prop · G80396 · 1984-12-31 00:00:00 — En allmän lag om viten bör dock liksom 25 kap. innehållaen hänvisning till dessa lagar. Den föreslagna lagenomfattar både vad man brukar kalla materiella viten och förfarandevilen.Däremot behandlar den inte avtalsviten och i princip inte heller generella viten.I fråga om de senare upptas endast regeln att utdömandet ankommer på tingsrätt.Alt avtalsviten inte omfattas är naturligt. Varför generella viten lämnasutanför har inte motiverats. Enligt ett uttalande i den allmänna motiveringenav föredragande statsrådet (avsnitt 2.2) följer det av vad han harframhållit. I det föregående har han emellertid inte sagt mera än attgenerella viten "omfattas endast i den mån det särskilt anges av denföljande framställningen" (avsnitt 2.1) och att "viten som riktar sigtill envar undantas dock i princip" (avsnitt 2.2 vid "Mittförslag"). Det måste ses som en brist att en allmän lag i ämnet intebehandlar generella viten. Fall kan nämligen tänkas förekomma då det ärtveksamt, om ett vite är att hänföra till det ena eller det andra slaget av viten,t. ex. om vitet skulle grunda sig på ett föreläggande för en obestämd krets avpersoner (jfr NJA 1915 s. 634). När på andra håll i lagstiftningen allmännabestämmelser meddelas om viten behandlas både generella viten och andra utanundantag såvitt nu är i fråga, se 25 kap. 8 § och 35 kap. 7§ , 18 §lagen om införande av nya , 1 § botes-verkställighetslagen och27 § lagen om förvandling av böter. Attregleringen gjorts så ofullständig, när nu bestämmelser om viten skall samlas ien särskild lag, väcker betänkligheter. Vinsten med en samlad lagstiftning iämnet blir därmed avsevärt förringad. Går man till skälen förden föreslagna lagstiftningen finner man att de är av två slag. Det ena är detredan nämnda önskemålet att höja vitesinstitutets effektivitet, del andraintresset av att en del allmänna principer på området av närmastsedvanerättslig karaktär får uttryckligt lagstöd. För att höja effektivitetenföreslås de nyheter som nämnts i del föregående. I del senare hänseendet sägs iremissprotokollet, att "principerna för till vilka personer ettföreläggande kan riktas, för beräkning av beloppet och för utdömande" istor utsträckning saknar kodifiering. Detta talar enligt föredragandestatsrådets mening för att en så långt möjligt generell reglering börutarbetas. Vidare, heter det, är det lämpligt att vitesinstilutet får en utformningsom medför att det blir så likformigt som möjligt för de olika områden där detanvänds. Det anses exempelvis vara en klar fördel, om de kommunala nämnderna iprincip får tillämpa ett enhefligt regelsystem. Ehurusom ett skäl för en generell reglering i remissprotokollet anförts att kodifieringsaknas beträffande frågan till vilka personer ett vitesföreläggande kanriktas, ger den föreslagna lagen inte någon vägledning för huruvida ettföreläggande som gäller en juridisk person skall kunna avse både den juridiskapersonen som sådan och dess företrädare eller om det måste avse enbart endera.Inte heller ges något svar på frågan i vad mån vite kan föreskrivas föroffentligrättsliga juridiska personer. Prop.1984/85:96 87 statenskall vara undantagen som adressat för vitesföreläggande, antingen statenuppträder i ett offentligrättsligt eller i ett privaträttsligt förhållande,torde det böra anges i lagen (jfr 9 kap. 8 § samt de förutnämnda paragraferna i uppbördslagen, taxeringslagen och fastighetstaxeringslagen).Konsekvenserna av den skillnad som ligger i att viten mot enskilda personer kanförvandlas till fängelse medan så ej är fallet med viten mot juridiska personerär inte närmare belysta i lagstiftningsärendet. Det i remissprotokollet ianslutning till 3 § i förslaget anförda skälet mot solidariskt åläggande avvite, slår inte till i fråga om juridiska personer. Andra skäl kan emellertidanföras mot solidariskt vite. Innan en allmän lag om vitenutfärdas bör även övervägas om inte lagen bör innehålla en erinran omprincipen, att vitesföreläggande kräver