prop · G8037 · 1984-12-31 00:00:00 — Sjöfartsverkei har framhållil all det inle är givelalt den som ansöker om ensamrätt lill bärgning är den som "hittat" föremålet. Jaguppfattar sjöfartsverkels invändning som i försia hand riktad mot att regler omensamrätt till bärgning las in i en gemensam hitlegodslag. Även om den fråganinte längre är akluell, kvarstår dock frågan om dessa regler har ett sådanlsamband med övriga regler i sjöfyndslagen att de bör las in i den lagen. Som sjöfartsverkeihar anmärkt är del inle säkert att den som ansöker om ensamrätt till bärgningockså är den som har gjort fyndet. Enligt min mening skulle sjöfyndslagen blimera komplicerad, om i den lagen reglerades två helt olika förfaranden somfyller skilda syften och som inle nödvändigtvis gäller samma intressenter. Motbakgrund härav ärjag inle beredd att föreslå alt reglema om ensamrätt tillbärgning skall föras in i sjöfyndslagen. Somjaglidigare har framhållil bör emellertid den reglering av ensamrätt lill bärgningsom nu finns moderniseras. kungörelse bör därför ersättas med en nyförfattning. Till den frågan återkommer jag (avsniu 5.2). Uliedningenhar föreslagil vissa ändringar i de beslämmelser om sjunkvirke som finns i flottningslagen.Enligt utredningen finns det ell så starkt samband mellan dessa bestämmelseroch floltningslagens övriga regler atl bestämmelserna bör stå kvar i flottningslagen.Utredningens ställningstagande har inte föranlett någon erinran underremissbehandlingen. Jagdelar utredningens uppfattning atl reglerna om sjunkvirke bör stå kvar i flottningslagen. Närsjöfyndslagen kom lill , bedrevs sjöfarlen längs Sveriges kusterfortfarande med skutor och mindre ångbåtar. Del förekom alt en del av lastengick över bord. Sjöfynden bestod därtör vid denna lid till stor del Prop.1984/85:7 14 av utländskt oförtullat gods. Med hänsyn härtill var detnaturligt att lullverkel var ansvarig myndighet för sjöfyndsärenden. ulgörs emellertid flertalet sjöfynd av mindre båtaroch tillbehör lill dem. Endasl i obetydlig ulslräckning är del fråga omutländskt oförtullat gods. Detla framgår bl.a av lullverketssjöfyndsjournaler. Ofta rör det sig om egendom som har stulits. Beiräffandesådana föremål kan lagen (1974: 1065) om visst stöldgods m. m. bli tillämplig.Då är del i första hand polisens sak atl handlägga ärendet. Om en båt påträffaspå stranden och det kan antas all den inle har drivit dit ulan dragils upp, ärsjöfyndslagen inte lillämplig (1 § sjöfyndslagen). 1 så fall gäller hittegodslagen.Polisen blir då handläggande myndighet. 1 princip är lullverkel f.n. den enda ansvariga myndighelenför sjöfyndsärenden. har emellerlid polisen ofta blivilinkopplad i dessa ärenden på grund av problemet med gränsdragning gentemotannan lagsliflning. Del förekommer etl ganska omfallande samarbete mellan tulloch polis i sjöfyndsärenden. Enligt lagen (1982: 395) om tullverkels medverkanvid polisiär övervakning har en tjänsteman vid kustbevakning undervissa förutsättningar räll all utöva vissa polisiära befogenheter i sambandmed övervaknings- och lillsynsuppgifter till sjöss. Lagen, som trädde i kraflden , ger ökade befogenheter all ingripa för atlhindra broll mot föreskrifier i lagsliflning om bl.a sjötrafik,vallenförorening och sjöfynd. Enligt förordningen (1983: 124) om medverkanvid polisiär övervakning kan generallullslyrelsen efler samråd med rikspolisslyrelsenmeddela de yllerligare föreskrifter som behövs för verkställighet av lagen. Dessulomhar ulfärdal "Föreskrifier försambandstjänsten mellan tull och polis" med beslämmelser för de s.k. sambandsljänslernasom har inrättats för samband mellan lull- och polisväsendet. F.n. finns fyrapolistjänster för sådanl samband placerade i de olika lullregionerna samt encentralt placerad vid rikspolisslyrelsen. Utredningen har anfört att man antingen bör bygga ut detlasamarbete mellan lull och polis yllerligare eller överväga en annan ordning änden nuvarande beiräffande ansvarig myndighel. Ulredningen har framhållil atldel finns mycket