prop · G80321 · 1984-12-31 00:00:00 — Sålunda antog ett pä grundval avkommitténs betänkande utarbetat förslag till lag om försöksverksamhet medrutinmässiga alkoholutandningsprov. Denna lag gav polisen befogenhet att ivissa situationer mtinmässigt ta alkoholutandningsprov på motorfordonsförareutan att det förelåg misstanke om trafiknykterhetsbrott redan före provtagningen. ändrades likaledes i överensstämmelse medförslag av kommittén - promillereglerna i trafikbrottslagen på det sättet attstraffansvar inträder även när promillegränsen för rattfylleri ellerrattonykterhet inte har uppnåtts under själva färden utan först efter dennasslut. Därmed har det s. k. tillbakaräkningsproblemet som tidigare oftakomplicerade utredningarna vid brott av denna typ praktiskt taget försvunnit. De goda erfarenheterna av försöken med rutinmässiga alkoholutandningsprovhar lett till att lagstiftningen härom numera har permanentats genom lagen(1976:1090) om alkoholutandningsprov. Enligt denna lag får, på samma sätt somgällde för försöksverksamheten, prov för att utröna eventuellalkoholförtäring mtinmässigt tas på motorfordonsförare vid i förväg beordradtrafikkontroll, vid trafikolyckor och vid vissa angivna trafiköverträdelser. I propositionen med förslag till den nu berörda lagenbetonade föredragande statsrådet särskilt den från allmänpreventiv synpunktprimära betydelsen av att höja risken för upptäckt och lagföring vidtrafiknykterhetsbrott. I anslutning härtill påpekades att erfarenheterna fränförsöksverksamheten med mtinmässiga utandningsprov gav stöd för uppfattningenatt utandningsproven var ett effektivt hjälpmedel i kampen mot brottslighet avdetta slag. 1984/85:21 13 Alltsedanfängelse infördes som regelmässig påföljd för rattfylleri i mitten av1930-talet har sanktionssystemet på området varit mycket omdiskuterat. Isamband med att lagstiftningsärende begärde en översyn avtrafiknykterhetslagstiftningen gjorde första lagutskottet (I LU 1957; 16) vissauttalanden i ämnet. Bl.a. framhölls att det i domstolspraxis otvivelaktigt hadeutvecklats en alltför schablonmässig rättstillämpning. I sådana fall därföraren trots straffbar blodalkohoihalt inte hade uppvisat någon högre grad avpåverkan och hade genomfört körningen utan att något anmärkningsvärt hadeinträffat utmättes enligt utskottet ofta straff som inte stod i rimligproportion till straffreaktionen för andra och mera kvalificerade gärningar.Utskottet uttalade också att vid rattfylleri som förstagångsförseelse böter ochvillkorlig dom borde kunna komma i fråga i större utsträckning än dittills.Riksdagen följde utskottets utlåtande. Spörsmåletom påföljder för rattfylleri blev därmed en huvudfråga för både och1966 års trafiknykterhetsbrottskommittéer. ansåg att detinte längre var nödvändigt att i samma utsträckning som tidigareschablonmässigt använda fängelse för att markera samhällets ogillande avtrafiknykterhetsbrott. För rattfyllerister med alkoholproblem borde i ställetenligt kommittén normalt användas skyddstillsyn med föreskrift omnykterhetsvårdande behandUng, i vissa fall i förening med intagning i s.k.tillsynsanstalt. För rattfyllerister utan alkoholproblem skulle enligtkommitténs mening villkorlig dom jämte ett högt bötesstraff kunna användas iinte obetydlig utsträckning. Vidremissbehandlingen av kommitténs betänkande uttalade det stora flertaletremissinstanser sig för att man borde gå ifrån den relativt schablonmässigaanvändningen av fängelsestraff vid rattfylleri och för ett mera nyanseratpåföljdsval med ökad tillämpning av inte frihetsberövande påföljder. Opinionenvar dock splittrad när det gällde i vilken omfattning och på vilket sätt ensådan nyansering borde ske. Mängahälsade i stort sett med tillfredsställelse de riktlinjer för påföljdsvaletsom kommittén hade förordat. En del av de instanser som gärna såg en nyanseringav påföljdsvalet menade dock att föreskrifter om nykterhetsvårdande behandlingi samband med skyddstillsyn hade en alltför repressiv karaktär och därför varolämpliga från behandlingssynpunkt. Å andra sidan befarade inte sä fåremissinstanser att en tillämpning av de riktlinjer för påföljdsvalet somkommittén hade förordat kunde få en negativ effekt från allmänpreventivsynpunkt. De föreslog antingen en mera begränsad nyansering i påföljdsvaleteller att dåvarande stränga påföljdspraxis i stort sett skulle bibehållas.Många remissinstanser framhöll att det individualpreventivt inriktadepåföljdsval som kommittén hade förordat kunde genomföras endast med avsevärtförstärkta resurser inom kriminalvårdens frivård och inom nykterhetsvärden. 