prop · G80321 · 1984-12-31 00:00:00 — Förslaget i departementspromemorian att inskränkaanvändning av fängelsestraff till fall av upprepat rattfylleri innebär förövrigt att man förordar fängelsestraff för den gmpp, där mänga i förstahand torde vara i behov av vård, men avstår från att använda det vidtrafiknykterhetsbrott som är av den karaktären att ett sådan straff kanförväntas ha preventiv betydelse. Enligtvår mening är det med hänsyn till trafiksäkerheten otvetydigt av stor betydelseatt upprätthälla inställningen att det är grovt förkastligt att köra bil efteralkoholförtäring. Detta hindrar naturligtvis inte att man successivt skallersätta fängelsevistelse med vård och rehabilitering för alkoholmissbrukare.Men denna förändring bör ske i takt med att resurser för vård och långsiktigrehabilitering verkligen skapas. Här bör också möjligheter att användakontraktsvård som straffrättslig påföljd finnas. Sistnämnda fråga är emellertidför närvarande föremål för utredning. Prop.1984/85:21 170 Närmare om behovet av en reform När det gäller den i promemorian åberopade omständighetentill stöd för uppfattningen att det nuvarande päföljdssystemet är kompliceratkan enligt hovrätten först konstateras att praxis i högsta domstolen är klaroch tämligen enhetlig i berört hänseende. Åberopad statistik utvisar emellertidstora variationer mellan de olika tingsrätterna när det gäller valet mellanvillkorlig dom - skyddstiUsyn och fängelse vid rattfylleri. Detta är i och försig naturiigt med hänsyn till att vårt påföljdssystem i gmnden ärbehandlingsinriktat. Inom behandlingsforskningen har under senare är lagts frammänga resultat som visar att rattfylleristerna i betydande utsträckning harvårdbehov. Många domare tar fasta pä detta medan andra är mera återhållsammainför valet av behandlingsinriktade påföljder. Utredningens förslag innebärnaturligtvis inte att sådana variationer i påföljdsvalet upphör. Ett vidgatutrymme för böter vid rattfylleri kommer framför allt att medföra att antaletfängelsestraff nedbringas men effekten av en sådan reform blir antagligenmindre i fråga om ådömandet av skyddstillsyn. Det är svårt att förstå att manmed utredningens förslag skulle kunna uppnå större enhetiighet irättstUlämpningen i vad gäller de vårdin-riktade påföljderna. De av utredningen nämnda lagändringarna har genomförtsbl.a. med syfte att åstadkomma sä rättvisa och ändamålsenliga straff sommöjligt. Påföljderna för rattfylleri har härigenom med nödvändighet kommit attbli mera differentierade . Därmed är dock inte sagt att påföljdssystemetblivit mer komplicerat. Det är i stället fråga om olika bedömningar vidtillämpningen av ett relativt enkelt system. Hovrätten delar utredningens uppfattning att detföreligger ett behov av en reform främst med tanke på den kriminalpolitiskainriktningen att minska antalet frihetsberövanden inom kriminalvården. I frågaom reformplanen kan man tänka sig att antingen gå fram på den hittillsinslagna vägen med en successiv utvidgning av området för de ickefrihetsberövande påföljderna eller att åstadkomma mera drastiska förändringarav lagstiftningen. Även om hovrätten hyser vissa sympatier för den första framgångsvägenanser hovrätten likväl att tiden nu är mogen för ett djärvare grepp i dennastraffrättsfråga. Om det uppgivna behovet av större enhetlighet irättstillämpningen, grundat på det faktum att benägenheten att döma tillkriminalvård i frihet i stället för tiU fängelse visat sig starkt varieramellan olika domstolar, skall 1984/85:21 171 endastsägas att det verkar egendomligt att, som man (s. 102) framhåller attdet bland rattfyUeriklientelet finns ett mycket stort antal alkoholmissbrukareoch alkoholproblematiker, beröva en sådan person möjlighet till skyddstillsynmed eventuell vårdföreskrift som han skulle vara i behov av genom att förändranormalpäföljden frän fängelse till böter. Det är ju allmänt känt att man ipraxis sällan bryr sig om att närmare undersöka någons personliga förhållandennär endast böter anses böra