som lalar för atl en enda myndighel, polisen, blir ensamansvarig även för sjöfyndsärenden. Flera remissinstanser har tillstyrkt atl polisen skallvara ansvarig myndighel även för sjöfyndsärenden. Några remissinstanser hardock gjort det förbehållet atl det kommer all vara nödvändigl med ett fortsattnära samarbele mellan polisen och tullmyndigheterna. Polisslyrelsen i Härnösandspolisdistrikt har avstyrkt atl handläggningen av sjöfyndsärendena förs övertill polisen och förordat alt blir ansvarigt för dessa ärenden äveni fortsättningen. Jag vill för egen del anföra följande. Flerlalel anmälningar av sjöfynd sker lill enpolismyndighet. 1984/85:7 15 undersökningsom gjordes vid tulldirektionen i Östra regionen kom anmälningarna omsjöfynd lill från en polismyndighet, lill från och fill5 % direkl från allmänheten. Dessa anmälningar lämnas vidare lilltullmyndigheten som prövar om ärendet är att hänföra till sjöfynd eller till hittegods.En stor del av dessa ärenden visar sig vara hillegodsärenden, och de återförsdärför till polismyndigheten. Övriga ärenden handläggs vid tullmyndighetenenligt sjöfyndslagen. Etl viktigt moment i denna handläggning är all ennoggrann beskrivning av sjöfyndet överiämnas lill polisen för sökning i hiltegodsregislret.Resultatet av sökningen redovisas sedan lill tullmyndigheten. 1 Siockholm,, och bilräder sambandsman tull/polis med handläggningen. Avdenna redovisning framgår atl praktiskt taget alla anmälningar om sjöfynd redannu görs till polismyndigheten. Dessulom sker en sökning av anmälda sjöfynd motanmälningar om förlorad egendom hos polisen. Andelen sjöfynd som ulgör oförtullatgods är obetydlig. En inte obelydlig andel av de ärenden som överlämnasfrån polismyndighel som sjöfyndsärenden visar sig vid en närmare granskningvara av en annan arl och återförs till polismyndigheten. Deangivna omständigheterna visar enligt min mening all onödigl dubbelarbeteelimineras, om ansvarei för sjöfyndsärendena överförs lill polisen. Eusamarbete mellan tullen och polisen blir emellertid nödvändigl också ifortsättningen. Avser sjöfyndet oförtullat gods, måste nämligen fyndel anmälasför klarering. Tullen kan också i fortsättningen behöva medverka vid l.ex.värdering och besiktning av sjöfynd. DeUa arbele är dock av relativt begränsad omfallningi jämförelse med del arbete som måste ulföras genom alt ärendena vandrarfram och lillbaka mellan myndigheterna. Motbakgrund av vad jag nu har anfört föreslår jag all ansvarei för sjöfyndsärendenförs över från lill polismyndigheterna. 5.1.3Hänvisning till annan fyndlagstiftning För atlfyndlagsliftningen skall bli mera överskådlig bör allmänheten genomhänvisningar mellan de olika författningarna på delta område ges en klar bildav sambandet mellan dessa förfaUningar. Jag anser aU 11 § hittegodslagen kananvändas som förebild i detla hänseende. Där anges att del finns särskilda beslämmelserom skeppsvrak och fornfynd, om sjöfynd och om virke som har sjunkit i allmän floUledeller som har flutit i land vid en sådan flolfied. En molsvarande hänvisning tillannan lagstiftning bör las in i sjöfyndslagen. Denna hänvisning bör omfaltaockså bestämmelserna om ensamrätt fill bärgning. 1984/85:7 16 Beslämmelserom bärgning finns i 9 kap. sjölagen (1891: 35 s. 1). I dessa bestämmelserbehandlas inte rätten alt bärga utan regleras huvudsakligen bärgarens rält lillbärgariön. Någon obetingad rält all bärga finns inte. Utöverde beslämmelser om giltigheten av bärgningsavtal i allmänhet som finns i 9 kap.sjölagen finns det inle någon lagstiftning rörande avtal om yrkesmässigbärgning. 