1984/85:21 14 Trafiknykterhetsbrottskommitténsförslag ledde inte till lagstiftning i dessa delar. Det huvudsakliga skälettill det torde ha varit farhågor för att den föreslagna ändringen avpåföljdspraxis skulle leda till att trafiknykter-hetslagstiftningensallmänpreventiva effekter försvagades. Underden tid som gått sedan trafiknykterhetsbrottskommittén tillkallades år 1966har emellertid en betydelsefull utveckling ägt mm i praxis utan stöd av någonspeciell lagändring. har sålunda antalet domar tillvillkorlig dom eller skyddstillsyn eller annan vård i genomsnitt för hela riketutgjort av antalet domar för rattfylleri där annan påföljd änböter har tillämpats. Som jag skall återkomma till föreligger det dockbetydande lokala olikheter i praxis. Motsvarande siffra var under tidennärmast före ikraftträdande . Trotsdenna utveckling är rattfylleri fortfarande det brott som leder till i särklassflest fängelsestraff Det rör sig om 45005000 fangelsedomar ochrattfylleristerna utgör en dryg tredjedel av dem som nyintas ikriminalvårdsanstalterna. Närdet gäller rattonykterhet har utvecklingen i praxis blivit den att fängelsetillämpas endast i rena undantagsfall. Det rör sig om avantalet domar per är för detta brott. Även de som t. ex. återfallit irattonykterhet efter förhållandevis med en blodalkohoihalt som närmarsig rattfyllerigränsen döms praktiskt taget alltid till böter. Riksdagenhar så sent som (JuU 1980/81:1) stäUt sig bakom nuvarandeordning i fråga om val av påföljd för rattfylleri och har även därefter gjortuttalanden av likartad innebörd. ärende uttalade dockjustitieutskottet i sitt av godkända betänkande med hänvisning tillviss statistik angående tingsrätternas praxis att en ordning som"påtagligt innebär att lika fall inte behandlas lika i våradomstolar" från rättvisesynpunkt inte kan godtas. Fråganom påföljder för trafiknykterhetsbrott tas upp på nytt i den inledningsvisnämnda departementspromemorian. Enligt promemorian talar starka skäl för attdenna problematik bör behandlas utifrån delvis andra infallsvinklar och i ettnågot mera genereUt perspektiv än som har skett tidigare. Jagskall senare närmare gå in på det förslag som läggs fram i promemorian. Härvill jag bara nämna att förslaget innebär både lindringar och skärpningar iförhållande till nuvarande ordning. Sålunda skapas enligt förslaget ett ökatutrymme för att använda böter som påföljd i de mera okompliceraderattfyllerifallen, medan fängelse skall finnas kvar som på- 1984/85:21 15 följdför fall där det föreligger försvårande omständigheter i en eller annan form,t.ex. Vid återfall i rattonykterhet förordas en straffskärpning pådet sättet att fängelse i stäUet för böter skall tillämpas när alkoholhaltennärmar sig gränsen mot rattfyUeri. Ipromemorian behandlas också frågan om den nuvarande gränsen vid 0,5 promilleför rattonykterhet är för hög och alltså bör sänkas. Frågan -som även den harvarit föremål för debatt - har fått förnyad aktualitet bl. a.genom olika forskningsresultat rörande inverkan på körförmågan av relativt småalkoholdoser. () har gjort särskildaframstäUningar i detta ämne och frågan har även tagits upp i riksdagsmotioner. Jagämnar också i det följande gå in på frågan om att införa en möjlighet attförverka fordon vid rattfyUeri och andra trafikbrott. Även det är något somtidigare har diskuterats i olika sammanhang och som aktualiserats på nytt idepartementspromemorian. 