prop · G80396 · 1984-12-31 00:00:00 — Jag föreslår atti dessa fall talan skall väckas vid tingsrätt av jämställdhetsombudsmannen. Till frågan om ytterligare undantag som bör göras frånhuvudregeln återkommer jag i specialmotiveringen där jag också behandlar frågorsom rör omfattningen av domstolens prövning. Mitt förslag: I LPI och naturvårdslagen införsbestämmelser om att den myndighet som meddelar ett vitesföreläggande kanförordna att föreläggandet skall gälla utan hinder av att det inte har vunnitlaga kraft. förslag: Förslaget överensstämmer såvittgäller LPI i sak med mitt förslag. Frågan föreslås dock bli reglerad i den nyalagen om viten. Remissinstanserna: Remissinstanserna har olikauppfattningar i denna fråga. Förslaget har dock fått ett övervägande positivtmottagande. Prop.1984/85:96 42 Skäl för mitt förslag: F. n. kan en byggnadsnämnd i vissafall förordna om omedelbar verkställighet av beslut om tvångsutförande, se 17 §LPI. Även vitesförbud mot vissa byggnadsarbeten går i verkställighet (3 § LPI). Viteskommitléns förslag går ut på alt de nämnder somutfärdar vitesförelägganden på byggnads- och hälsoskyddsområdet skall fågenerell möjlighet att förordna att beslutet skall lända till omedelbarefterrättelse. Skälet till att man i allmänhet upprätthåller principen omalt ett beslut om vitesföreläggande måste ha vunnit laga kraft innanverkställighet kan ske är naturligtvis att föreläggandet kan ändras ellerupphävas, så länge det inte har prövats slutgiltigt. Detta är i och för sig enprincip för vilken beaklansvärda skäl talar. står det klart att dennuvarande ordningen åtminstone på vissa områden ger utrymme för illojalaåtgärder från adressatens sida i förhalningssyfte. Genom att överklaga beslutetkan adressaten skjuta fram tidpunkten för beslutets lagakraftvinnande ochdärmed också sin skyldighet alt vidta erforderliga åtgärder. Delta gäller istor utsträckning även när ett överklagande är klart ogrundat. Vanligen brukarnämligen besvärsmyndigheterna när besvär lämnas utan bifall besluta att föriängaden ursprungligen utfärdade tidsfristen. Det saknas i förevarande ärende underlag för att laställning till om det av viteskonimittén framlagda förslaget skulle kunnagenomföras mera allmänt, en ordning som har förespråkats bl. a. i denjuridiska litteraturen (se Lavin, Offentligrättsligt Vite del II, 1980, s. 146-158). På hälsoskyddsområdetfinns emellertid en generell möjlighet för de berörda myndigheterna attförordna att ett beslut enligt lagen skall gälla även om det överklagas, se 24§ hälsoskyddslagen. När detgäller förelägganden enligt LPI finner jag övervägande skäl tala för attkommittéförslaget bör genomföras. Men bör därvid inte genomföra en ordning sominnebär att ett vitesföreläggande ulan vidare får omedelbar giltighet. har förordat bör i stället den nämnd som meddelar föreläggandet hamöjlighet att föreskriva att beslutet om föreläggande skall gälla utan hinderav att det inte har vunnit laga kraft. I enlighet med vad kommittén har uttalatbör nämnden, vid övervägande av om en sådan föreskrift bör meddelas, särskiltbeakta om del finns anledning att misstänka åtgärder i förhalningssyfte ellerom beslutet är av den arten att särskild skyndsamhet krävs vid de föreskrivnaåtgärdernas genomförande. föreskrivit att ett beslut av aktuellt slagskall gälla utan hinder av att det inte har vunnit laga kraft, finns del enligt13 § förvaltningslagen (1971:290) möjlighet för att vidbesvärsprövning förordna om inhibition. Ett uppenbart behov av motsvarande möjlighet att i vissafall förordna om att ett föreläggande skall gälla har visat sig varaför handen i fråga om förelägganden som avses i 39 § naturvårdslagen. Jagföreslår att en bestämmelse av aktuellt slag införs även där. 1984/85:96 43 Mittförslag: Att förena ett föreläggande enligt hälsoskydds- eller byggnadslagstiftningenmed tvångsmedel bör inte vara obligatoriskt. Om ärendet handläggs av kommunalnämnd, bör inte heller juristmedverkan vara obligatorisk. Några principiellaändringar