1 stor utsträckning grundar sig sådan bärgning på avtal som har ingåttsenligt internationellt vedertagna normer. Någonallmän reglering av företrädesrätten mellan flera bärgare finns inte i svensk lagsliflning.Emellerlid har viss nordisk praxis utbildats på della område, delvis pågrundval av internationell rätlslillämpning. Om något bärgningsavtal inle harträffats, lorde man få lägga lidsprioriteringen lill grund för bärgningsrälten,dvs. ge den bärgare som först påbörjade bärgningen rätt att också utföra den.Den omständigheten att en bärgare har funnil en haverist före andra kan dock inlevara tillräckligt för atl tillförsäkra honom ensamrätten att bärga. Räll attbärga och därmed även möjlighet till full bärgarlön har den som funnit fartygetbara om han utnyttjar sill försprång lill atl också påbörja bärgningen föreandra (Braek-hus, Bergning, 1971 s. 54 ff). Enligt1841 års kungörelse får myndighet (eller regeringen) ge den ellerde som först anmäler sig hos myndighelen en ensamrätt all under viss lid pänärmare angivna ställen ta upp sjunket gods som har övergetts av ägaren. Dellainnebär atl förste bärgares räll kan komma atl åsidosättas, om någon annan bärgarehinner före med sin ansökan till myndighelen. Enligt praxis ges i besluten omensamrätt föreskrifier med avseende på bärgningen. I ulredningensförslag har reglerna kungörelse förts över till den föreslagna nya hittegodslagenulan större ändringar i sak. Utredningen har föreslagil alt en myndighet ocksåi fortsättningen skall ha möjlighel atl upplåta en lidsbegränsad ensamrätt tillbärgning av fariyg eller gods. Enligt utredningen bör i lagen uttryckligenanges att i beslulen om ensamrätt skall meddelas sådana föreskrifter som krävsför att bärgningen inte skall medföra skada eller olägenhel för allmänna ellerenskilda iniressen. Myndighelen föreslås få rält att upphäva beslutet omensamrätt, om en meddelad föreskrift åsidosätts (12 § i förslagel till hitlegodslag). Underremissbehandlingen har inle framförts några invändningar mot förslaget i dennadel. Enligtmin mening bör en offenllig myndighet även i framfiden kunna upplåta ensamrätt tillbärgning. Bestämmelser som svarar mot innehållet kungörelse behövsdärför också i fortsäUningen. Jag har tidigare anfört (avsnitt 5.1.1) attregleringen av ensamrätt till bärgning bör moderniseras. Med hänsyn till detmateriella innehållel i de beslämmelser som kan komma i fråga bör regleringenges i form av lag. Prop.1984/85:7 ;, 17 1 utredningsförslaget saknas den nuvarande bestämmelsenatt den som först ansöker om ensamrätt till bärgning kan ges sådan rätt. Ulredningenhar ansett att myndigheten bör göra en bedömning av sökandens lämplighet nären ansökan prövas. Om flera ansökningar finns beträffande samma område ochnågon av de sökande är en yrkesmässig bärgare, bör enligt ulredningen denneprioriteras. Denna fråga har inte berörts av någon remissinstans. Jag delar utredningens uppfattning alt en prövning avsökandens lämplighet bör ske. Jag ålerkommer lill denna fråga ispecialmotiveringen (avsnill 7.1). Liksom ulredningen anser jag att del i lagen bör anges attmyndigheten har möjlighel alt i ell beslut om ensamrätt lill bärgning meddela föreskrifierom bärgningen. Utredningen har vidare föreslagit att skallvara beslutande myndighel i dessa ärenden (4 § förslaget lill hiltegodsförordning).Genom att endast en myndighel blir beslutande i första insians undgår manenligt utredningen risken atl praxis inle blir enhetlig. Sjöfartsverkei har i sitl remissyttrande anförl alt dellaskäl för all ha endasl en beslulande myndighel i första insians kan slarkiifrågasättas. Enligt verkel bör del i vart fall vägas mot värdel av all hänsyntas lill lokala förhållanden. Verkel har också ifrågasatt om det är lämpligt atlflytta prövningen från länsstyrelserna till sjöfartsverkei från den synpunkten atlprövningen skall avse sökandens lämplighet. För sådan prövning lorde enligtverket länsstyrelserna ha väl så goda förutsättningar som . För egen del villjag ansluta mig lill vad sjöfartsverkethar anförl i denna fråga. Enligt min mening bör därför beslul om ensamrätt lillbärgning också i fortsättningen meddelas av länsstyrelserna. Länsstyrelsensbeslut bör kunna överklagas lill sjöfartsverkei i stället för som hosregeringen. beslut bör inle få överklagas. kungörelse innehåller inte några bestämmelser omansvar eller skadeståndsskyldighet för den som gör intrång i någon annansensamrätt. Inle heller regleras