författningsstöd. I samband härmedstår frågan om förhållandel mellan vite och straff vid ett och sammaförfarande, även den en fråga av allmän natur som inte behandlas i vare siglagförslaget eller remissprotokollet. På sina håll i lagstiftningen förekommerdubbla sanktionsformer, i det att både vite och straff kan komma i fråga vidett och samma förfarande. Svensk rätt har emellertid länge intagit denståndpunkten att det inte bör vara möjligt att ingripa med straff ochvitespåföljd mot samma förfarande (jfr 9 kap. 8 § , även NJA1982 s. 633). När avsteg från denna princip gjorts i lagstiftningen på senaretid har införts bestämmelse om att den som överträtt vitesföreläggandeinte också får dömas till ansvar för gärning som omfattas av föreläggandet, set. ex. 18 § tredje stycket firmalagen (1974:156), 9§ marknadsföringslagen(1975:1418), 27§ fjärde stycket skogsvårdslagen (1979:429) och 16 § förstastycket 2 lagen (1982:821) om transport av farligt gods, för att nämna någralagar från skilda år. En allmän lag om viten bör innehålla en bestämmelse pådenna punkt. Enannan fråga som lämnats öppen i lagrådsremissen är den, om vitesföreläggandeskall delges. Vissa lagar innehåller bestämmelser därom, andra inte.Bestämmelse om delgivning finns t. ex. i 9 kap. 8 § och 55 §taxeringslagen. Frågan om delgivning har betydelse även för utdömandet, se t.ex. högsta domstolens dom , nr DB 28. En fråga som också synesböra övervägas är att i en allmän lag om viten ge uttryck åt den i praxisantagna principen, att nytt vite inte får föreläggas förtän tidigareföreläggande har vunnit laga kraft. När det gäller utdömandeav vite märks den föreslagna huvudregeln, att frågor därom skall prövas avlänsrätten. Alldeles oavsett om vitet i rättsligt hänseende betraktashuvudsakligen som ett tvångsmedel eller som en påföljd är påtagligt att straffmätningsliknandeprinciper här har stort spelrum. Men hänsyn därtill ligger det närmast tillatt behålla allmän domstol som prövningsinstans. Det på sina håll till förmånför förvaltningsdomstolarna åberopade argumentet, att dessa skulle ha störteerfarenheter av sådana förvaltningsrättsliga frågor som ofta aktualiseras isamband med 1984/85:96 88 vitesutdömande, är inte övertygande. Med en prövning hos allmän domstol följer förnärvarande också den fördel som ligger i att talan om utdömande som regel försav allmän åklagare. Denne kan genom tillgängliga register och andra handlingarofta bättre än andra myndigheter skaffa sig närmare kännedom om den person somvitesföreläggandet avser. Den omständigheten att överväganden av företrädesvisstraffrättslig natur är förenade med frågan om utdömandet av ettvite har för övrigt åberopats av departementschefen som ett skäl för attbehålla allmän domstol som prövningsinstans på det marknadsrältsliga området. Det synes också viktigtatt uppmärksamma den skillnad som råder i fråga om förfarandet inför allmändomstol och inför förvaltningsdomstol. Vid allmän domstol är i första instansmuntligt förfarande regel, vid förvaltningsdomstol gäller skriftlighet somregel (9§ förvaltningsprocesslagen). Vidare råder olika bestämmelser i fråganom rättshjälp i mål vid allmän domstol och i mål vid förvaltningsdomstol liksombeträffande möjligheten att få ersättning för rättegångskostnader. I den föreslagna lagen harintagits en bestämmelse om alt vite inte skall dömas ut, om ändamålet med vitethar förfallit (9§). Däremot saknas bestämmelse för det fall att föreläggandetväl har iakttagils men att det skett . Även delta fall ryms inomuttrycket, att ändamålet med vitet har förfallit, men avses ändock inte gå indärunder. Förhållandet torde böra klarläggas i en lag om viten. Så har skett t.ex. i uppbördslagen, taxeringslagen och fastighetstaxeringslagen. I fråga om utdömt vitegäller preskriptionsregeln i 35 kap. 7§ liksom för böter. Någonmotsvarighet till regeln i 35 kap. 1 § samma balk om åtalspreskription finnsdäremot inte. I rättspraxis har sistnämnda regel ansetts analogivis tillämplig,när fråga uppkommit