2.2Närmare om behovet av ändrade påföljdsregler Tvåskäl för en översyn Ipromemorian pekas framför allt på två skäl som gör det påkallat att nu se överfrågan om påföljder för trafiknykterhetsbrott. Fördet första framhålls att det under senare är har varit en uttalad målsättning idet kriminalpolitiska arbetet att minska antalet frihetsberövanden inomkriminalvården. Denna strävan som kommit tUl uttryck bl. a. i olika beslut avriksdagen (se t.ex. uttalanden i prop. 1980/81:100 s. 28 och JuU 1982/83:26 s.35) skall enligt promemorian ses mot bakgrund av att det numera är allmänterkänt att kriminalvård i anstalt har många negativa effekter.Anstaltsvistelserna medför generellt sett en dålig rehabilitering ochåterfallsfrekvensen är hög. De har vidare ofta en nedbrytande inverkan påpersonligheten. Det har också hävdats att de allmänpreventiva verkningarna avfrihetsstraffen kan ifrågasättas i betydligt större utsträckning än man kansketidigare har bmkat anta. Trotsatt det sålunda råder enighet om att frihetsberövandena inom kriminalvärden börnedbringas, har enligt vad som framhålls i promemorian antalet fängelsestraffökat mycket kraftigt . Medan antalet dömda som togs in ikriminalvärdsanstalt utgjorde 9 901 resp. 9 742, varmotsvarande antal 10 547, 10 822, 12 541 och 13 234. Även degenomsnittliga strafftiderna har ökat påtagligt. Enligtpromemorian förtjänar denna tendens, oavsett dess orsaker, stor uppmärksamhet idet fortsatta kriminalpolitiska arbetet. I promemorian betonas attlagstiftningsåtgärder bör sättas in för att minska användningen avfängelsestraff. Annars riskerar statsmakternas upprepade uttalanden om att ensådan utveckling bör eftersträvas att föriora i trovärdighet. 1984/85:21 16 Enmetod att begränsa användningen av fängelsestraff är att ändra påföljdsreglernaför sådana brott där fängelse döms ut i stor utsträckning. Att övervägaen sådan åtgärd beträffande rattfylleri ligger enligt promemorian särskilt näratill hands från flera olika synpunkter. Brottet är som nämnts den enskildagärning som föranleder i särklass flest domar på fängelse. Reformer på områdethar genomförts både i och och för svensk del har fråganaktualiserats sedan begärde en utredningi ämnet. Enligt promemorian har troligen även den omständigheten attrattfylleristerna är en förhållandevis avgränsad grupp bidragit tiU att tankenpå en ändring har förts fram i olika sammanhang . Förändringar isanktionssystemet för dem kan därför genomföras utan att det leder till meragenerella förskjutningar i kriminalpolitiken. Detandra principiella skälet som talar för ändringar när det gäller påföljdernaför rattfylleri är enligt promemorian att det nuvarande påföljdssystemet ärtämligen komplicerat och att det har visat sig leda till en ojämnrättstillämpning. delen påpekas i promemorian att den normala påföljden för rattfylleri utanmildrande omständigheter är fängelse. De principer som har antagits i praxisinnebär att det framför allt är i ett typfall som man anser sig kunna döma tillannan påföljd än fängelse. Det är när det föreligger ett klart värdbehov iförening med påtaglig risk för att ett frihetsberövande skulle försvåra enpåbörjad återanpassning. Ipromemorian konstateras att dessa principer kan ställa domstolarna inför mycketsvåra avgöranden i enskilda fall. Principerna är visserligen i linje medtankarna bakom päföljdssystem och har sin motsvarighet på andraområden. Just när det gäller ett brott som rattfylleri kan emellertidprinciperna i praktisk tillämpning leda till resultat som för den enskildeframstår som orättvisa eller i varje fall inkonsekventa. Dettahänger enligt promemorian i första hand samman med att rattfylleri är ettrelativt vanligt brott som de närmare omständigheterna i olika fallåtminstone ytligt sett ofta kan förefalla likartade. Den tidigare ostraffadeoch skötsamme som har dömts till fängelse för rattfylleri gör lätt jämförelsermed andra som kanske trots tidigare belastning i form av brott ochmisskötsamhet i nykterhetshänseende har dömts till