genomförs inte när del gäller besvärsprövningen. Viteskommitténsförslag: Ett föreläggande enligt den nya lagen bör alltid vara förenat med hotom vite eller ivångsutförande. Vid handläggning av ärenden enligt den avkommittén föreslagna lagstiftningen skall nämnd biträdas av någon somhar avlagt juristexamen. Uppgiften att pröva besvär över beslut omvitesföreläggande av de kommunala nämnderna flyttas över från länsstyrelse tilllänsrätt, som också blir överinstans i mål som rör uttagande av vite. Som enförutsättning för fullföljd av talan till kammartätt i dessa frågor skallkrävas prövningstillstånd frän kammarrätten. Remissinstanserna:Förslaget att flytta över besvärsprövningen till länsrätt i vissa fall har fåttett blandat mottagande. I övrigt har så gott som samtliga remissinstanser somgått in på frågorna ställt sig negativa till kommitténs förslag i förevarandehänseenden. Skälför mitt förslag: Viteeller hot om Ivångsutförande obligatoriskt vid föreläggande? Viteskommitténhar föreslagit att förelägganden som riktas mot en viss person enligthälsoskydds- och byggnadslagstiftningen alllid skall förenas med antingen viteeller föreskrift om Ivångsutförande. Som skäl anförs att nämnden i allmänhethar haft kontakt med adressalen och sökt förmå denne att vidta den önskadeåtgärden eller upphöra med viss verksamhet genom formlösa råd och uppmaningaroch att ett föreläggande utfärdas först när dessa inte har följts. Att dåmeddela föreläggande utan att sätta ut något äventyr skulle innebära risk föronödig tidsuldräkt. Deflesta remissinstanser som har yttrat sig i denna fråga, bland dem fleralänsstyrelser och kommuner samt länsstyrelsernas organisationsnämnd ochSvenska kommunförbundet, har ställt sig negariva till förslaget. Som skälanförs att man i mänga fall kan förutsätta att adressaten rättar sig efter ettföreläggande även om det inte är försett med någon sanktion och att ettutsättande av vite kan le sig stötande och onödigt provocerande. Jaginstämmer i de synpunkter som remissinstanserna har anfört och anser inte attdet finns skäl att genomföra kommittéförslaget i denna del. 1984/85:96 44 Obligatoriskjuristmedverkan i vitesärenden? Vileskommitténhar föreslagit att de kommunala nämnderna på hälsoskydds- ochbyggnadslagstiftningens område skall biträdas av en jurist när de fattar beslutom föreläggande förenat med vite eller med föreskrift om tvångsutförande.Förslaget motiveras med att kommittén vid sin genomgång av vitesinstitutetanser sig ha funnit att förelägganden på dessa områden inte sällan undanröjs avhögre instans på grund av formella felaktigheter och att det även harförekommit alt allmän domstol i mål om utdömande av vite konstaterat all vilesföreläggandetsaknar laglig grund och därför inte kan dömas ut. Dylika felaktigheter skulle,menar kommittén, kunna undvikas, om man hade tillgång till kompetent juridisktbiträde. Kommittén hänvisar till att flera av de större kommunerna redan har anställdajurister inom förvaltningen och rekommenderar kommuner som saknar egen anställdjurist att begära juridiskt biträde från . Även vid handläggningav de frågor om vitets uttagande som enligt viteskommittén skulle ankomma påkommunala nämnder skulle dessa enligt förslaget biträdas av en jurist. Remissinstansernahar delade meningar om förslaget. Av de instanser som har avstyrkt förslaget -bland dem , kammarrätten i , ,i , länsstyrelsernas organisationsnämnd,länsrätten i . , ochSkellefteå kommuner, rättegångsutredningen och - harflertalet som skäl angivit att en bestämmelse om obligatorisktjänstemannamedverkan innebär ett avsteg från principen alt en kommun och enkommunal nämnd själv bör fä bestämma vilken kompelens eller expertis som behövsi olika frågor. Vidare framhålls att behovet av juridisk kornpetens växlarmellan olika ärenden och att den omständigheten att någon med juristexamenmedverkar inte behöver garantera att man får en kvalificerad juridiskbedömning. Slutligen har remissinstanserna gett uttryck för tvekan när detgäller