utdömas för brottet. Dettorde vara helt klarlagt, att trafiknykterhetsbrotten tillhör de brott som idet allmänna medvetandet framstår som mest straffvärda och att det sedan längetillämpade normalstraffet fängelse för rattfylleri har ett starkt stöd iopinionen. Även om de andra faktorer som framhålls i promemorian (s. 95) bidrartill att nykterhet i trafiken iakttas av flertalet förare är nog antagandet attdet främst är sådana faktorer som risken för trafikolycka och upptäckt samt föråterkallelse av körkortet som verkar avhåUande en alltför bräcklig grund för enreform av nu aktuellt slag. Det finns enligt tingsrättens mening en betydanderisk för att den centrala frågan om en sådan reforms inverkan pårattfyllerifrekvensen måste besvaras på annat sätt än man gjort i promemorian.Det sägs också (s. 94 O att det är "svårt att tro annat än att denregelbundna användningen av fängelsestraff har haft mycket stor betydelse närdet (kursiverat här) gällde att - i strid mot en tämligen utbreddallmän inställning inprägla vikten av nykterhet vid ratten". Det ärsäkert i och för sig riktigt att allmänhetens inställning till alkohol ochtrafik är en annan än under det tidiga och helt klart att denuppfattningen numera råder hos de flesta att det är förkastligt att köra bUefter alkoholförtäring. Härav torde man emellertid långt ifrån kunna dra denslutsatsen att principen om fängelse som normalpåföljd vid allvarligare fall avtrafikonykterhet kan slopas utan att den uppfattning som "vunnitinsteg" hos allmänheten successivt bleknar bort. Nya och flerafordonsförare följer med varje generation och den uppfattning som på det aktuellaområdet inpräntats hos deras företrädare bör vara bestående. Detbetonas i promemorian (s. 96) att en ändrad ordning som skulle innebära attfängelse inte längre ingår i sanktionssystemet för rattfylleri"givetvis" inte kan komma i fråga. Som framhållits synes man meduttalanden av detta slag vilja ge intryck av att den föreslagna reformen inteär så omfattande och eventuella farhågor för negativa effekter av densammaöverdrivna. Vid en närmare granskning finner man emellertid att de förändringarsom föreslås är mycket ingripande och detta är man också i promemorian (s. 105)medveten om. Man säger även uttryckligen (s. 113 O att böter skall varastraffet i flertalet normalsituationer. 1984/85:21 172 ocksåerfarenhetsmässigt päföljdsvalet vid de flesta brott där böter tas upp istraffskalan i första och fängelse i andra hand. Det räcker här att erinra omden mycket sparsamma användningen av fängelse vid rattonykterhet i rådandeunderrättspraxis vilken också fått stöd av HD i nyare rättsfall. Som enytterligare begränsning av användningen av frihetsstraff, utöver den som alltsåkommer att automatiskt kunna förutses vid rättstillämpningen, uttalas attfängelse som regel inte bör utdömas med mindre blodalkoholhalten uppgår till1,. Endast i de fall som i promemorian betecknas som grovtrattfylleri föreslås fängelse (i särskilda fall utbytt mot kriminalvård ifrihet) som enda påföljd. Somnärmare skall utvecklas i det följande lär emellertid utrymmet för tUlämpningenav bestämmelsen om grovt rattfylleri i förslaget vara alltför begränsat för attrisken för en negativ effekt av reformen skall kunna undvikas. Vid valet mellanatt föreslå å ena sidan skyddstillsyn kombinerad med föreskrift omnykterhetsvårdande behandling och å andra sidan böter i straffskalan somnormalpåföljd för rattfylleri för tillgodoseende av önskemålet om en minskningav antalet utdömda fängelsestraff har man i promemorian pä anförda skäl (s. 102f) stannat för det senare alternativet. Tingsrätten vill här hänvisa till vadsom sagts om risken för att användningen av kriminalvård i frihet sompåföljd för rattfylleri i vissa fall där det av sociala skäl är motiveratkommer att minska om förslaget genomförs. En helt annan sak är emellertid attinföra skyddstillsyn med värdföreskrift som normalpåföljd vid rattfylleri. Ävenden allmänpreventiva effekt som ligger i bötespåföljden går då