skyddstillsyn för sammabrott med hänsyn till att vårdbehov har ansetts föreligga. Tilldetta kommer enligt promemorian att avvägningen mellan allmän-ochindividualpreventiva faktorer kan vara så vansklig att det framstår somofrånkomligt att olika domare ibland kommer till skilda resultat på ettfaktiskt underlag som kan synas likartat. Detta kan i sin tur leda till attpraxis kommer att variera mellan olika domstolar. I den delen hänvisas ipromemorian till att på grundval av visst statistiskt materialuttalat farhågor för att tingsrätterna i sin rättstillämpning synes komma tillresultat som inte är enhetliga över hela landet. Prop.1984/85:21 17 ärende en närmare undersökning av domstolarnashandläggning av dessa frågor (JuU 1980/81:1, rskr 30). Undersökningenanförtroddes åt utredningen (Ju 1980:05) om möjligheterna att användautandningsprov som bevismedel vid trafiknykterhetsbrott. Utredningen harredovisat detta uppdrag till . Jag återkommer härtill idet följande. Vid remissbehandlingen av promemorian har frågan om detfinns behov av att nu se över regleringen av trafiknykterhetsbrotten med siktepå att minska användningen av fängelsestraff till övervägande del besvaratsja-kande. Ett betydande antal remissinstanserdäribland riksåklagaren (),hovrätten över och , kammarrätten i , ,, , brottsförebyggande rådet (BRÅ) ochtrafiksäkerhetsverkethar anslutit sig till de i promemorian anfördasynpunkterna på behovet av en sådan översyn. En del av dessa remissinstanser betonar emellertid att maninte bör undervärdera fängelsestraffets betydelse som brottsavhållande faktornär det gäller trafiknykterhetsbrotten. Exempelvis framhåller rikspolisstyrelsenatt fängelsestraff för rattfylleri har fyllt en viktig funktion från allmänpreventivsynpunkt och att starka skäl måste föreligga för att motivera en ändring på denhär punkten. Styrelsen anser vidare att konsekvenserna av promemorieförslagetär svåra att överblicka och att man därför möjligen bör överväga en mindrelångtgående förändring av påföljdssystemet. Flera andra av de remissinstanser som intar en positivhållning till grundtanken i promemorieförslaget anför en liknande tveksamhetnär det gäller just fängelsestraffets allmänpreventiva betydelse på det härområdet. Många av dessa anser emellertid att de i promemorian framförda skälenför en ändrad syn på påföljderna för trafiknykterhetsbrottenintres-set av attminska användningen av fängelsestraff och betydelsen av att åstadkomma ett merenhetligt sanktionssystemgör det motiverat att se över regleringen. Uttalandeni denna riktning görs av bl. Även om sålunda flertalet remissinstanser i princip delarden i promemorian framförda synen på behovet av en reform, har från några håll-bl.a. och tingsrätter samt () och Trafikförsäkringsföreningenframförts en motsatt uppfattning. Dessaremissinstanser anser att hänsynen till allmän laglydnad kräver att påföljdenför rattfylleri även i fortsättningen normalt bestäms till fängelse och att dei promemorian anförda skälen för en ändring inte väger upp de tänkbaranackdelarna med den föreslagna lösningen. Avvägning av olika intressen nödvändig Själv vill jag till en början konstatera att den närmareutformningen av bestämmelserna om trafiknykterhetsbrott är en svårbedömd frågasom under en följd av år har varit föreniål för ingående diskussion i skildasammanhang. Det är också uppenbart att flera olika intressen måste vägas 2 1984/85. Prop.1984/85:21 18 motvarandra, om man vill få till stånd en ordning som ter sig acceptabel. Detgrundläggande intresset är naturligtvis att värna om trafiksäkerheten. Den somframför ett motorfordon efter att ha förtärt alkohol utgör en stor fara itrafiken inte bara för sig själv utan även för andra trafikanter. Hansförmåga att manövrera fordonet försämras, liksom hans reaktionsförmåga ochallmänna omdöme. Detsamma gäller, om han är påverkad av något annatbemsningsmedel än alkohol eller av mediciner som verkar nedsättande på hansförarförmäga. Det är därför mycket angeläget att sådana handlingar