om utdömande av vite (NJA 1974 s. 243). Frågan synes böraregleras i en allmän lag om viten. Det anförda ger vid handenatt åtskilliga frågor lämnas oreglerade i den föreslagna lagen om viten. Endastom starka skäl kan anföras för en på delta sätt begränsad lag bör dengenomföras. Del starkaste skälet som anförts för den föreslagna lagstiftningensynes vara önskemålet om ökad effektivitet hos vilesinstitutet. Den utredningsom företagits i frågan och som ligger till grund för lagrådsremissen, nämligenviteskommitléns förut nämnda belänkande, visar emellertid endast på vissaområden. Remissbehandlingen av betänkandet förefaller inte att ha förändratdenna bild. Visserligen har från flertalet håll framförts önskemål om engenerell lag-sriftning i ämnet, men dessa önskemål är inte närmare utvecklade.De pekar i allt fall inte på en så begränsad reglering som det remitteradeförslaget till lag om viten innebär. Innan en så viktigreglering som en allmän lag om viten utgör föreläggs , bör närmareövervägas de här förut berörda frågorna om redi-gering av redan befintligabestämmelser angående viten och om en mera omfattande reglering i sak. Även närdet gäller frågan om prövningsinstans 1984/85:96 89 förutdömande av vite synes det önskvärt med ett förnyat övervägande grundat påsynpunkter som erhållits efter sedvanlig remissbehandling. Denna fråga får enhelt annan betydelse när det gäller en lag som skall tillämpas över hela fältetän när det gäller det begränsade sammanhang som avsågs i viteskommitténs lagförslag.Önskemålen om ökad effektivitet synes tills vidare kunna nöjaktigt tillgodosesinom ramen för de särskilda författningarna på de områden som närmast kommer ifråga. Pägrund av det anförda vill lagrådet förorda att det remitterade förslaget till lagom viten i nuvarande skick inte föreläggs till antagande. Förden händelse en lag av det begränsade innehåll som förslaget innebär likvälanses böra genomföras, vill lagrådet i det följande anföra vissa synpunkter påförslaget till lag om viten sådant del föreligger. Förslagettill lag om viten Medhänsyn till det begränsade innehållet och till alt grundläggande bestämmelserkvarstår i andra lagar bör lagen benämnas "lag med vissa bestämmelser om viten". Paragrafeninleds med bestämmelsen, att lagen gäller viten som enligt lag eller annanförfattning får "föreläggas" av myndigheter. Även i följandeparagrafer av förslaget används uttryckssättet "vite föreläggs". Uttryckssättetfinns redan i lagstiftningen, t. ex. i 25 kap. 8§ och 9 kap. 8§rättegångsbalken. Men även andra formuleringar förekommer, i synnerhet ilagstiftning från senare tid. Vanligt är sålunda uttrycket "utsätta"vite, se t. ex. frän allra senaste tid 13 § andra stycket lagen (1982:821) omtransport av farligt gods och 18 § andra stycket hälsoskyddslagen (1982:1080).Ordet "förelägga" är i sammanhanget tvetydigt, i det att det ocksåavser det påbud eller förbud av materiellt innehåll som myndigheten riktar tilladressaten. Ett sådant föreläggande behöver inte alltid vara förenat med vite.Den otydlighet som föranleds härav framträder i flera av förslagetsparagrafer, särskilt i 6§ till vilken lagrådet återkommer i det följande. Avbetydelse är det också att skilja mellan själva föreläggandet ochvitesföreskriften gäller frågan om föreläggandels övergång på nyägare. För vissa sådana fall föreslås nu att även vitesföreskriften skall gälladen nye ägaren (så i de remitterade förslagen nr 3-6). Det skulle vara en fördelom ordet förelägga så långt möjligt kunde reserveras för föreläggande avsistnämnda slag och undvikas i fråga om vitet. Beträffande vite kan lämpligenväljas ordet utsätta. Därmed skulle också vitet klarare framträda sombeteckning för den påföljd som är förenad med att ett föreläggande (avmateriellt innehåll) inte åflyds. Något hinder mot att använda det vanligaordet "vitesförelägggande" som beteckning för ett föreläggande avmateriellt innehåll förenat med vite synes Prop.1984/85:96 90 det sagda dock inte behöva medföra. Det