till stor delförlorad. Dessutom låter sig skyddstillsyn enligt system inteinföras i påföljdsskalan för vissa brott. Tingsrätten ansluter sig därför -under fasthållande vid att fängelse bör bibehållas som normalpåföljd vidrattfylleri i och för sig till det i promemorian valda alternativet pä dennapunkt. Tilläggas bör dock att den i jämförelse med fängelse kända svårighetenatt verkställa bötesstraff ytterligare förringar dess värde ur allmänpreventivsynpunkt. Trotsatt tingsrätten inte dömt schablonmässigt till fängelsestraff utan använt allalagens möjligheter till differentiering efter rattfylleriets art ochrattfylleristens person och därför lagt ned mycket arbete på varje enskilt mälanser tingsrätten inte att påföljdssystemet som sådant är mer komplicerat atttillämpa vid rattfylleri än i andra mäl där valet står mellan fängelse och annanpåföljd. Eftersom päföljdsvalet är viktigt såväl för den enskilde somallmänpreventivt bör det krävas av domstolarna att arbeta med dessa frågor. Attefterge kravet pä val av en rätt anpassad påföljd ur ett differentieratpäföljdssystem endast för att undvika arbete i domstolen kan inte få komma ifråga. Domstolens arbete kan f ö. i stället, med större ekonomisk vinst,minskas i en mängd formfrågor där byråkratin breder ut sig. 1984/85:21 173 olikadomstolar dömt väsentligt olika är däremot mera beaktansvärt men är en följdväsentligen av att personutredning inte gjorts i samma utsträckning och dettakan lätt tillrättas utan stora kostnader. Likhetinför lagen tillämpas endast i yttre mening, om merparten avrattfylleristerna döms till böter. I egentlig mening avser likhet inför lagenockså likhet med beaktande av brottets art och brottslingens personligafömtsättningar, så att lika behov av anpassningsåtgärder tillgodoses lika.Detta uppnås, såvitt det över huvud taget är möjligt i en domstol, omobligatorisk personutredning sker och hela komplexet av åtgärder står tillförfogande. Vad som i sammanhanget är önskvärt är snarare en utbyggnad avsamarbetet mellan domstolarna och än en formell förenkling avpåföljdsvalet. Tingsrättendelar den kriminalpolitiska målsättningen att antalet frihetsberövanden börminskas. Däremot menar tingsrätten att frågan om fortsatta uppenbara riskerför bristande enhetlighet i tillämpningen kan lösas genom regelmässigpersonutredning. Tingsrätten vill understryka att vad som skall eftersträvasinte är vedergällning mot rattfylleristen utan att motverka trafikolyckor ochatt frågan gäller om rattfyllerierna ökar om fängelse inte är normalpäföljd.Tingsrätten delar uppfattningen att fängelsestraffet p. g. a. sinallmänpreventiva effekt haft betydelse i kampen mot rattfylleriet men att detnumera till väsentlig del kan och bör ersättas med andra medel. I denna delhänvisar tingsrätten till vad tingsrätten anfört ovan sid 5 n. Med anledning avuttalandet i betänkandet (sid. 96) om en eventueU uppfattning av förslaget ibetänkandet som en uppmjukning av samhällets inställning gentemot alkohol itrafiken vill tingsrätten dock här uttala att en rätt bedriven upplysning omskyddstillsyn med nykterhetsvär-dande föreskrifter för alkoholproblematiker avallmänheten kan antagas bli godtagen som en bättre åtgärd än fängelse, enligtde erfarenheter tingsrätten har. promemorian redovisade statistiken över tingsrätternas val avpåföljder för rattfylleri visar stora variationer mellan olika tingsrätter.Mest påfallande är att några tingsrätter över huvud taget inte dömt till annanpåföljd än fängelse, medan andra tingsrätter ganska ofta tillämpat villkorligdom eller skyddstillsyn. En bidragande orsak till dessa skillnader torde varasvårigheterna att väga de allmän- och individualpreventiva faktorerna motvarandra, vilket förklarligt nog kan leda till att olika domare ibland kommertill skilda resultat på underiag som kan synas likartat. Sådanaavvägningsproblem förekommer självfallet inte bara när det gäller att bestämmapåföljden för trafiknykterhetsbrott men framstår här som Prop.1984/85:21 174 särskilt