prop · G80321 · 1984-12-31 00:00:00 — Enkonsekvens av detta blir att 1,5 promillegränsen inte längre kommer attinnebära någon avgörande skiljelinje mellan olika promillebrott som inte äratt betrakta som grova. Närman skall välja brottsbenämningar kan naturligtvis vissa skäl åberopas för atiman i samband med en omkonstruktion av traflknykterhetsbrot-ten går ifrånbeteckningen "rattfylleri". Denna kritiserades redan av 1957 årstrafiknykterhetskommitté i betänkandet (SOU 1963:72) Nykterhet i trafik (s. 96)bl.a. på den gmnden att rattfylleribrottet alltmera avlägsnat sig från det vanligafylleribrottet. Sistnämnda brott har numera avkriminaliserats och termenfylleri förekommer över huvud taget inte i lagstiftningen. Inte heller"rattonykterhet" synes vara en fullt tillfredsställande beteckning.En lösning skulle dä kunna vara att i huvudsaklig överensstämmelse med dennämnda kommitténs förslag övergå till beteckningarna "onykterhet itrafik" och "grov onykterhet i trafik". Dettaförslag möttes emellertid av stark kritik vid remissbehandlingen,bl.a. med hänvisning till att beteckningarna rattfylleri och rattonykterhet varmer expressiva än de föreslagna benämningarna, som från något håll betecknadessom logiskt otadliga men något fadda. 1984/85:21 124 beträffanderattfylleri åberopades att benämningen var förankrad i det allmänna medvetandetmed en speciell, från "vanligt fylleri" avvikande innebörd, och attden hade ett betydande allmänpreventivt värde. Dennakritik torde fortfarande ha fog för sig. Redan när termen rattfylleri är 1951infördes i lagtexten konstaterade den dåvarande chefen förjustitiedepartementet att den fick anses ha vunnit burskap i värt språk. Dettagäller otvivelaktigt i än högre grad . I själva verket torde det förhållasig så att brottet av allmänheten kommer att kallasrattfylleri oavsett vilken beteckning som förs in i lagtexten. Det är dåknappast lämpligt att gä ifrån den aktuella beteckningen. Omman alltså vill behälla termen rattfylleri, synes tvä lösningar kunnaövervägas: antingen benämns som det lindrigare brottet rattonykterhetoch det grövre rattfylleri eller också kallas pä samma sätt som i Finlandnormalbrottet rattfylleri och det allvarligare grovt rattfylleri (jfr vad som iavsnitt 5.3 har redovisats angående den finska terminologin). Den förralösningen skulle innebära att åtskilliga av de fall då föraren haft enalkoholhalt i blodet av eller mer skulle betecknas somrattonykterhet. Detta torde te sig främmande för den som har vant sig vidnuvarande terminologi. Bl.a. av det skälet synes den mest tillfredsställandeutvägen vara att normalbrottet benämns "rattfylleri" och det grovabrottet "grovt rattfylleri". Denna lösning synes också vara attföredra från allmänpreventiv synpunkt. Att härigenom även promillebrott nedtill nivån 0,4 kommer att benämnas rattfylleri är knappast någon avgörandeolägenhet; allmänheten torde f. ö. oftast använda den beteckningen också ifråga om brott vid låga promillehalter. Densålunda förordade lösningen innebär att det inte längre finns något utrymme förtermen rattonykterhet, en beteckning som visseriigen inte förekommer ilagtexten men som allmänt begagnas av domstolarna. Denna konsekvens synes fåaccepteras. Som redan antytts har den termen knappast fått samma fastaförankring hos allmänheten som rattfylleri och den kan möjligen iblandmissuppfattas som om den avser en ordningsförseelse. 