frågan om myndighelernas medverkan för altförhindra en bärgning som någon inleder i slrid med elt beslul om ensamrätt. Ulredningenhar inle beröri dessa frågor, inte heller någon av remissinstanserna. Någolbehov av sådana regler har inte redovisals. På grund härav anser jag atl dessafrågor också i fortsättningen kan lämnas oreglerade. I enlighet med sina direkfiv har utredningen övervägl omdet bör införas skyldighel alt anmäla vissa slag av bärgningsföretag innan depåbörjas. Utredningen har emellertid stannat för all inte föreslå några beslämmelseri detta avseende. Enligt utredningen torde en anmälningsskyldighet vara lämligenmeningslös i de fall då del inte är möjligt för myndigheterna all meddela föreskrifierför bärgningen eller förbjuda den. Ulredningens ställningstagande har inleföranlett någon erinran under remissbehandlingen. 2 1984/85. Prop.1984/85:7 18 Jag delar utredningens uppfallning alt någon skyldighelall anmäla bärgningsförelag inle bör införas. Jag vill emellertid i dellasammanhang erinra om all vattenlagen (1983:291), miljöskyddslagen (1969:387)eller lagen (1980:424) om åtgärder mol vallenförorening från fariyg kan vara lillämpligpå etl bärgningsförelag. I vissa fall kan därför tillstånd krävas elleranmälningsskyldighet föreligga. Somjag har anförl (avsnitt 5.1.1) bör reglerna omensamrätt lill bärgning inte föras in i sjöfyndslagen. De bör i stället las ini en särskild lag. I fornminneslagen ges vissa bestämmelser om skeppsvrak somkan antas vara mer än och om föremål som påträffas i eller inärheten av ell sådanl vrak eller har samband med della. Enligt den lagen fårriksantikvarieämbetet och statens hisloriska museer låta undersöka och bärgasådana skeppsvrak och föremål. Dessa myndigheter får också medge någon annanatt på vissa villkor företa undersökningen och bärgningen. Sådan egendom som omfallasav fornminneslagen bör inle bli föremål för ensamrätt till bärgning enligt dennya lagen. En hänvisning lill fornminnes-lagens beslämmelser bör därför göras ilagen om ensamrätt till bärgning. En sådan hänvisning finns i sjöfyndslagen. är bundet av konvenlion rörande faslslällandeav vissa gemensamma beslämmelser i fråga om assislans och bärgning'. Denna konvenlionligger till grund för regleringen i 9 kap. sjölagen. Den lagsliflning rörandebärgning somjag förordar är förenlig med den konvenlionen. Inom () inleds arbele på en nybärgningskonvention. Till grund för della arbele kommer all ligga ell konvenlionsulkaslsom har utarbetats inom Internationella sjörätisföre-ningen (CMI). Det finnsanledning utgå från all den föreslagna lagstiftningen om bärgning blirförenlig med också den planerade nya bärgningskonventionen. har föreslagit alt hillegodsskall delas in i lågvärdigt och ordinärt gods samt att olika förvaringstiderskall lillämpas för de båda kategorierna hittegods. Detta förslag har inlegenomförts. Sjöfyndslagen innehåller f.n. bestämmelser om ett förenklatförfarande beiräffande lågvärdigt gods (6 och 7 §§ sjöfyndslagen). Om sålundafyndets värde inte översiiger lio kronor enligt intyg av polismyndighel ellerbehörig tulltjänsteman, får tullförvallningen ulan besiktning och ulankungörande lämna ul fyndet lill bärgaren. 1 andra fall sker besiktning. Om manvid besiktningen finner all kostnaderna för atl kungöra bärgningen och förfyndels vård och försäljning samt skälig bärgarlön tillsammans överstigerfyndets värde, skall tullförvallningen efter besiktningen lämna utfyndet lill bärgaren. ' Konventionen finns intagen i SÖ 1913: 13. Prop.1984/85:7 - 19 Inle någon remissinstans har berört dessa beslämmelser.Såvitt jag kan bedöma förenklar de handläggningen av sjöfyndsärendena. De bördärför kvarslå i huvudsak oförändrade. Den nämnda värdegränsen om liokronor fastställdes emellertid redan vid sjöfyndslagens tillkomst . Jaganser atl den bör höjas mol bakgrund av den inflation som därefter har ägt rum. Utredningen har föreslagil atl tiderna för förvaring avhillegods och sjöfynd skall förkortas. Av skäl som anfördes i 1982 