påtagliga med hänsyn till de strängaallmänpreventiva krav som uppställs för detta brott. Även om det sålunda finnsförklaringar till förekomsten av variationer i påföljdspraxis, är detemellertid otillfredsställande att variationer förekommer i så hög grad somstatistiken utvisar. Ett annat förhällande som ytterligare kan komplicerapäföljdsbestämningen vid trafiknykterhetsbrott är den tillkomna nyabestämmelsen (6 §) i trafikbrottslagen, som ger domstolarna möjlighet att vidstraffets bestämmande ta hänsyn till verkningarna av den körkortsäterkallelsesom enligt körkortslagen följer på brottet. Denna bedömning måste nämligen ofta- i vart fall i underrätterna - göras på grundval av ganska osäkra förhållanden. Päföljdspraxis vad gäller trafiknykterhetslagstiftningenföreter också stereotypa drag. Förbundet syftar härvid närmast pä den klaraskiljelinje mellan å ena sidan böter och å andra sidan fängelse som dennuvarande promillegränsen vid 1,5 utgör. En sådan skarp gränsdragning kanframstå som onödigt stel, i synnerhet som det ofta kan bero på tillfälligheterom alkoholkoncentrationen vid provtagning når upp till den aktuella gränsen.Den stränga påföljdspraxis som i allmänhet gäller för rattfylleri kan frånkriminalpolitiska synpunkter också framstå som orimligt härd i jämförelse medden praxis som utvecklats inom andra brottsområden. Vad ovan anförts ger anledning att se över den nuvarandekonstruktionen av lagstiftningen mot trafiknykterhetsbrott. Vid en sådanöversyn bör enligt förbundets mening de trafiksäkerhetsmässiga aspekternaliksom tidigare komma i förgrunden. Det kan därför inte komma i fråga att inågon större utsträckning frångå fängelse som en viktig del vid utformningen avpåföljdssystemet. Förbundet kan dock dela den i promemorian uttaladeuppfattningen att det sannolikt förhäller sig sä, att fängelsestraffet intenumera har samma stora betydelse för upprätthållande av allmänpreventionen somdet har haft och att det därför bör kunna finnas ett visst utrymme fören ökad användning av bötesstraffet. Det i promemorian redovisade förslaget harvisserligen en sådan inriktning men är enligt förbundets mening alltförlångtgående och skulle, genom den markanta minskning av antalet fängelsestraffsom skulle bli följden, innebära att de allmänpreventiva effekter som underlång tid har byggts upp kom att äventyras. Detta beror bl. a. på de svaghetersom bötesstraffet i sin nuvarande utformning har såsom allmänpreventivtsanktionsmedel. Som förbundet i annat sammanhang påtalat är detotillfredsställande att domstolarna i flertalet fall har att bestämma dagsbotensstorlek med ledning av den tilltalades egna uppgifter om sina ekonomiskaförhållanden utan den myndighetskontroll av uppgifterna som borde varasjälvklar. Indrivningsmöjligheterna är också begränsade, och vidare ärlagstiftningen om bötesför-vandling och den praxis som utvecklats på dettaområde generös mot den bötfällde. I promemorian hänvisas bl.a. till att man 1981 i Danmarkinförde böter Prop.1984/85:21 175 som normalstraff för trafiknykterhetsbrott och att detta,såvitt statistiken utvisar, inte medfört någon ökning av antalet överträdelsermot lagstiftningen. Enligt vad domareförbundet inhämtat föreligger emellertidi förhållande till svensk lagstiftning den inte helt oväsentliga skillnadenatt man i som man utdömer bötesstraffet bestämmer det antaldagar i haefte som den bötfällde skall avtjäna vid utebliven betalning. Dettainnebär, enligt vad förbundet också inhämtat, att den dömde normalt har ett ärpå sig att betala böterna men att han, om sä inte sker, tvingas att avtjäna haeftetutan att det regelmässigt sker någon prövning av bötesför-mägan ellervilligheten att betala. Med hänsyn till vad ovan anförts är det tveksamt ombötesstraffet utgör ett tiUräckligt allmänpreventivt sanktionsmedel beträffandeifrågavarande brott. Härtill kommer att svårigheter vid valet mellan fängelseoch kriminalvård i frihet - som lett till de variationer i rättstillämpningensom man vill undvika - kvarstår i