6.6.2Rattfylleri (normalbrottet) Avvad som har anförts framgår i huvudsak hur en ny gmndläggandestraffbestämmelse med brottsbeteckningen rattfylleri bör byggas upp. Paragrafenbör innehålla dels en föreskrift om straffansvar för den som framförmotordrivet fordon eller spårvagn efter att ha förtärt alkoholdrycker i sådanmängd att alkoholkoncentrationen i hans blod under eller efter färden uppgårtill eller däröver, dels en bestämmelse som bygger på det allmännapåverkansrekvisitet och som således föreskriver straff för det fallet att någonsom framför motordrivet fordon eller spårvagn är så påverkad att det kan antasatt han inte på betryggande sätt kan föra fordonet. Någon presumtionsregel förfall dä alkoholhalten har gått upp till eller mer finns detdäremot inte behov av i fortsättningen med den stmktur på regleringen somförut har skisserats. Prop.1984/85:21 125 Det kan diskuteras om 0,4-promilleregeln eller denallmänna påverkansbestämmelsen bör betraktas som huvudregel och inledaparagrafen i dess nya utformning. Självfallet kan det från teoretisk synpunkthävdas att den allmänna påverkansbestämmelsen är den grundläggande. I praktikenhar emellertid promilleregeln den helt dominerande betydelsen och lagstiftningeni , och har också byggts upp med promilleregeln somhuvudbestämmelse. En sådan lösning innebär vidare en lagteknisk förenkling. Detförordas därför att paragrafen i sin nya utformning får inledas medpromilleregeln. I förhållande till promilleregeln bör alltså den allmännapäverkansbe-stämmelsen vara subsidiär. Lämpligen bör i sistnämnda bestämmelsearbetas in den nuvarande föreskriften för fall då föraren är påverkad av någotannat berusningsmedel än alkohol. Mot denna lösning, som föreslogs redan i 1970års betänkande om trafiknykterhetsbrott, kan möjligen invändas att"rattfylleri" inte är en helt adekvat brottsbeteckning med avseendepä situationer när föraren har varit påverkad av exempelvis narkotika. Dennainvändning synes emellertid inte avgörande: övervägande skäl talar för att ävende här avsedda fallen får en brottsbeteckning och något lämpligt alternativfinns då knappast. Likaledes i överensstämmelsen med förslag (se SOU1970:61 s. 171-172) förordas att uttrycket "bemsningsmedel" ersättsmed "medel". Det förra uttrycket är nämligen otvivelaktigt någotmissvisande, eftersom bestämmelserna avser att ta sikte pä bl.a. sömnmedel samtlugnande och smärtstillande preparat. Det bör i anslutning härtill framhållas att"drograttfylleri" av allt att döma är ett växande problem, isynnerhet vid narkotikapåverkan. Det skulle självfallet vara en stor fördel omman pä grundval av kvantitativa bestämningar av olika drogers förekomst iorganismen kunde införa någon form av "promilleregel" även för dessafall. Tillräckligt underlag för detta finns inte f.n., men med hänsyn till attforskning pågår pä området kan tanken kanske bli verklighet . Attsom har förordats frän något håll' i nuvarande läge införa ett straffansvar församtliga fall dä en förare är påverkad av något till narkotika hänförligt medeloavsett graden av påverkan torde å andra sidan inte vara välbetänkt, bl.a. medhänsyn till att en stor del av de medel som det här kan vara fråga om har enlegitim medicinsk använding. Det bör erinras om att de principer som riksdagenhar slagit fast för när s. k, klinisk undersökning skall användas vid förundersökningarrörande misstanke om trafiknykterhetsbrott innebär att sådan undersökningalltid skall ske när man misstänker drogpåverkan (prop. 1981/82:162, JuU 55,rskr 329). Slutligen bör i den nya paragrafen om rattfylleribestämmelser meddelas BRÅs rapport (s. 1984/85:21 126 motsvarandedem som f.n. finns i 4§ 3 och 4 mom. TBL om förare av motordrivna spårfordonoch av fordon avsedda att föras av gående. Avdet tidigare anförda framgår att straffet för rattfylleri enligt den nyabrottsbeskrivningen normalt bör vara böter. Straffskalan bör emellertid, iöverensstämmelse med vad som f n. gäller i fråga om rattonykterhet, omfattaböter och fängelse . Fängelsebör kunna tillämpas i speciellt allvarliga fall som ändå inte kan bedömas somgrova. Exempel erbjuder i överensstämmelse med vad som har utvecklats förutsituationer då en gärning av mera kvalificerat slag har förövats i kombinationmed olovUg körning eller föramppgiften har varit speciellt ansvarsfull. Somregel bör dock fängelse inte tillämpas i sådana fall med mindre än attblodalkoholhalten har uppgått till . Vid återfall itrafiknykterhetsbrott bör emellertid i överensstämmelse med vad som harförordats förut fängelse kunna tillämpas även vid blodalkoholhalter som