. staten. Enligt promemorian har den aktuella frågan, vars praktiskabetydelse uppenbarligen är begränsad, ytterst samband med principiella spörsmålom möjligheter för domstolar och andra myndigheter att besluta om förpliktelserför det allmänna. Det sägs därför inte vara lämpligt a« i en allmän lag om vitengenerellt slå fast vilken lösning som bör väljas. Frågan bör enligt promemoriant. v. överlämnas åt rättstillämpningen. 1984/85:96 99 Någraremissinstanser , och - harinstämt med lagrådet och uttalat att frågan huruvida staten kan föreläggas vitebör lösas i den nya lagen. upplyser att enligt dess praxisstaten inte har ansetts kunna föreläggas vite. NO framhåller bl. a. att detinom marknadsrätten liksom inom civilrätten i övrigt har varit en allmänprincip att samma regler bör gälla för offentlig företagsamhet som för annannäringsverksamhet. Även om del i regel inte blir aktuellt all meddela vitesföreläggandemot statliga organ, innebär del enligt NO en betydande försvagning avkonkurrenslagstiftningens effektivitet att tveksamhet råder om huruvida lagensregler om vilessanktion gäller mot alla näringsidkare. domareförbundanser att, om staten skall vara undantagen som adressat för vitesföreläggande,detta bör framgå av lagen och att undantag bör gälla endast när statenuppträder i ett offentligrättsligt förhållande. Detkan nämnas att den aktuella frågan också har berörts bl. a. av justitiekanslern() vid remissbehandlngen av ett annat aktuellt förslag, nämligen det avkommissionen mot ekonomisk brottslighet avlämnade betänkandet (Ds Ju 1984:05)Företagsbot. JK uttalar i sitt yttrande att det f. n. är omöjligt att säganågot bestämt om huruvida staten kan utsättas som adressat i ettvitesföreläggande men att han för egen del har svårt att se att det föreliggernågot behov av att sätta ut vite i förelägganden som riktar sig mot statligamyndigheter. Somhar påpekats i promemorian finns en rad exempel ur praxis på att kommuner avolika slag har ansetts kunna föreläggas vite. Att staten inte kan föreläggasvite med avseende på dess offentligrättsliga verksamhet får däremot ansesuppenbart. I vissa författningar, t. ex. 9 kap. 8 § , finnsuttryckliga föreskrifter av innebörd att vite ej kan föreläggas staten. Denprincipen har enligt promemorian i allmänhet följts i rättspraxis även påandra områden. I promemorian hänvisas i denna del bl. a. till ett uttalande iämnet under förarbetena till konkurrenslagen, då föredragandedepartementschefen anförde att det av allmänna principer torde följa att förbudeller åläggande mot en statlig myndighet inte bör förenas med vite (prop.1981/82:165 s. 269). Ett motsvarande uttalande har gjorts i förarbetena tilllagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare (prop. 1983/84:92 s.23). Motden bakgrunden skulle del kunna synas ligga nära till hands att tillmötesgålagrådet på del sättet att del i den nya lagen om viten tas in ett uttryckligtgenerellt förbud mot att ett vitesföreläggande riktas mot staten. För en sådanlösning talar också del förhållandet att ett vitesföreläggande mot staten oftaknappast skulle fylla den normala funktionen av ekonomiskt påtryckningsmedel. Jagär emellertid inte på del föreliggande underlaget beredd att förorda enovillkorlig generell regel som utesluter möjligheten att staten kan varaadressat för ett vitesföreläggande. Särskilt vad gäller det marknadsrättsliga 1984/85:96 100 fältetkan situationer tänkas uppkomma där staten i så utpräglad grad uppträder som privaträttsligtsubjekt att det skulle te sig onaturligt om möjligheten att förelägga vite intestod till buds. Exempelvis kan ett organ som ingår i den statligaorganisationen bedriva affärsverksamhet i konkurrens med