frågan vilken ställning juristen enligt förslaget skulle komma att få iförhållande till nämnden. För egen del finner jagdet självklart vara av värde att de kommunala nämnderna har tillgäng tilljuridiskt biträde i ärenden av rättslig karaktär. Det bör emellertid enligt minmening ankomma på nämnderna själva att för varje enskilt ärende bedöma dettabehov. Att uttryckligen föreskriva att jurist skall biträda i alla ärenden aven viss typ ulan hänsyn till deras karaktär och svärhetsgrad synes varaopraktiskt. Somjag ser del kan även principiella skäl anföras mot att på dettaområde genomföra en statlig detaljreglering av verksamhet. Dettagäller så mycket mera som tidigare bestämmelser om expertmedverkan i olikakommunala ärenden numera i stor utsträckning har slopats, varvid den vägledandesynpunkten har varit att de kommunala nämnderna inte onödigtvis bör styras av statsmakternavid sitt val av arbetsform. Med hänsyn till vad jag har anfört 1984/85:96 45 nu,finner jag inte skäl att biträda kommitténs förslag om obligatoriskjuristmedverkan i vitesärenden. Enligtnu gällande ordning kan ett beslut om vitesföreläggande av en nämndnormalt överklagas till länsstyrelse, och från kan i allmänhettalan fullföljas i kammartätt. Beslut av tingsrätt om utdömande av vite kanöverklagas till hovrätt. Kommitténhar föreslagit att besvär över beslut om vitesförelägganden av det slag somkommittén behandlar skall anföras hos länsrätt i stället för länsstyrelse ochall länsrätten även skall bli överinstans i mål rörande utdömande av vite. Föratt en länsrätts beslut skall få överklagas till kammartält skall enligtförslaget förutsättas att kammartätten har meddelat prövningstillstånd. Remissinstansernahar delade meningar om förslaget att flytta besvärsprövningen rörandevitesföreläggande frän länsstyrelse till länsrätt. De flesta länsstyrelserliksom länsstyrelsernas organisationsnämnd har motsatt sig förslaget, medanövriga instanser som yttrat sig i frågan i regel inte haft någon erinran. Tillförslaget om begränsning av fullföljdsreglerna är remissinstanserna tämligengenomgående negativa. Vadförst angår tanken på en överflyttning av besvärsprövningen från länsstyrelsernatill länsrätterna för den grupp av ärenden som viteskommitléns förslagomfattar bör anmärkas att, såsom länsstyrelserna har framhållit, flertaletandra kommunala beslut som rör byggnads- eller hälsoskyddsfrågor överprövas avlänsstyrelsen. Länsdomslolskommitlén har i betänkandet () 1981:75)Länsrätternas målområde - administrativ tvåpartsprocess föreslagit attbesvärsprövningen i vissa målgrupper av intresse i sammanhanget förs över tilllänsrätterna. Förslaget, som har kritiserats starkt vid remissbehandlingen,övervägs f. n. i . Intill dess ställning har tagits till detförslaget bör nuvarande ordning pä förevarande område inte ändras. Enligtmin mening finns det inte några principiella eller praktiska skäl som talaremot en ordning enligt vilken frågor om föreläggande av vite i andra instansprövas av länsstyrelse, medan beslut om vitels utdömande meddelas av länsrätt.Jag anser inte heller alt det finns tillräckliga skäl alt för den specifikamålgrupp som det här gäller införa några särskilda regler om prövningstillståndav kammarrätt vare sig beträffande vitets föreläggande eller dess utdömande.Frågor om vites utdömande bör således kunna fullföljas från länsrätt tillkammarrätt och vidare, enligt vanliga regler om prövningstillstånd, tillregeringsrätten. Prop.1984/85:96 46 I enlighet med vad jag nu har anfört har inomjustitiedepartementet upprättats förslag till 1. lag om viten, 2. lag om ändringi lagen (1946:804) om införande av nya , 3. lag om ändringi lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m. m., 4. lag om ändringi bostadssaneringslagen (1973:531), 5. lag om ändringi hälsoskyddslagen (1982:1080), 6. lag om ändringi naturvårdslagen (1964:822), 7. lag om ändringi lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar, 8. lag om ändringi lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor, 