årslagstiftningsärende (prop. 1982/83:59 s. 5) har detla förslag inle genomförts ifråga om hittegods. När del gäller förvaringstiderna för sjöfynd finner jag inleheller någon anledning all förkorta den förvaringstid som f.n. i princip gällerenligt sjöfyndslagen, dvs. från den dag då sjöfyndet kungörs. Någonändring av gällande förvaringstider bör därför inle göras. har i sitt remissyttrande beröridel fallet att omhändertagen lasl kan hänföras lill ett visst fartyg.Redareföreningen har föreslagil all fartygels ägare i etl sådanl fall skallunderrättas och all denne sedan om möjligt bör underrätta lastägaren. Enligt min mening kan redareföreningens förslag i en delfall ha vissa praktiska fördelar. Det kan emellertid leda lill osäkerhet om vemsom skall underrättas, myndighet eller fartygsägare. Dessutom är det inle givetalt fartygsägaren kan fastställa vem godsels ägare är. Om förslaget skullegenomföras, måste del komplelteras med en regel om skyldighel för fartygsägarenatl underrätta polismyndigheten. Jag anser alt en sådan ordning snarare skulleförsvåra än förenkla handläggningen av sjöfyndsärenden. I de fall då bärgarenkänner lill från vilkel fartyg godset kommer kan han lika gärna upplysamyndigheten om det. Jag är därför inte beredd all följa redareföreningensförslag i denna del. I 2 § sjöfyndslagen regleras hur en fartygsbefälhavareskall förfara när egendom bärgas under resa. Om fartyget efler bärgningen anlöpersvensk hamn, skall befälhavaren lill tullförvallningen avlämna det bärgade ochen redogörelse för omständigheterna vid bärgningen. Om fartyget däremotanländer lill en utländsk hamn, skall befälhavaren tillkännage bärgningen hossvensk konsul eller, om någon sådan inle finns på orten, hos någon annanbehörig myndighel. Sedan skall befälhavaren låla sälja del bärgade på offentligauktion, om inle andra regler gäller enligt det främmande landels lag.Befälhavaren skall skicka en redogörelse för omständigheterna vid bärgningentill redaren och redovisa försäljningssumman till denne. Redaren skall därefterlämna redogörelsen lill närmaste tullförvallning och beiala in del redovisade beloppel. Ulredningsförslagel innehåller inte några motsvarande beslämmelser.Flera remissinstanser har framfört krifik mol förslaget på denna punkl ochansett all en reglering som svarar mot 2 § sjöfyndslagen bör behållas. Jag delar remissinstansernas uppfattning all dessa reglerinte bör ulgå. Enligt min mening finns del därför inle något skäl att ändra 2 §sjöfyndsla- Prop.1984/85:7 20 gen i något annal avseende än vad som föranleds av mittförslag om ansvarig myndighel för sjöfyndsärendena. I enlighel med ulredningens förslag har kungörelseskyldighelenför hittegods slopats genom ändringar i hittegodslagen. 1 principföreligger det däremot skyldighet atl kungöra sjöfynd. Om inle godset är av såringa värde alt tullförvallningen direkt eller efter besiktning skall lämna uldel till bärgaren, skall sålunda förvallningen låta föra in en kungörelse ombärgningen både i Post- och och i publikalionUnderrättelser för sjöfarande. Den enda remissinstans som särskilt har beröri frågan omkungörande av sjöfynd är Sjösporlens samarbetsdelegalion. Delegalionen häruttalat all den kan godta förslaget alt avskaffa kungörandet endasl om elt effeklivlsöksysiem kommer an ha utvecklats innan kungörelseförfarandet upphävs.Hovrätten för Nedre har allmänt anförl atl det kan finnas skäl allbehålla elt kungörelseförfarande beträffande myckel värdefulla föremål. Enligt min mening finns det anledning atl överväga altförenkla kungörelseförfarandel även vad gäller sjöfynd. Med hänsyn lillsjöfyndens karaklär bör emellertid kungörelseförfarandet inle avskaffas i frågaom sådan egendom. Redan enligt gällande ordning görs sådana undantag frånkungörelseskyldigheten atl del endasl är omhändertagen egendom av ett visstvärde som omfattas av kungörelseförfarandet. En viss förenkling avkungörelseförfarandet bör dock genomföras. Jag föreslår den ändringen allsjöfynd inte längre behöver kungöras