vidäterfallstillfället närmar sig 1,5, under förutsättning att inte någon längretid då avses - har förflutit från tidpunkten för dettidigare brottet. Fängelse bör vidare kunna tillämpas i fall då föraren harvarit så omtöcknad och oförmögen att fullgöra sin uppgift att det skuUe te sigstötande att låta påföljden stanna vid böter. Mendet bör fasthållas att avsikten är att annan påföljd än böter skall väljasendast i undantagsfall. Vidare bör gälla att fängelsepåföljden i dessa fall päsamma sätt som enligt nuvarande praxis bör kunna bytas ut mot kriminalvård ifrihet, när särskilda skäl föreligger. Bötesnivånvid rattonykterhet synes att döma av vissa undersökningar som har företagitsinom vara mycket skiftande och pä en del hållanmärkningsvärt låg. När fråga inte är om rattfylleri på moped och ingaspeciella mildrande omständigheter föreligger synes fortsättningsvis som enallmän riktpunkt böra gälla att antalet dagsböter inte bör understiga 50 närpromillehalten legat kring 0,5 och inte 100 när fråga är om promillehalterkring 1,5. Denuvarande föreskrifterna om bötesminimum i 4§ TBL - 25 dagsböter vidrattfylleri och 10 vid rattonykterhet - skulle i den nya ordningen mot dennabakgrund framstå som missvisande, och sådana minima brukar över huvud tagetinte sättas ut numera. Föreskrifterna bör därför inte få någon motsvarighet iden nya bestämmelsen. 1 defall dä fangelsepäföljd väljs finns genom den sänkning av det allmännastraffminimum som ägt rum möjlighet att nyansera straffmätningen. Ansesfängelse böra väljas som påföljd för ett rattfylleribrott som inte är grovtsynes längden av straffet ibland kunna stanna vid eller . Engrundförutsättning för att ett rattfyUeribrott skall anses vara grovt bör ienlighet med vad som förut har angetts vara att föraren antingen har 1984/85:21 127 haften alkoholkoncentration i blodet av eller också att han på andragrunder kan bedömas ha varit sä påverkad att det kan antas att han inte päbetryggande sätt kunnat föra fordonet. Hämtöver bör krävas att en av tvåsärskilda omständigheter föreligger. Denena av de omständigheter som här avses är att brottet utgör återfaU. Det bör idetta hänseende krävas att gärningsmannen har dömts för det tidigare brottetoch att det alltså står klart att han inte har låtit sig rätta av den påföljdsom han har erhållit. Enbart den omständigheten att exempelvis tvåeller flera rattfyllerier föreligger till bedömning i samma mäl bör sålundainte vara tillräcklig för att kvalificera brotten som grova. Å andra sidan bördel inte krävas att det tidigare brottet har varit grovt eller ens attgärningsmannen vid det tillfället haft en blodalkoholkoncentration på 1,5promille eller mer. Redan det förhållandet att han har bmtit mottrafiknykterhetsbestämmelserna bör i princip vara tillfyllest. Denandra särskilda omständigheten som bör kunna föranleda att ett rattfylleribrottbedöms som grovt föreslås vara att föraren vid det aktuella tillfället hargjort sig skyldig till vårdslöshet i trafik, dvs. brustit i "den omsorgoch varsamhet som till förekommande av trafikolycka betingas avomständigheterna", under förutsättning att oaktsamheten inte varit endastringa (1 § TBL). Huruvida sådan vårdslöshet ligger föraren till last börbedömas med tillämpning av de kriterier som i praxis har utvecklats vidtillämpningen av straffbestämmelsen om vårdslöshet i trafik i allmänhet. Läserman den bestämmelsen efter orden, skulle det ju kunna hävdas att redan detförhållandet att föraren har gett sig ut i trafiken i påverkat tillståndinnebär att han har brustit i omsorg och varsamhet på det sätt som krävs förstraffansvar för vårdslöshet i trafik. Men en sådan tillämpning är självfalletinte avsedd; detta bör framgå redan av att rattfylleri är särskiltstraffbelagt. Lagteknisktbör bestämmelsen i nu aktuellt hänseende konstrueras pä det sättet attvårdslösheten i trafik i förekommande fall konsumeras av det grovarattfylleriet. Föraren skall alltså inte i dessa fall fällas till ansvar förvårdslöshet i trafik, men