9. lag om ändringi marknadsföringslagen (1975:1418), 10. lag om ändring i konsumentkreditlagen(1977:981), 11. lag om ändring i lagen (1979:1118)om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet, 12. lag om ändring i lagen (1980:424)om åtgärder mot vattenförorening från fartyg, 13. lag om ändring i närtadiolagen(1982:459), 14. lag om ändring i konkurrenslagen(1982:729). De vid 3och 4 angivna förslagen har upprättats i samråd med chefen förbostadsdepartementet, det vid 5 angivna förslaget i samråd med chefen försocialdepartementet, förslaget vid 6 i samråd med chefen för ,förslagen vid 9 och 14 i samråd med chefen för , förslagetvid II i samråd med statsrådet ,förslaget vid 12 i samråd med chefen för och förslagetvid 13 i samråd med chefen för . Förslagen bör fogas till regeringsprotokollet i dettaärende som bilaga 3. 4.1 Förslaget till lag om viten Den föreslagna lagen kommer inte aU innehålla enfullständig reglering av frågor rörande viten. Åtskilliga frågor kommer även ifortsättningen att vara överiämnade åt rättspraxis eller reglerade genom specialförfaltningar.Lagen avses dock få generell giltighet i sådan mån alt det - med beaktande ävenav intresset av en kort rubrik - synes lämpligt att benämna den "lag om viten". 1984/85:96 47 Paragrafenanger lagens tillämpningsområde. Den avses gälla i fråga om viten som enligtlag eller annan författning får föreläggas av myndighet. Med myndighet får dåförstås även en tjänsteman som i sådan egenskap har tillagts befogenhet altförelägga vite, exempelvis taxeringsintendent enligt 53 § taxeringslagen. Lagenavses sålunda i princip gälla i fråga om alla offentligrättsliga viten, såväl förfarandevilensom materiella viten. Den tar dock i huvudsak sikte endast på individuella viten.Vad som föreskrivs i 2-6, 9 och 10 §§ gäller således inte sådant vite som kanföreläggas envar, exempelvis enligt 10 § länsstyrelseinstruktionen (1971:460). Lagen kommer att täcka ettmyckel stort fäll, eftersom bestämmelser om viten finns i åtskilligaförfattningar. Del förekommer inte sällan att det i dessa författningar finnsspeciella bestämmelser som saknar motsvarighet i lagen. Det kan t. ex. gälla minimi-och maximibelopp för viten. a. det marknadsrättsliga området finns enspecialreglering. Generellt gäller för sådana fall att specialförfatlningensbestämmelser skall tillämpas. Jag vill i det sammanhanget även understryka attuttalanden som kan ha gjorts i tidigare lagförarbeten beträffande tillämpningenav där aktuella bestämmelser om viten behåller sin giltighet (jfr t. ex. prop.1970:57 s. 78 och 92 samt prop, 1981/82:165 s. 269). Vad som har sagts nuframgår av regeln i andra stycket om att lagen endast tillämpas i den män annatinte följer av vad som är särskilt föreskrivet. Förstameningen innebär att ett vitesföreläggande måste innehålla uppgift omadressatens namn. Föreläggandet får alltså inte riktas rill exempelvis ägarenav en viss fastighet utan uppgift om vem denne är. Förelägganden av delslaget, som stundom förekommit, har visat sig vålla osäkerhet i tillämpningen. Dethar vidare uttryckligen angetts att vite får föreläggas inte bara fysisk ulanockså juridisk person. Detta överensstämmer med praxis, lät vara alt en vissosäkerhet har rått huruvida vitesföreläggande kan vara riklat till enjuridisk person. Den myndighet som förelägger vite kan med den föreslagnaregleringen i förekommande fall med hänsyn till omständigheterna frittbestämma om ett föreläggande skall riktas mot en juridisk person som sådaneller mot en eller flera fysiska personer som dess ställföreträdare. Avsiktenär dock inte alt rubba den praxis som har utvecklat sig på särskilda områden,exempelvis det marknadsrältsliga fältet. Alt på delta område föreläggandena,när fråga är om en juridisk person, brukar rikta sig till denna kan där följaav lagstiftningens konstruktion, som har en visshandlingsfrihet på området. Enföljd av att vitesföreläggandet riktas till en juridisk person blir att vitetinte kan