i Posl- och . Däremotbör kungörelse om sjöfynd även i fortsättningen föras in i de av sjöfartsverketutgivna Underräiiciser för sjöfarande. Om del av särskilda skäl är motiveratatt i någol fall kungöra fyndet även på annat lämpligl sätt, bör del kunna ske. I yllerligare elt avseende innebär ulredningens förslag ensaklig ändring i förhållande till sjöfyndslagen. En jämförelse mellan 7 § och 4§ i förslaget visar att en bärgare, som förvarar omhändertaget gods av sjöfyndskarak-tär,inle skulle ha möjlighel atl låta försälja gods som inte kan vårdas ulan faraför försämring. En sådan möjlighet finns enligt gällande rält (3 § andrastycket sjöfyndslagen). Den bör enligt min mening behållas. Emellertid anvisasi sjöfyndslagen bara elt försäljningssätl, nämligen försäljning på offenlligauktion. Det är inle givel alt en sådan försäljning är den mest ändamålsenligaför gods av delta slag. Jag föreslår därför all en möjlighet infors atl säljagodset under hand. Om en ägare lill sjöfynd inle anmäler sig inom viss lidefter fyndets kungörande, gäller enligt sjöfyndslagen olika regler beroende påom egendomen är bollen- eller flylfynd eller om den är strandfynd. Boltenfyndoch flylfynd lillfaller dä bärgaren medan slrandfynd tillfaller staten.Utredningen har inle funnil anledning alt i den föreslagna nya hittegodslagenbehålla denna skillnad mellan olika slag av sjöfynd. Prop.1984/85:7 21 hållit alt del är obelydliga belopp som tillfaller siatenpå grund av den gällande ordningen. Remissinslanserna har inle hafl någol alt invända mol altden nämnda skillnaden mellan olika sjöfynd las bort. Som ulredningen harpåpekat är del obetydliga belopp som tillfaller siaten på grund av att ägarentill Slrandfynd inle blir känd. Om skillnaden mellan olika slags sjöfynd slopasi enlighet med utredningens förslag, skulle handläggningen av sjöfyndsärendenaförenklas för såväl den enskilde som myndigheten. Mot bakgrund härav föreslårjag atl sjöfyndslagen ändras på så sätl all alla sjöfynd tillfaller bärgaren,om inte ägaren blir känd. Sammanfattningsvis föreslår jag sålunda atl sjöfyndslageni huvudsak behålls oförändrad. De ändringar somjag föreslår innebär attansvaret för sjöfyndsärendena överförs till polisen och en viss förenkling vadgäller förfarandel. 5.4 Floltningslagens bestämmelser om sjunkvirke 1 flottningslagen finns bestämmelser rörande rätl aU lahand om sjunket virke som påträffas i en allmän flottled. Reglerna om sjunketvirke gäller också "virke som i sjunkande lillslånd slår upprätt i flollleden".Olika regler gäller i delta avseende för icke avlysta resp. avlysta flouleder. I fråga om icke avlyst floUled gäller följande. Om virkethar sjunkit på ett sådanl slälle där det kan vålla olägenhel, l.ex. uppgrundning,får anmoda flotlningsföreningens slyrelse alt skaffa borl virketeller vidta ålgärder på föreningens bekosinad. Även slrandägare eller annan somkan lida men av all virket lämnas kvar får på föreningens bekosinad la uppvirket. Förutsättning härför är bl. a. atl föreningen inle efter tillsägelseskyndsamt för bort virket. skall genast underrättas omupptagandet. Sedan får slyrelsen avgöra om del upplagna virket skall tas omhand av föreningen eller överiåtas till upptagaren. Om det är fråga om en avlyst floltled, får den som kan haolägenhet av sjunkvirke som har lämnats kvar där ta upp virket efter viss lidoch fritt förfoga över det. Som exempel på bärgningsberättigade personer angesi lagen strandägare. I lagens förarbeten nämns också fiskerättsinnehavare (prop.1969: 104s.45f). Beiräffande icke avlysta floUleder anser jag an dengällande regleringen ger tillfredsställande möjligheter fill bärgning avsjunket virke. Jag finner därför inle någon anledning lill lagändring när delgäller sådana flouleder. Den angivna begränsningen i rälien alt bärga sjunkvirke ien avlyst allmän floltled infördes år. 1969 genom ändringar i flottningslagen.Begränsningen i bärgningsrälten föreslogs i en departementspromemoria som låg fillgrund lagändringar (Slencil Ju 1968: 14).