motverkas.Men får påföljdsordningen inte vara mer ingripande än vad som äroundgängligen nödvändigt, och man måste här som pä andra områden tillgodoseberättigade anspråk på propor-tionalitet och likformighet i tillämpningen.Detta är i själva verket av grundläggande betydelse när det gäller tilltrontill och respekten för strafflagstiftningen och för domstolarnas verksamhetoch därmed pä sikt också för den allmänna laglydnaden. Dentrafiknykterhetsbrottslighet som kommer till polisens kännedom uppvisar år frånär mycket stabila siffror. är säkerligen det s. k. mörkertalet - dvs.skillnaden mellan det faktiska antalet brott och antalet brott som upptäcks mycket betydande pä detta område. Alla tillgängliga undersökningar tyderemellertid på att det stora flertalet trafiknykterhetsbrott begås av ettspeciellt klientel med ofta uttalade alkoholproblem. För den genomsnittligeföraren är onykterhet i trafiken i allmänhet helt främmande. Förklaringentorde vara att medvetenheten om de faror som är förenade med att sätta sigbakom ratten efter alkoholförtäring är djupt rotad hos allmänheten. Delvis kandetta, som har framhållits både i promemorian och under remissbehandlingen,hänga samman med att domstolarna har markerat samhälletsentydiga avståndstagande till sådana handlingar genom en sträng praxis vidpäföljdsvalet för rattfylleri och med den körkortsäterkallelse som blir följdeni händelse av upptäckt. Men det torde också bero på att insikterna om hurnedsatt förarförmågan blir av alkoholförtäring till följd av information ochtrafiksäkerhetspropaganda numera är så utbredda att de flesta redan av detskälet avhåller sig från att köra motorfordon efter alkoholförtäring. Ipromemorian uttalas med hänvisning härtill att den regelbundna användningen avfängelsestraff säkerligen har haft stor betydelse när det gällde att- i strid mot en tämligen utbredd allmän inställning -inprägla vikten avnykterhet i trafiken. Eftersom emellertid trafiknykterheten numera sedan längeär förankrad hos allmänheten, skulle det enligt promemorian kunna hävdas attden i ett internationellt perspektiv mycket stränga påföljdspraxis somtillämpas hos oss inte längre har någon avgörande betydelse för allmänhetensinställning till trafiknykterhetsbrott. Gentemotdetta resonemang kan dock uppenbarligen riktas invändningar. Som MHF harframhållit måste kampen för trafiksäkerheten vara en fortgående process, inteminst med tanke på de nya förargenerationer som 1984/85:21 19 Trafiksäkerheten är också en så viktig fråga att det nu aktuellaområdet inte lämpar sig för kriminalpolitiska experiment. Å andra sidan är det,som jag nämnde, för många människor antagligen främst andra faktorer änhotet om fängelsestraff - däribland risken för trafikolycka och upptäckt samtför körkortsäterkallelse - som verkar avhällande. Enligtmin mening måste ytterligare en omständighet beaktas i detta sammanhang.Rättsskipningen bygger bl.a. på ett grundläggande krav pä proportionalitetmellan gärning och påföljd. Däri ligger även ett anspråk på att samhälletsreaktioner pä olika brott skall stå i ett förhållande till varandra somuppfattas som rimligt. Nuvarande praxis i rattfyllerimål grundlades vid en tiddå reaktionerna på andra vanliga brott, t. ex. förmögenhetsbrott, låg på enbetydligt högre nivå än den nu gör. Detta visar sig framför allt genom att deti regel fordras att den dömde lagförts en eller förut för att endomstol skall välja frihetsberövande påföljd för förmögenhetsbrott. Det tordesåledes höra till ovanligheterna att den som döms förförmögenhetsbrott får fängelse. Dessutom har den genomsnittliga längden av defängelsestraff som döms ut för förmögenhetsbrott minskat. Vadgäller trafiknykterhetsbrotten har visserligen andelen domar till villkorligdom och skyddstillsyn ökat. Benägenheten att döma ut mer än en månads fängelseför rattfylleri har också minskat. Det torde emellertid stå klart attutvecklingen i praxis inte har haft samma omfattning som för t. ex.förmögenhetsbrotten. Därtill kommer