förvandlas. Prop.1984/85:96 48 I paragrafen anges vidare att, för det fall föreläggandetinnehåller ett åläggande för adressaten att vidta en viss åtgärd, det alltidskall framgå av föreläggandet vid vilken tid eller inom vilken tidrymd åtgärdenskall vidtas. Det är nämligen tydligt att ett positivt föreläggande annarsknappast kan ligga till grund för ett utdömande av vitet. Tidsbestämmelsen kanibland innebära att åtgärden skall vidtas : det kan t.ex. gälla en inställelse vid en domstol. När fråga är om någon bestämd åtgärdsom skall vidtas med viss egendom e.d. bör som regel i stället anges entidsfrist inom vilken åtgärden skall vara vidtagen. Någon motsvarandebestämmelse har inte meddelats i fråga om förbudsviten, som ju bör kunna gällaunder obegränsad tid. kan även när del gäller positiva föreläggandenfråga vara om en positiv förpliktelse som är avsedd att gälla fortlöpande i ochmed alt föreläggandet meddelas. Exempel erbjuder fall då marknadsdomstolengenom beslut om vitesföreläggande ålägger ett företag att i samband medmarknadsföring vidta viss åtgärd. Någon särskild tidsbestämmelse behövsuppenbarligen inte i ett sådant fall, där det med erforderlig tydlighet framgårav omständigheterna att föreläggandet avses ha förpliktande verkan. Iparagrafen har med hänsyn till de skiftande förhållanden som kan föreligga ipraktiken inte meddelats någon bestämmelse om vilka omständigheter som skallbeaktas när tiden bestäms. Del är emellertid tydligt att tiden normall skallbestämmas med hänsyn till åläggandets omfattning, styrkan och arten hos deintressen som har föranlett beslutet saml adressalens faktiska möjlighet attiaktta de föreskrifter som har meddelats (jfr Lavin, Offentligrättsligt vite,del I, Teckomalorp 1978, s. 99-117, och del II, 1980 s. 155-157). Vidare innehåller paragrafen en huvudprincip i fråga omadressaten. Denna innebär att vite får föreläggas endast den som har faktiskoch rättslig möjlighet att efterkomma föreläggandel. Är det känt för myndighetenatt adressaten är fysiskt förhindrad (t. ex. på grund av sjukhus- eller anslallsvistelse)att följa de givna föreskrifterna, får vite inte föreläggas. Adressalen måsteockså ha erforderlig faktisk rådighel över den egendom som avses medföreläggandet liksom naturligtvis även rättslig möjlighet att efterkommaföreläggandet. Således får ej finnas författningsbestämmelser ellermyndighetsbeslut, som frånkänner denne rätt att råda över egendomen i detavseende föreläggandet innehåller föreskrifter. För att markera att i enlighetmed vad som angivils i den allmänna motiveringen någon långt gåendeefterforskningsskyldighet från vederbörande myndighets sida inte är avsedd -något som naturligtvis i synnerhet gäller förfarandevilen - har i lagtexten angettsatt vite inte får föreläggas om adressalen kan antas sakna faktisk ellerrättslig möjlighet att följa föreläggandet. Prop.1984/85:96 49 I paragrafen finns föreskrifter om hur vitesbeloppet skallbestämmas. Bestämmelsen i första meningen är formulerad efter mönsterav 9 kap. 8 § första stycket . Av regeln följer allvitesbeloppet i första hand skall bestämmas till en sådan storlek att det kanantas bryta eventuellt motstånd hos adressaten mot att följa föreläggandet.Tidigare ådagalagd tredska kan härvid vara av betydelse. Myndigheten bör ocksåta hänsyn till vad som kan vara känt om adressatens förmögenhetsförhållandenliksom i förekommande fall till värdet av det föremål som avses med föreläggandetoch till samhällsintresset av att föreläggandet vinner efterrättelse. Särskilt när fråga är om ett föreläggande som riktar sigtill någon i egenskap av ägare till fastighet eller annan egendom faller detsig vidare naturUgt att vitet bestäms så alt beloppet inte understigerkostnaden för den förelagda åtgärden eller den vinst eller besparing som enadressat normalt kan antas göra genom att inte efterkomma föreläggandet.Adressaten bör ju finna det mera ekonomiskt fördelaktigt att följa föreläggandetän att betala vitet, om vilesföreläggandet skall