och på liknande sättsom privata företag, mot vilka viten kan riktas enligt de marknadsrältsligareglerna. Även om statliga organ givetvis kan förväntas utan viteshot följaförbud m. m. som meddelat, kan det i ett enskilt fall medhänsyn till särskilda omständigheter framstå som befogat att inte särbehandladessa organ i förhållande till privata rättssubjekt. a. understryks genom vitetviklen av att organet tillräckligt bevakar alt förbudet e.d. inte överträdsoavsiktligt. Det kan också gälla förhållandet mellan skilda säljled m.m., närstaten bedriver näringsverksamhet, kanske i monopolställning e. d. Utanför det marknadsrättsligaområdet bör del för att ett vitesföreläggande mot staten skall kunna komma ifråga krävas alt ett helt speciellt undantagsfall är för handen. Detanförda har lett mig till den uppfattningen alt den aktuella frågan i enlighetmed promemorieförslaget bör överlämnas åt rättstillämpningen. De uttalanden somjag har gjort - och som i fråga om vitesföreläggande mot staten bygger påen något mindre restriktiv syn än som kommit till uttryck i tidigarelagförarbeten - bör kuna tjäna som vägledning vid tillämpningen av den nyalagstiftningen. I lagrådsremissensspecialmotivering har vid 2§ konstaterats att den myndighet som förelägger vitei förekommande fall med hänsyn rill omständigheterna kan fritt bestämma omvitesföreläggandet skall rikta sig mot en juridisk person eller mot en eller fierapersoner som dess ställföreträdare. I anslutning härtill erinrade föredragandedepartementschefen om att, när vitesföreläggande riktas till en juridiskperson, en följd blir att vitet inte kan förvandlas till fängelse. Hanhänvisade vidare i anslutning till 3§ till att del av rättspraxis följer attvite inte får åläggas flera personer solidariskt och erinrade i detsammanhanget om att svårlösta situationer vid ett solidariskt åläggande skullekunna uppkomma bl. a. för del fall att förvandling skulle aktualiseras. Lagrådet har i anslutninghärtill anmärkt att konsekvenserna av den skillnad som ligger i att vite motenskilda personer kan förvandlas till fängelse, medan detta inte är falletbeträffande juridiska personer, inte har belysts närmare. I den inomjustitiedepartementet upprättade promemorian har i detta hänseende påpekatsatt även om huvudregeln är att utdömda viten kan förvandlas rill fängelse,sådan förvandling är utesluten enligt åtskilliga författningar. Att vite överhuvud laget inte kan förvandlas för juridiska personer ligger enligtpromemorian i sakens natur. Det sägs i promemorian att några störte nackdelarinte synes vara förenade med denna ordning och att det torde vara svårt attaktualisera någon ändr;ing i denna. För den händelse ett föreläggande mot enjuridisk person inte leder 1984/85:96 101 tillavsett resultat, torde man f. ö. enligt promemorian ofta kunna rikta ett nyttvitesföreläggande mot någon enskild person. Medanledning av vad lagrådet har uttalat i detta sammanhang har vidare ipromemorian påpekats att principen om att vitesföreläggande inte får riktastill flera personer solidariskt inte har samband enbart med de svårlöstasituationer som kan uppstå vid förvandling. Som också lagrådet har framhållitkan, enligt promemorian, även andra skäl anföras mot solidariskt vite.Exempelvis skulle vid solidariskt vite den situationen kunna uppkomma att vid vitetsutdömande skäl för jämkning av detta förekommer i fråga om en av adressaternamen inte beträffande den eller de andra. Dessauttalanden i promemorian har lämnats utan erinran av remissinstanserna ochäven jag ansluter mig till promemorians ståndpunkt. Förslagettill lag om viten är enligt 1 § avsett att gälla i fråga om viten som enligtlag eller annan författning får