att frihetsstraffen för trafiknykterhetsbrottär så korta att villkorlig frigivning inte kan ske, medan reglerna omvillkorlig frigivning har inneburit en ytterligare förkortning av de någotlängre frihetsstraffen. Sammantagetinnebär detta att det skett en betydande förskjutning i förhållandet mellanstraffnivån för trafiknykterhetsbrotten och den som gäller för åtskillig annanbrottslighet. Det kan enligt min mening sättas i fråga om den relativaförhöjning av straffnivån för trafiknykterhetsbrotten som sålunda har ägt mm ärsakligt motiverad. Angelägetatt främja en enhetlig praxis Medhänsyn till att det har lagts fram flera förslag och i olika sammanhang gjortsmånga olika uttalanden pä det här området har det vidare otvivelaktigt sedanlänge rått en allmän ovisshet om vad som egentligen kommer att hända medpåföljderna för rattfylleri. Detta har sannolikt bidragit till den splittring avpraxis som jag berört i det föregående. Det är angeläget att denna ovisshetundanröjs och att frågan får en lösning som kan ligga till grund för enändamålsenlig och enhetlig rättsutveckling . Enligt min mening finnsdet anledning att rätt utförligt diskutera denna fråga. En enhetligrättstillämpning när det gäller domstolarnas val av påföljd i rattfyllerimålutgör på en fömtsättning för att lagstift- Prop.1984/85:21 20 ningen på området skall behålla sin förankring hos allmänhetenoch är därmed också en förutsättning för den allmänna laglydnaden. Jag nämnde förut att praxis när det gäller påföljder förrattfylleri har genomgått en beaktansvärd utveckling under de senaste tvådecennierna. Införandet av med dess individualpreventivtinriktade påföljdssystem torde ha bidragit till detta. I övrigt har emellertidutvecklingen i stort sett fortgått utan något speciellt lagstöd. Jag vill emellertid särskilt peka på några lagändringarsom har antagits och som är av betydelse i det härsammanhanget. Till dessa ändringar räknar jag till en början den år 1980införda bestämmelsen i 6 § TBL om att domstolen vid bestämmande av påföljd förbl. a. trafiknykterhetsbrott får ta hänsyn till den körkortsäterkallelse sombrottet föranleder. Bestämmelsen torde ha haft endast begränsadbetydelse när det gällt valet mellan fängelse och kriminalvård i frihet. Denhar troligen haft större betydelse som stöd för att ådöma ett kortarefängelsestraff än vad som eljest skolat följa (se NJA 1982 s. 350). Densänkning av minimitiden för fängelse som genomfördes är 1981har också öppnat en möjlighet för domstolarna att i vissa fall göra avvikelserfrån den normala påföljden en månads fängelse för rattfylleri. I detlagstiftningsärendet uttalade dock att kortare fängelsestraff än enmånad i rattfyllerimål bara borde användas i klara undantagsfall (JuU1980/81:32). Införandet av lagen (1981:1243) om vård av missbrukare ivissa fall (LVM) har gett domstolarna möjlighet att överlämna den dömde tillsådan vård som där avses. Förutsättningen för en sådan påföljdsbestämning ärvisserligen så till vida restriktiv att den dömde måste vara "i trängandebehov" av vård. Den nya lagstiftningen har dock ett något större tillämpningsområdevid trafiknykterhetsbrott än vad som tidigare gällde i fråga om överlämnandetill nykterhetsvård, låt vara att den tillämpas i mycket liten utsträckning. Jag vill här vidare erinra om de ändringar som med verkanfr. o. m. har gjorts i påföljdsregler och sombl.a. syftar till att minska användningen av fängelsestraff genom att görakriminalvården i frihet mer effektiv. Påföljden skyddstillsyn har gjorts merintensiv och fått ett stramare innehåll i flera avseenden. För den villkorligadomens del innebar ändringarna att den påföljden i betydligt störreutsträckning skall användas för dem som lagfors för första gängen. ändrades också reglerna för bötesmaximum vid s.k. kombinationsdomar, dvs. domar där villkorlig dom eller skyddstillsynförenas med böter. Ändringen innebär att upp till 180 mot tidigare högst 120dagsböter kan ådömas i dessa fall. Enligt vad som anfördes i propositionen(rop.