åklagaren måste i sin gärningsbeskrivning åberopa deomständigheter som enligt hans mening konstituerar vårdslösheten. Skulle däremotföraren ha gjort sig skyldig till grov vårdslöshet i trafik enligt I § andrastycket TBL, skall han fällas till ansvar även för detta brott. Oftakonstrueras bestämmelser om i vilka fall ett brott skall anses vara grovt pådet sättet att det vid bedömningen "skall särskilt beaktas" humvidanågon av vissa angivna omständigheter föreligger. Detta lämnar öppet fördomstolen att även i fall då sä inte är förhällandet bedöma brottet som grovtmed hänsyn till andra omständigheter. I betraktande av den speciella vikten aven enhetlig rättstillämpning när det gäller gärningar avtrafiknyk-terhetsbrottens karaktär bör den lösningen inte väljas i förevarandefall, utan lagens specifikation av försvårande omständigheter bör vara exklu- 1984/85:21 128 siv.Det kan anmärkas att, enligt vad som inhämtas, förmögenhetsbrottsutredningen(Ju 1976:04) avser att föreslå motsvarande konstruktion med avseende påförmögenhetsbrotten. Åandra sidan bör avfattningen av bestämmelsen ge möjlighet för domstolen attunderlåta att kvalificera ett trafiknykterhetsbrott som grovt även när någon avde särskilt nämnda försvårande omständigheterna föreligger. När fråga har varitom förande av moped kan exempelvis påföljden ofta stanna vid böter även omåterfall skulle föreligga. Och generellt beträffande återfall gäller ju att omlång tid har förflutit sedan det tidigare brottet -då åsyftas en tidrymd av merän - skälen för att på grund av återfallet bedöma brottet som grovt fåranses ha fallit bort. Avdessa skäl bör en bestämmelse om grovt rattfylleri avslutas med ett allmäntkrav på att brottet skall anses vara särskilt allvarligt med beaktande avsamtliga omständigheter för att det skall klassificeras som grovt. Vid denbedömning som i enlighet härmed skall göras kommer naturligtvistrafikfaresynpunkter i förgrunden. Straffetför grovt rattfylleri bör vara fängelse. Böter bör alltså inte ingå istraffskalan. Maximitiden för fängelse bör i överensstämmelser med vad som f.n. gäUer för rattfyUeri vara . I praktiken bör som fängelse en månadvara normal straffet, men det kan givetvis inte sällan finnas skäl att bestämmaett strängare straff; t. ex. då flera fall av grovt rattfylleri föreligger tiUsamtidig bedömning eller vårdslösheten i förarens körsätt har varit specielltallvarlig. 6.7 Förverkande av fordonet vid rattfylleri och andra trafikbrott Närfrågan om att gä ifrån fängelse som normalstraff för rattfylleri hardiskuterats, har i sammanhanget ofta spörsmålet tagits upp om man bör göra detmöjligt att förklara det fordon som har använts vid brottet förverkat. Tankentorde därvid ha varit att en sådan sanktion skulle kunna få en starkallmänpreventiv effekt både genom de kännbara ekonomiska följderna och genomden pedagogiska och psykologiska betydelsen av att sanktionen är anknuten tilldet föremål som är en direkt förutsättning för brottet. Det kan mot den angivnabakgrunden finnas skäl att i detta sammanhang granska den aktuellaproblematiken närmare. F.n.gäller enligt 36 kap. 2§ BrB att egendom som har använts som hjälpmedel vidbrott enligt balken får förklaras förverkad, om det är påkallat tillförebyggande av brott eller annars särskilda skäl föreligger. I stället föregendomen kan dess värde förklaras förverkat. Bestämmelsen är tillämplig endastvid brott inom specialstraffrätten, dock inte i trafikbrottslagen som inteinnehåller några bestämmelser om förverkande. I 36 kap. 3 § BrB föreskrivs attföremål som på grund av sin särskilda beskaffenhet och omständigheterna iövrigt kan befaras komma till brottslig använding får förklaras förverkat äveni annat fall än som avses i 2§ samma kapitel. Prop.1984/85:21 129 Denna bestämmelse är i och för sig tillämplig även i frågaom brott mot specialstraffrätten. Med hänsyn till kravet på att föremålet skallha "särskild beskaffenhet" är den dock endast i mycket speciellasituationer' tillämplig på fordon som har använts som hjälpmedel vidtrafikbrott. Det kan alltså konstateras att det f.n. knappast finnsmöjlighet att förklara ett fordon som använts vid trafiknykterhetsbrottförverkat. Frågan om man genom särskilda regler bör skapa en sådan möjlighetha berörts i flera tidigare sammanhang (SOU 1940; 17 s. 87, SOU 1953; 20 s. 204f, prop. 1957:72 s. 40, 42). 