föreläggas av myndighet. Enligt lagrådet börman innan en allmän lag om viten utfärdas överväga om inte lagen bör innehållaen erinran om principen att vitesföreläggande kräver förfaltningsstöd. Ipromemorian sägs emellertid att detta torde följa direkt av den legahtetsprincipsom i överensstämmelse med regeringsformen gäller för myndigheterna. En erinrani aktuellt hänseende skulle därför enligt promemorian knappast fylla någonfunktion men möjligen kunna vålla missförstånd, när det gäller viten försäkerställande av privaträttsliga anspråk. Flertaletav remissinstanserna har lämnat ställningstagandet utan erinran medan två avdem och - har anslutit sig tilllagrådets åsikt. Själv finner jag övervägande skäl tala för promemoriansståndpunkt. När del som här gäller en reglering som i sak är obehövlig, kan mansom jag ser del inte bortse från risken att en särskild bestämmelse skullekunna vålla missförstånd. Enytterligare fråga av allmän natur som lagrådet tar upp är förhållandet mellanvite och straff. Lagrådet framhåller alt svensk rätt intar den ståndpunktenatt det inte bör vara möjligt att ingripa med straff och vitespåföljd mot sammaförfarande. Enligt lagrådet bör lagen om viten innehålla en bestämmelse pådenna punkt. Ipromemorian uttalas med hänvisning till ett avgörande av högsta domstolen (NJA1982 s. 633) att det är en allmän princip alt vite inte kan föreläggas närstraff är utsatt, om inte undantag från principen följer av särskildaförfattningar. I promemorian föreslås att principen kodifieras i enlighet medlagrådets önskemål. Promemorieförslagethar föranlett särskilda kommentarer av och KO. Av dessaremissinstansers yttranden framgår att den av lagrådet berörda principen intefullt ut anses gälla pä det marknadsrättsliga fältet, något som enligt vadmarknadsdomstolen påpekat dock inte följer av någon uttrycklig bestämmelse utanav lagmotiven och reglernas uppbyggnad i övrigt. Vid sådant förhållande skulledet uppenbarligen vara 1984/85:96 102 ägnatatt skapa oklarhet, om den aktuella principen lagfästes i en allmän lag om viten.Till skillnad från vad som har förordats i promemorian är jag därför inteberedd att tillgodose lagrådets önskemål på denna punkt. När det gäller fråganom hur det aktuella spörsmålet i allmänhet bör bedömas torde tillräckligledning kunna hämtas från det berörda avgörandet av högsta domstolen. Iöverensstämmelse med vad som har anförts av lagrådet och i promemorian bör i 2§lagen om viten tas in dels en uttrycklig bestämmelse om att vitesföreläggandeskall delges den föreläggandet avser, dels en regel om att nytt vite inte fårföreläggas i samma sak förtän tidigare föreläggande har vunnit laga kraft. Ilagrådsremissen diskuteras utförligt vilken domstol som skall handlägga frågorsom rör vites utdömande när annat ej har föreskrivits särskilt. Lagrådet harintagit ståndpunkten att denna uppgift bör ligga kvar hos fingsrätt, medan deli promemoria förordas att förslaget i lagrådsremissenom att överföra uppgiften till länsrätt vidhålls. Någraremissinstanser , och NO är av samma mening somlagrådet och anför i huvudsak samma skäl. Övriga remissinstanser har emellertidi princip tillstyrkt förslaget i lagrådsremissen. Svenska kommunförbundetanser dock att det i första hand bör ankomma på att pröva frågorom utdömande av vite inom de rättsområden där styrelsen har särskildsakkunskap, dvs. byggnads- och hälsoskyddslagstiftningen. diskuterar en liknande lösning men avvisar den under hänvisningbl. a. till att förfarandet hos inte regleras genom förvaltningsprocessuelllagstiftning. Den myndighet som ligger närmast är då påpekarförbundet -länsrätten, där förvaltningsrättsskipning och förvaltningsprocesskan förenas. Förbundet