anförda leder tillatt i första stycket ordet "föreläggas" bör utbytas mot"utsättas". Enligt det föreslagna andra stycket skall lagen tillämpas"endast i den mån inte något annat följer av vad som är särskiltföreskrivet". Denna bestämmelse ger intryck av att den föreslagna lagenhar undantagskaraktär, vilket inte torde vara avsikten. Andra stycket börhellre formuleras så, att lagen tillämpas ej i den mån annan följer av vad somär särskilt föreskrivet. Enligt denna paragraf kan ett vitesföreläggande riktastill en eller flera fysiska eller juridiska personer. I specialmotiveringentill paragrafen sägs att den myndighet som förelägger vite kan med hänsyn tillomständigheterna fritt bestämma om ett föreläggande skall riktas mot enjuridisk person som sådan eller mot en eller flera fysiska personer som dessställföreträdare. Uttalandet kan uppfattas så, att vitesföreläggandet skallriktas antingen mot den juridiska personen som sådan eller mot dessföreträdare. Del kan emellertid tänkas fall då det för att ett vite skall fåavsedd verkan är motiverat att rikta vitesföreläggandet till såväl denjuridiska personen som företrädare för denna. I fråga om den juridiska personensom sådan kan ofta ett högre vitesbelopp bestämmas än när det gällerföreträdare. Den föreslagna lagtexten torde inte hindra ett sådant dubbelriktatvitesföreläggande (se ang. 9 kap. 8 § den av m. fl.utgivna kommentaren s. 81; jfr i fråga om förverkande NJA 1981 s. 452). Del ärönskvärt att ett klargörande uttalande i den nu berörda frågan görs under denfortsatta handläggningen av lagstiftningsärendet. I enlighet med vad lagrådet anfört vid 1 § rörandeterminologin och för att vinna någon förenkhng av lydelsen föreslår lagrådetdels att första meningen får innehålla att när vite utsätts, del skallbestämmas till ett belopp som med hänsyn till vad som är känt om adressatensekonomiska förhållanden och till omständigheterna i övrigt kan antas förmåadressaten att följa det föreläggande som är förenat med vitet, dels att tredjemeningen får lydelsen att om vite utsätts för flera personer i ett gemensamtföreläggande, särskilt belopp skall bestämmas för var och en av dem. Paragrafen innehåller bestämmelser om löpande vite. Sådantvite kan enligt paragrafen få användning i situationer som sinsemellan ärprincipiellt olika. Typfallet är ett föreläggande att vidta en viss åtgärd, t.ex. riva en byggnad. Regeln i 2§ sista meningen i förslaget kan tänkas få tillföljd att ett löpande vite inte kan dömas ut i fråga om en eller flera av deperioder det Prop.1984/85:96 91 Härvid torde få räknas med enbart hela perioder. Detlärer sålunda inte vara avsett att ett löpande vite skall kunna dömas ut endasttill en del, bestämd med hänsyn till hur stor del av en period faktisk ellerrättslig omöjlighet förelegat för adressaten. En särskild situation föreligger när ett föreläggandeavser återkommande förpliktelser, t. ex. för en vårdnadshavare att lämna ifrånsig barnet till umgängesberättigad fader eller moder. Redan nu förekommer detatt vite utsätts för varje sådan förpliktelse en lid framåt. I sådana fall ärdet egentligen inte fråga om ett löpande vite ulan om flera särskilda viten,knutna vart och ett till sin särskilda förpliktelse. Del utmärkande för dennatyp av vitesförelägganden är alt vite anses kunna sällas ut för en eller fleraförpliktelser trots att någon försumlighet inte konstaterats beträffandetidigare förpliktelse av samma slag. Rubriken till 5 § Före 5§ har i det remitterade förslaget införts rubriken. Paragrafen är emellertid inte uppbyggd somföreskrift om skyldighet för ägaren eller innehavaren av egendom att vidövergång av egendomen lämna den avsedda uppgiften till myndighet. Den är istället konstruerad så, att myndighet ges befogenhet att även vid vite -förelägga ägaren eller innehavaren att lämna uppgiften i fråga. Rubriken skulleförslagsvis kunna lyda "Föreläggande att lämna viss uppgift". Enligt paragrafen äger myndighet, som har befogenhet attvid vite förelägga eller förbjuda