1 det tidigare nämnda betänkandet (SOU 1970:61)Trafiknykterhetsbrott - Förslag 1970 gjordes frågan till föremål för eningående utredning (s. 275 - 314). uttalade ibetänkandet med hänvisning till denna utredning och efter samråd medföreträdare för andra nordiska länder att den angivna vägen inte varframkomlig. Huvudskälet härtill var enligt kommittén att fordonsförverkandeskulle drabba alltför slumpmässigt och ojämnt. Även flera andra komplikationersom skulle uppstå redovisades. Vid remissbehandlingen av betänkande instämdenästan samtliga instanser i kommitténs uppfattning. sade sig kunna dela kommitténs uppfattning så långt, atten fordonsförverkande eller liknande kraftig ekonomisk sanktion inte borde införassom en mera allmänt förekommande åtgärd vid rattfylleri. Men för vissa merafarliga rattfyllerister som återfaller i brott skulle det enligt förbundetkunna fä en hämmande verkan. Förbundet föreslog därför att det skulle införasbestämmelser om förverkande av fordon vid sådant rattfylleri som är grovt. Frågan har i olika sammanhang fått aktualitet ävenhärefter. a. kan nämnas att en särskild kommitté inom somarbetat med trafiklagstiftningsfrägor har pekat på möjligheten av att använda förverkandeav bilar som en alternativ påföljd vid trafikbrott. har -med överlämnande av skrivelser från och är 1978 gjort framställning om en ny utredning avfrågan. Det aktuella spörsmålet har också behandlats i (se JuU1980/81:33). Det tidigare utredningsarbetet får emellertid anses hagett vid handen att fordonsförverkande inte rimligen kan användas som en merareguljär sanktion vid rattfylleri. Vissa av de praktiska och principiella skälsom här skulle möta sammanfattas på följande sätt i ett av högsta domstolennyligen avgjort rättsfall (NJA 1982 s. 59 som dock inte gällde rattfylleri). ' En sådan situation kan vara när fordonet är behäftat medavsevärda funktionella brister, se t. ex. Rättsfall från hovräuema (RH) 42:81Ofr RH 26:81). 9 1984/85. 1984/85:21 130 Omskyddstillsyn eller villkorlig dom förenas med förverkande av t. ex. en bil,som använts som hjälpmedel vid brottet, skulle den allmänpreventiva effektenkunna förstärkas högst väsentligt. skulle kanske just en sådanförstärkning göra det möjligt att undvika en frihetsberövande påföljd. Å andrasidan kan skyddstillsynen eller den villkorliga domen i detta syfte förenas medett bötesstraff Visserligen är ibland ett bötesstraff svårare att realisera änett förverkande, som i regel kan säkerställas genom beslag. Bötesstraffet haremellertid genom dagsbotssystemet den fördelen att det kan anpassas till såvälbrottets straffvärde som den dömdes ekonomi. Den förmögenhetsförlust somföljer med förverkande av brottshjälpmedel, särskilt när det gäller bilar ochandra transportmedel, kan däremot slå högst ojämnt med hänsyn till föremåletsvärde, den dömdes ekonomi och hans behov av att kunna använda föremålet. Den nuangivna ojämnheten kan visserligen motverkas genom att i stället en skälig delav föremålets värde förklaras förverkad, men dä går ä andra sidan denpedagogiska effekten i stort sett förlorad och förverkandet kan i realitetenknappast skiljas från ett bötesstraff. kan den eftersträvade effektenöver huvud taget inte nås, därför att föremålet tillhör någon annan och inte äråtkomligt för förverkande. Vadsom har konstaterats om den slumpmässighet och ojämnhet som skulle varaförenad med fordonsförverkande som en mera reguljär sanktion vidtrafiknykterhetsbrott gäller i princip även i fall då fråga är om grova brott.Den lösning som föreslogs av vidremissbehandlingen av betänkande synes därför inte kunna förordas. Överhuvud taget gäller att