anser att länsrätt bör vara den domstol som handlägger utdömandeav vite i de fall tingsrätt eller annan myndighet inte särskilt har ålagtsdenna uppgift. Till dem som hyser denna uppfattning hör också bl. Någranya synpunkter på den aktuella frågan har inte kommit fram sedan minföreträdare redovisade sitt ställningstagande i lagrädsremissen. Även om jaghar förståelse för att frågan kan vara föremål för skilda bedömningar, anserjag övervägande skäl tala för den lösning som innefattas i lagrådsremissensförslag. Jag finner alltså inte skäl att frångå detta, vilket innebär attfrågor om vites utdömande enligt min mening bör handläggas av länsrätt påtalan av den myndighet som förelagt vitet, när annat inte har föreskrivits. Jagräknar med att länsrätterna skall kunna ta sig an den nya målgruppen inom ramenför tillgängliga resurser. Slutligenhar lagrådet bland frågor av mera allmän karaktär anfört alt frågan ompreskription av möjligheten att utdöma vite bör lagregleras. Jag återkommertill frågan under avsnitt 2.2 vid 9§. 1984/85:96 103 Lagrådethar med hänvisning till att lagens innehåll är begränsat föreslagit att dennya lagen benämns "lag med vissa bestämmelser om viten" i stället för"lag om viten", som föreslagils i lagrådsremissen. I promemorianpåpekas att det med ledning av lagrådsyttrandet överarbetade förslagetinnefattar en mera fullständig reglering än förslaget i lagrådsremissen. Medhänsyn härtill och till intresset av att åstadkomma en kort rubrik förordas ipromemorian att rubriken får den lydelse som föreslogs i lagrådsremissen. Jagansluter mig till vad som har sagts i promemorian i denna del, Sompåpekats av lagrådet och av någon remissinstans kan "föreläggande"beroende på sammanhanget åsyfta dels det påbud eller förbud av materielltinnehåll som en myndighet riktar till en adressat, dels själva vilesföreskriften.Uttrycket "vitesföreläggande" får emellertid anses vara sä vedertageti juridiskt språkbruk att detta knappast kan ge upphov till missförstånd. Delsaknas därför enligt min mening anledning att, som lagrådet ifrågasatt, istycket byta ut ordet "föreläggas" mot "utsättas". Andrastycket Stycket har formulerats i enlighet med lagrådets förslag. Iöverensstämmelse med vad som har angetts i avsnitt 2,1 har här tagits in enerinran om och bötesverkställighetslagens bestämmelser om viten, Ilagrådsremissens specialmotivering har min företrädare uttalat alt denföreläggande myndigheten i förekommande fall fritt kan bestämma om ett föreläggandeskall riktas mot en juridisk person som sådan eller mot en eller fleraföreträdare för denne. Enligt lagrådet kan delta uppfattas så att ettföreläggande skall riktas antingen mot den juridiska personen som sådan ellermot dess företrädare. Uttalandet torde emellertid inte ha varit avsett attuppfattas på detta sätt. Som lagrådet har framhållit kan det nämligen tänkasfall där det, för att ett vite skall få avsedd verkan, är motiverat att riktavitesföreläggande till såväl den juridiska personen som företrädare för denna.Som påpekats i promemorian utgör den föreslagna lagtexten inte heller någothinder för detta. Ienlighet med vad som har anförts i avsnitt 2.1 har paragrafen tillförts Prop.1984/85:96 104 etttredje stycke där det har angetts att, när vite har förelagts, nytt vite motadressaten i samma sak inte får föreläggas, förtän det tidigare föreläggandethar vunnit laga kraft. I detta hänseende kan en annan ordning följa av enspecialförfattning som i så fall i överensstämmelse med 1 § andra stycket taröver den allmänna regeln. Vid bedömningen av om ett nytt föreläggande avsersamma sak måste man naturligen - som påpekas i promemorian bortse fråntidsbestämmelsen och vitesbeloppet.