ägaren eller innehavaren av viss egendom attvidta en åtgärd med egendomen, förelägga denne att, om egendomen övergår tillannan, lämna myndigheten uppgift om den nye ägarens eller innehavarens namn ochadress. Även ett sådant föreläggande får förenas med vite. Bestämmelsen harutformats efter mönster av 19 § hälsoskyddslagen (1982:1080). Meningen medbestämmelsen är tydligen att den rättsinnehavare som drabbas av ettvitesföreläggande skall kunna åläggas alt anmäla ändringar i fråga om det egna rätlsinnehavel.Däremot torde bestämmelsen inte innefatta krav pä att t. ex. ägaren skall varanödgad att ange förändringar i annans nyttjanderätt eller att en nyttjanderättshavareskall vara skyldig att anmäla förändring i äganderätten. Lagrådet föreslår iklarhetens intresse den lydelsen att myndigheten under de i paragrafen angivnaomständigheterna får förelägga ägare eller innehavare, vilkens rättsställningupphör, att lämna myndigheten uppgift om namn och adress på den som inträtt somny rättsinnehavare. I första stycket första meningen föreskrivs att länsrättenprövar frågor om utdömande av viten på ansökan av den myndighet i länet som har 1984/85:96 92 utfärdatföreläggandet eller, om vitet har förelagts efter överklagande, av denmyndighet i länet som har prövat frågan om föreläggandet i första instans. Bestämmelsen,som omfattar andra viten än s.k. förfarandevilen, är oklar. Avsikten medbestämmelsen synes vara att det även i fall då vitet utsatts avbesvärsmyndigheten skall åligga den myndighet som prövat föreläggandet i förstainstans att ansöka om vitets utdömande. Regeln passar bra pä det fallet attunderinstansen själv haft befogenhet att sätta ut vitet och prövat vitesfrågan.Men rillämpningen blir osäker i det fallet att den högre instansen haftsjälvständig befogenhet att utsätta vite och frågan om vite ej varit på tal iden lägre instansen. Så kan exempelvis bli fallet enligt 14§ 4 mom. jämfört med2 mom. lagen (1944:219) om djurskydd. Tydligen skall även i det falletframställning om vitets utdömande göras av den lägre instansen. Detsamma fåranses gälla i det fall då den lägre instansen inte äger utsätta vite utan måstei den frågan hänvända sig till annan myndighet. Det gäller t. ex. enligt 57 §folkbokföringsförordningen (1967: 198). har enligt dennabestämmelse att anlita biträde av , när det vill ha vite utsatt.Uppgiften att göra ansökan kan i sistnämnda exempel också anses åvilalänsstyrelsen. Tilloklarheten i första stycket bidrar här i särskild grad den av lagrådet tidigare(vid 1 §) berörda tvetydigheten hos ordet "föreläggande". Del är sålundatveksamt om med "föreläggandel i första instans" menas själva detmateriella föreläggandel eller den därmed förenade vitesföreskriften. Den förrabetydelsen är den som ligger närmast till hands. Men i specialmotiveringentill 6 § sägs att ansökan bör göras av den myndighet "som har prövat vitesfrägani första instans". Ettklarläggande av innebörden synes erforerligt. Enligtandra stycket skall fråga om utdömande av vite prövas av den "domstoleller myndighet" som har utfärdat föreläggandet. För alt vinnaöverensstämmelse med den i 1 § i förslaget valda terminologin torde det citeradeuttrycket böra ersättas med "myndighet". Enligtpunkt 3 i paragrafen prövar tingsrätten fråga om utdömande av vite, "omannars rätten själv eller, efter talan om rättens beslut, högre rätt harförelagt vitet". Ordet "annars" är svårbegripligt. Meningen ärenligt vad som upplysts vid föredragningen inför lagrådet att ange att punkten3 avser annat fall än punkten 2. Specialmotiveringen rill bestämmelsen kan däremotge intryck av att fråga är om annat fall än som avses i 6§ andra stycket. Ensådan tolkning synes också välmotiverad; motsvarande undantag har gjorts i 6§första stycket i fråga om länsrätten. Bestämmelsen bör förtydligas. Prop.1984/85:96 93 Paragrafen sägs i specialmotiveringen svara mot 18 § lagen(1946:804) om införande av nya . Ordalydelsen är emellertid enannan. Genom denna förändring av bestämmelsen