de fall då brottet bedöms som grovt. Påföljdssystemet är föremål för översyn av bl.a. frivårdskommittén,som undersöker möjligheterna att i systemet införa alternativ till fängelse.Sädana påföljder - särskilt den s. k. kontraktsvården - kan tänkas vara lämpadför många rattfyllerister. Enligt förbundets mening vore det klokt att avvaktakommitténs överväganden innan man genomför några mera ingripande ändringar ipåföljdsreglerna för förstagångsrattfylleri. Om en lagändring likväl anses böra genomföras bör deninriktas på en betydligt mera försiktig uppmjukning av reglerna än förslagetinnebär. Möjligen bör gällande lagkonstmktion med fängelse som normalpåföljdbibehållas men möjligheterna att döma till böter ökas vid rattfylleri, d.v.s.när alkoholkoncentrationen uppgått till eller däröver. De trafiksäkerhetsmässiga synpunkterna bör alltjämt liggatill grund för päföljdsvalet vid trafiknykterhetsbrott. Detta innebär att enkraftig reaktion från samhällets sida ter sig nödvändig, för att hållatrafiksäkerheten på en acceptabel nivå. Några bärkraftiga skäl för övergångfrän fängelse till böter som normalpåföljd för rattfylleri har ej helleranförts. Då risken för att alkoholpäverkad förare blir upptäckt uppfattas somliten, ligger det i sakens natur att påföljden måste framstå som ett påtagligtobehag. Ett kortare fängelsestraff förefaller därför vara en välavvägd reaktion. Vid en bedömning av bötesstraffets allmänpreventiva effekt,bör också invägas de begränsade möjligheter till förvandling av böter vid bristandebetalning, som föreligger. Emellertid finns det enligt JUSEKsuppfattning fall där nuvarande rättstillämpning med nästintill obligatorisktfängelse kan framstå som alltför hård. Detta kan vara fallet, dä trafikfaranvarit obetydlig, men mildrande omständigheter enligt gällande rätt likväl inteanses föreligga. Prop.1984/85:21 176 Vad slutligen angår frågan om att i vissa fall kunnaförverka ett fordon, som använts vid brott enligt trafikbrottslagen,tillstyrker i princip förslaget. Frågan kan dock vara förenad medpraktiska svårigheter bland annat därför, att en person som vanemässigt kör bilolovligt ofta använder sig av olika fordon, som inte tillhör honom själv ochkan betinga ett icke obetydligt värde. Föreningen delar uppfattningen att avvägningen mellanallmänpreventiva och individualpreventiva faktorer mänga gånger kan varavansklig och att det är i hög grad olyckligt att päföljdspraxis när det gäller rattfyUeriuppvisat så stora variationer mellan olika domstolar. Domarna kan förallmänheten ofta förefalla orättvisa eller i vart fall inkonsekventa om dentidigare ostraffade och skötsamme döms till fängelse, medan den brottsbe-lastadeoch misskötsamme kommer undan med en icke frihetsberövande påföljd. Sammaeffekter av den moderna kriminalpolitiken uppstår emellertid även när detgäller annan brottslighet, beträffande vilken allmänpreventionen gör sigstarkt gällande, ehuru effekten är mer framträdande när det gäller rattfylleripå grund av att detta brott har en mycket hög frekvens. De infördareglerna att vid bestämmandet av påföljd för rattfylleri hänsyn skall tas till körkortsåterkallelseoch den generella sänkningen av straffminimum för fängelse kommerenligt förarbetena till respektive lagar att fä en begränsad tillämpning ochtorde, enligt föreningens uppfattning, inte i någon avgörande grad påverka påföljdssystmetför rattfylleri. Före tillkomsten av lagen (1981:1293) om värd av missbrukare ivissa fall kunde ett överlämnande till nykterhetsvård enligt nykterhetsvärdslagenske om det förelåg särskilda skäl. Sådana särskilda skäl ansågs ofta föreliggaom en för rattfylleri misstänkt person var intagen för vård. Den omständighetenatt kravet på särskilda skäl inte längre behövs för att domstol skall fäbesluta att den som är föremål för vård enligt LVM skall överlämnas tillsocialnämnden eller styrelsen för det hem där vederbörande i förekommande fallredan är intagen torde i praktiken inte medföra någon ökad användning avöverlämnande till