avsevärda svårigheter möter om man vill på detta områdeinföra en förverkandesanktion med bestraffande syfte. En generellåterhållsamhet när det gäller att använda förverkandeinstitut i sådant syftehar också anbefallts vid tillkomsten av nuvarandeförverkanderegler (prop. 1968:79 s. 44, 58). Det kan även nämnas att riksdagenhar tagit avstånd från tanken att använda institutet förverkande på det sättetnär det gäller brottet olovlig körning (/81; 1). Samma betänklighetermöter emellertid inte mot att införa en möjlighet till for-donsförverkanden somenbart tar sikte på fall då det är påkallat till förebyggande av brott. Ensådan möjlighet skulle kunna fylla en funktion även vid andra trafikbrott änonykterhet i trafik, närmast då olovlig körning. Klartär emellertid att det praktiska utrymmet för en tillämpning avfordonsförverkande i brottsförebyggande syfte är synnerligen begränsat. Det ärendast i helt speciella fall som återfallsrisken är till den grad påtaglig attförverkande i detta syfe ter sig rimligt. Sädana specialfall inträffaremellertid enligt vad erfarenheten visar ibland, och det kan dä inte sällan tesig närmast stötande att någon möjlighet att förklara fordonet förverkat intefinns. Vad som här åsyftas är exempelvis situationer dä någon lagfors för ettstort antal upprepade trafiknykterhetsbrott och det ståralldeles klart att det skuUe vara vanskligt att låta honom få behälla fordonet.Motsvarande gäller kanske i ännu högre grad beträffande brottet 1984/85:21 131 olovligkörning, eftersom det inte sällan står klart att den tilltalade är bilägare ochavser att fortsätta bruka bilen. Det finns exempel från praxis på fall därlagföring har skett för flera tiotals fall av olovlig körning och dettilltalade öppet förklarar att han kört bil till domstolsförhandlingen och ävenavser att köra därifrån. Isädana och liknande fall skulle en möjlighet till förverkande fylla ettomedelbart trafiksäkerhetsintresse som den skulle vara ägnad att ökarespekten för gällande regler. Om en bestämmelse i ämnet blir sä avfattad attdet uttryckligen framgår att fordonsförverkande kan användas endast i direktbrottsförebyggande syfte, synes betänkligheter av det slag som har brukatanföras mot en mera generell möjlighet till förverkande inte kunna anföras-Lämpligen bör en bestämmelse i ämnet kunna tas in i trafikbrottslagen.Fordonsförverkande synes visserligen i praktiken knappast kunna komma i frågavid andra trafikbrott än olovlig körning och trafiknykterhetsbrott, men detfinns knappast anledning att göra en uttrycklig begränsning till dessa brott. Ienlighet med det anförda föreslås att det i trafikbrottslagen tas in en nybestämmelse (7 §) av det innehållet att ett fordon som har använts vid brottenligt lagen får förklaras förverkat, om det av särskilda skäl är påkallat tillförebyggande av brott enligt lagen och förverkande inte är uppenbart obilligt.För att den avsedda restriktiviteten i tiUämpningen klart skall framgå haravsiktligt en något annorlunda avfattning valts än den som har använts i 36kap. 2 § BrB och som normalt brukar tjäna som förebild förspecialstraffrättsliga bestämmelser. Med hänsyn till syftet med bestämmelsensaknas anledning att ge möjlighet att i dessa sammanhang tillämpa s. k.värdeförverkande. Reglernai körkortslagen (1977:477) om återkallelse av körkort och om spärrtider m. m.anknyter delvis till bestämmelserna i trafikbrottslagen omtrafiknykterhetsbrotten (jfr avsnitt 2.3). Om man beträffande dessa brott infören delvis ny ordning i enlighet med vad som har förordats i det föregåendemåste också övervägas vilka konsekvenser den nya ordningen bör få i fråga om deaktuella bestämmelserna i körkortslagen. Enligt16 § körkortslagen skall ett körkort i regel återkallas om körkortshavaren harbrutit mot bl.a. 4 § trafikbrottslagen. En konsekvens av den nya ordningen börvara att körkortsäterkallelse i princip skall ske så snart en körkortshavarehar dömts enligt antingen, 4 § för rattfylleri eller enligt 4 a § för grovtrattfylleri.