kan däri bl. a. inte längre medsäkerhet inläsas att forumbestämmelserna i 19 kap. ägertillämpning i mål om utdömande av vite. En forumbestämmelse synes emellertiderforderlig. Paragrafen bör omformuleras. Andra stycket behandlar frågan om utdömande av vite i fallsom avses i 4§ andra stycket i förslaget, dvs. när vitet är knutet till ettförbud och det bestämts att vitet skall utgå var gång förbudet överträds. Dägäller enligt första meningen av andra stycket i förevarande paragraf attendast ett vitesbelopp får dömas ut även om flera överträdelser av förbudetförligger till samtidig bedömning i målet om vitets utdömande. Skälet tillbestämmelsen är bl. a. att undvika att det kan bli fråga om att döma ut myckethöga belopp. Samma skäl synes göra sig gällande när annat löpande viteförsuttits för flera perioder. En motsvarande regel kan därför vara motiveradför detta fall. I andra meningen heter det: "När ett beslut i ett sådantmål har vunnit laga kraft, får vite som avser överträdelse av förbudet intedömas ut om överträdelsen har skett innan målet anhängiggjorts". Dennasenare bestämmelse är oklar. Specialmotiveringen ger inte någon förklaring. Entänkbar innebörd är att, i ett mål om utdömande av vite, vitet inte får dömasut med anledning av en överträdelse som har skett innan ett tidigare slutligtavgjort mål om vitels utdömande anhängiggjorts. Ett klarläggande är önskvärt. Förslagen nr 3, 4, 5 och 6 Dessa förslag avser lagen (1976:666) om påföljder ochingripanden vid olovligt byggande m.m., bosladssaneringslagen (1973:531),hälsoskyddslagen (1982:1080) och naturvårdslagen (1964:822). I samtliga dessalagar föreslås införande av en bestämmelse om att löpande vite skall liksomsjälva föreläggandet enligt lagen - gälla mot ny ägare till fastigheten. Enförutsättning för att vitet skall övergå pä den nye ägaren är att anteckning omvitet gjorts i faslighelsboken eller tomträttsboken före förvärvet. Enligtbestämmelsen gäller vitet mot den nya ägaren räknat från tidpunkten för äganderällsövergången. Den föreslagna bestämmelsen avser tydligen liksom när detgäller själva föreläggandet alla former av äganderättsövergång. I fråga omfamiljerätts-liga förvärv gör sig dock skälen för bestämmelsen - att motverkaöverlåtelser i förhalningssyfte - knappast gällande. För vissa fall avbodelning kan en bestämmelse möjligen tänkas få betydelse, t. ex. om boskillnadarrangeras, men inte för successionsrättsliga förvärv. En sak för sig är att 1984/85:96 94 självaföreläggandet övergår på förvärvaren även i dessa fall. Men att låta ävenvitesföreskriften utan vidare gå över på ny ägare väcker betänkligheter.Såvitt angår de successionsrättsliga förvärven är att märka, att utdömt viteenligt 35 kap. 7 § bortfaller när adressaten dör och att förelagtvite i rättspraxis också ansetts falla bort vid dödsfall (se t. ex. RÅ 1978 Bb115). Genom förslaget bryts här en princip utan att problemet berörts närmare iremissprotokollet. Inte heller viteskommittén synes ha behandlat frågannärmare; dess överväganden begränsar sig till överlåtelser. Beträffandeöverlåtelser kan fog finnas för att tillerkänna en anteckning om vitet ifastighetsboken verkan mot ny ägare, eftersom han kan förmodas ta del av vadfastighetsboken innehåller innan han ingår avtalet. Så är dock ingalundaförhållandet i successionsfallen. Bestämmelsen synes böra övervägas på nytt fören begränsning till överlåtelsefallen. Enligtdet remitterade förslaget gäller bestämmelsen inte bara ägare till fastighetoch tomträttshavare utan också ägare till byggnad på ofri grund. Även i detfall då löpande vite föreläggs någon i egenskap av ägare till byggnad på ofrigrund skall anteckning göras i fastighetsboken. Förslaget synes alltförlångtgående i denna del. Det är knappast realistiskt alt utgå från att den somförvärvar en byggnad på ofri grund tar del av vad fastighetsboken innehåller,eftersom denna regelmässigt upptar enbart belastningar på själva fasligheten.Även i denna del bör förslaget övervägas ytterligare.