värd. Ett genomförande av förslagen skulle enligt föreningensuppfattning, inte göra påföljdssystemet mindre komplicerat. Däremot skullebrottsrubriceringen bli tämligen komplicerad. Det stora problemet vid det judiciella bekämpandet av trafiknykterhetsbrottenär att denna brottslighet i betydande utsträckning hänger samman med och i höggrad är ett utflöde av det samhälleliga alkoholmissbruket. Det hörde till trafiknykterhetsbrottskommitténsförtjänster att den gav en klar och ingående belysning av detta sammanhang i1970 års betänkande (kap. 4). Det var en ganska dyster bild av det trafikonyktrabrottslings- 1984/85:21 177 klienteletpä grundval av prof. undersökning av domsmaterial , kompletteradmed uppgifter ur kriminalregistret, kontrollstyrelsens fylleriregister ochnykterhetsnämndernas material. JuPM citerar en hel del fakta frän dessaundersökningar och fyller ut det med siffror frän en 1974 publicerad rapport("Rattfyllerister") från beteendevetenskapliga institutionen iUppsala angående samtliga (78 st.) vid tingsrätten i en medelstor stad dömdarattfylleristerna är 1969. Kommitténssammanfattande bedömning var att en mycket stor del av de trafikonyktralagöverträdarna, säkerligen mer än hälften och troligen långt fler kan antas haalkoholproblem. Klientelet har i allmänhet låg ekonomisk och social ställning.36% av de dömda bilförarna saknade körkort vid brottets begående (för varkörkortet återkallat och hade aldrig fått körkort). Enligt kommittén tydermycket på att klientelet till alldeles övervägande del utgöres av personer, somgång på gång begär trafiknykterhetsbrott utan att bli upptäckta annat än iundantagsfall. Den citerade rapporten frän beteendevetenskapliga institutionenpekade åt samma håll. Peronakterna i av fallen gav direkta uppgifter omalkoholproblem. av de dömda hade före det aktuella brottet gjort sigskyldiga till rattfylleri och efter brottet återföll irattfylleri och i annan brottslighet. Ävenom man beaktar att "alkoholproblem" får anses vara ett rätt obestämtbegrepp och tillika nyanserar talet om rattfylleriklientelets låga status meddet självklara påpekandet att rattfylleri ändå är klassmässigt mindre betingatän de klassiska fängelsebrotten, så tränger komplikationen medalkoholmissbrukarna allt kraftigare fram som ett vanskligt problem vid rattfylleribekämpandet. Trafiknykterhetsbrottskommitténdrog också slutsatserna av sin sannolikt realistiska syn på de alkoholskadaderattfylleristerna och framlade ett omfattande och väl genomarbetatexpertprogram för nykterhetsvärdande behandling, som alltfort bör beaktas.Verksamheten skulle äga rum inom kriminalvärdens ram efter dom om skyddstillsynoch förekomma i två former. I flertalet fall skulle domen gå ut pånykterhetsvårdande behandling i öppen vård. För mer nergångna fall skulle dengälla intagning på särskilda tillsynsanstalter ,varunder den nykterhetsvårdande behandlingen skulle starta för att sedanfortsätta under övervakning i öppen värd. Man räknade med att kriminalvårdenbehövde två nya tillsynsanstaUer med specialinriktning pä nykterhetsvård omvardera 40 platser. skulle där kunna tas emot ca 1000 fall. Kommitténutarbetade riktlinjer för behandlingen på dessa specialanstalter och övervakningenunder den efterföljande nykterhetsvärden. Tillika skisseradespersonalorganisationen och gjordes kostnadsberäkningar. Vidremissen av kommittéförslaget avböjde MHF väl tanken att för lindrigaalkoholproblematiker låta skyddstiUsyn med öppen och ofta föga 12 1984/85. 1984/85:21 178 förpliktandenykterhetsvärd ersätta frihetsberövandet. Man befarade, att den modellen skullebryta sönder domstolarnas praxis och hos allmänheten underminera dengeneralpreventiva skyddsmur mot rattfylleriet, som fyra decenniers konsekventalagtillämpning byggt upp. Den andra delen av förslaget, skyddstillsyn med nykterhetsvårdandebehandling på speciell tillsynsanstalt jämte eftervård, hälsades däremot medtillfredsställelse, dä den syntes tillgodose kraven på individual-och allmänpreventiv effekt.