ha önskvärd effekt. Det bör understrykas att avsikten med regeln är att geuttryck åt en allmän princip: i det särskilda fallet kan omständigheterna vara svårutred-daoch åtskilliga anlaganden eller presumlioner behöva göras. Pä vissa områdentorde man få räkna med en schabloniserad tillämpning. Det kan ju t. ex. normaltinte begäras att några mera ingående överväganden skall göras angåendevitesbeloppets storlek vid kallelser till inställelse inför domstol. På vissa områden har i tidigare sammanhang gjorts en delspeciella motivuttalanden angående principerna för vitesbeloppets bestämmande,se t. ex. prop. 1970:57 s. 78 och 1981/82:165 s. 269. Dessa uttalanden som rörbestämmande av vite inom det marknadsrältsliga området gäller även ifortsättningen i enlighet med vad jag har berört i motiveringen till 1 §. I paragrafens andra mening anges att vitet - om fråga inteär om löpande vite enligt 4 § - skall bestämmas till ett belopp ipengar. Föreläggandet får alltså inte innebära ett viteshot utan fixerat beloppoch inte heller att endast ett visst högsta belopp anges. Av rättspraxis (se bl. NJA 1971 s. 269) följer att viteinte får åläggas flera personer solidariskt. a. för det fall förvandling avvitet skulle aktualiseras, kan uppenbarligen svårlösta situationer annarsuppkomma. En särskild föreskrift om att särskilt vitesbelopp skall tas upp förvarje adressat för det fall flera personer föreläggs har därförtagits upp i tredje meningen. I vissa författningar (se t. ex. 15 kap. 11 § )finns fortfarande föreskrifter om att fängelsepåföljd kan sättas ut i ettvitesföreläggande. Sådana föreskrifter tillhör dem som enligt 1 § andrastycket kan tillämpas trots att motsvarighet saknas i lagen. 4 1984/85. 1984/85:96- 50 Istyckena ges de myndigheter som har befogenhet att förelägga viten ett iprincip generellt bemyndigande att använda löpande vite. Del får dock användasbara när det är lämpligt med hänsyn till omständigheterna. Så torde t. ex.löpande vite mera sällan vara lämpat som förfarandevite under ett ärendeshandläggning. Iparagrafen anges tre former för löpande viten. Den först nämnda formen - som ärsärskilt ägnad att användas när fråga är om positiv förpliktelse för någon iegenskap av ägare till viss fastighet e. d. - innebär att vitet bestäms attutgå med ett visst belopp för varje tidsperiod av viss längd under vilkenföreläggandet inte har följts. Ettsådant vite kan alltså bestämmas alt utgå med visst belopp , månadeller annan lämplig tidsperiod under vilken föreläggandet inte har efterkommits.Ett föreläggande kan lyda: "Ni föreläggs att tabort byggnaden från fastigheten x. Underlåter Ni det, förpliktas Ni att utgeett vite om fiotusen (10000) kr. Ni förpliktas vidare alt utge samma belopp förvarje period , räknat från den , under vilkenbyggnaden slår kvar." Fördelarnamed det löpande vitet har behandlats i den allmänna motiveringen. Användslöpande vite redan i det första föreläggandet och följer adressaten inte delta,behöver myndigheten inte, som enligt hittillsvarande ordning, utfärda någotnytt vitesföreläggande. Tidsperiodenslängd bör bestämmas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Den börinte göras kortare än att myndigheten verkligen hinner med att kontrollerahuruvida föreläggandet har följts. Följs inte föreläggandet, bör myndigheteninte låta alltför många perioder förflyta innan saken förs vidare till domstol.Det sammanlagda beloppet kan nämligen annars bli orimligt stort och därförbehöva nedsättas, vilket inte bidrar till att-upprätthålla vitels allmänprevenlivafunktion. Del är av vikt att prövningen av vitets uttagande och eventuellaindrivande går snabbt. Denandra formen för löpande vite föreligger då fråga är om en återkommandeförpliktelse. Det kan t. ex. gälla förpliktelse för en vårdnadshavare attefterkomma en föreskrift om umgängesrätt för en förälder som inte har del ivårdnaden. Vitet kan i dessa fall bestämmas all utgå med ett visst belopp förvar gång adressaten underlåter att fullgöra förpliktelsen.