prop · G803117 · 1984-12-31 00:00:00 — a. framhållit att det straffrättsliga ansvaret har särskiltslor betydelse för de situationer där etl disciplinärt förfarande bedöms varaotillräckligt, inte fungerar tillfredsställande eUer kanske t. o. m. hellsaknas. Enligt JO är också det straffrättsliga sanktionssystemet ägnal allbättre tillgodose intressen av annat och ofta mer överordnat slag än deöverväganden en arbetsgivare anser sig kunna lägga till gmnd för disciplinärtingripande. 1984/85:117 14 Huvudsyftetmed ämbelsansvarsreformen kan sägas ha varil all avsevärl inskränka delkriminaliserade områdel och närma ansvarssystemet inom denoffentliga seklorn till vad som gäller för arbetstagare på den privata arbeismarknaden.Som jag redan har nämnl ansågs del varu motiverat all straftVättsligt särslällaoftentliga funklionärer endasl i den mån del kunde grundas på den offenlliga verksamhelensspeciella beskaffenhel. hänseendet ulgick man vid reformen från den grundläggande skillnad mellan offenlligverksamhel och privut sådan som del innebär all ofTentliga funktionärer i vissasilualioner har rätt alt utöva offentlig myndighel över medborgarna. För all garanieraatt verksamhel som innefattar myndighelsulövning uppfyller högl ställda kravoch fullgörs ulan ovidkommande hänsyn befanns det vara nödvändigt alt siratTrätisligtskydda medborgarnas inlresse av korrekt myndighetsulövning mot allvariigare angrepp.Mol bakgrund av dessa överväganden utformades slraftbudel i 20 kap. I §brottsbalken vilkel kriminaliserar överträdelser som begås i myndighelsulövning. Jag anser för egen del, i likheimed kommiitén, att en straffrättslig bestämmelse av del slag som återtinns i20 kap. I !) inle kan undvaras. Vidare finner jag au de principersom legal lill grund för slraffbudets ulformning i stort äger samma gillighel som när de fördes fram i samband med ämbelsansvarsreformen. Jag kanvisserligen i någon mån ha förslåelse för de kritiska synpunkter JO hafl.särskilt når det gäller påvisade begränsningar hos del disciplinära ansvarssystemel.Emellerlid finner jag inle della uigöra lillräcklig anledning all nu undraprinciperna för straffbarhetens omfallning. Jag delar således kommitténs ochmajoritetens av remissinstanserna uppfattning all del straffbara områdel i lugbudeti princip bör vara oförändrai. Del kan emellertid finnas anledning uu återkommatill denna fråga efter del au den av tillsatta ulredningensom har lill uppgifl att göra en översyn av JO-ämbetel har avslutat sitlarbete. Enannan fråga är om det i della sammanhang kan finnas anledning au. som kommiuénföreslagit, närmare precisera del straffbara området i lagtexten ulan attåsyfta någon egentlig ändring i sak. FömtomJO har ytteriigare etl tiotal remissinstanser förespråkat all en sådanprecisering bör göras. Dessa har framhållil del värdefulla i au man genom en ilagtexten intagen förklarande beskrivning av del straffbara områdel åstadkommeratt gränserna för bestämmelsens lillämpningsområde blir klarare än . Motdetta har dock elt flertal av dem som yttrat sig hävdat all begreppel myndighetsulövningär väl inarbetat och förekommer med en likarlad betydelse i flera skildasammanhang såväl i som inom helt andra lagstiftningsområden. T.ex. har riksåklagaren i detta sammanhang framhållil atl uttrycket som ettcentralt begrepp har införiivats med rätts- 1984/85:117 15 ordningeninom flera skilda områden och alt en ändring av det slag ulredningen föreslagilskulle medföra all överensslämmelsen med andra lagrum där begreppet förekommerskulle rubbas, någol som lagsliftningslekniskl setl knappasl kan vara önskvärt. Föregen del är jag medveten om alt tolkningen av begreppet myndighelsulövning harvåUat svårigheler i rättstillämpningen. Med visst fog kan man därför i och försig hävda all det vore motiverat att i själva lagtexten närmare precisera kriminaliseringensräckvidd. Genom de domstolsavgöranden som förekommer på områdel och varsfrekvens förefaller öka har dock den innebörd som skall lilläggas begreppetsuccessivt blivit klarare. I flera fall har sålunda hithörande frågor prövatsav högsta domstolen. Den mycket noggranna och ingående analys som begreppet harunderkastats i utredningens betänkande torde vidare, som framhållits vidremissbehandlingen, bli av stort värde för den fortsatla rättstillämpningen. Som molslåndamatill en ändring av den nuvarande formuleringen av bestämmelsen har framhållilförekommer begreppet myndighetsutövning inle bara i flertalel slraffbud i 17och 20 kap. i utan även i beslämmelser i t.ex. regeringsformen,skadeståndslagen och . Begreppet har också haft betydelse för ulformningenav förvaltningslagen (1971:290). I motivuttalanden i de skildalagstiftningsärenden där begreppel som sådanl förekommer har gång efter annan framhållilsatt begreppet är avsell atl ha en i allt väsenlligl likartad innebörd i dessaolika sammanhang, trols all lagstiftningskomplexen i fråga företer storaolikheter vad gäller lillämpningsområde och syfte. Uttrycketmyndighetsulövning har således som ett centralt begrepp införlivats medrättsordningen inom ålskilliga olika lagstiftningsområden. Mol den bakgmndenhar del givetvis ell värde i sig alt termen förekommer även i denstraffbestämmelse som kriminaliserar sådana förfaranden som ulgör orikligmyndighetsutövning. Att mönstra ut begreppet ur straffbudet och därmed rubbaden laglekniska enhetligheten mellan de olika ifrågavarande rätlsonvådena bördärför inte komma i fråga, för såvitt inte övertygande skäl lalar för en sådanlösning. gäller så mycket mera som det finns anledning att befara alt enomskrivande formulering av begreppet leder till nya tolkningssvårigheler för derättstillämpande myndigheterna. Molden bakgmnd somjag har angett nu finner jag inte intresset av atl förtydligabestämmelsen väga så tungt atl del skulle uppväga de nackdelar somotvivelaktigt är förenade med alt utmönstra uttrycket myndighelsulövning urden grundläggande bestämmelsen om myndighetsmissbmk. Med hänsyn till hur dennahar tolkats i rättspraxis vill jag f. ö. ifrågasätta om inte en lösning i linjemed kommiltéförslagel rent faktiskt skulle innebära en utvidgning avkriminaliseringen, nämligen lill sådana områden av den offenlliga verksamhelensom rör laglillämpning ulan atl det därför är fråga om utövande av myndighet.En sådan uividgning, som främst torde få belydelse för den kommunala sektorn,är kanske ingalunda obefogad. 1984/85:117 16 Fråganhar dock ell sådanl samband med spörsmålel om JO: s kompetensområde all jaginte är beredd atl närmare överväga den innan den förul nämnda ulredningenangående JO-ämbelels framlid har slutförts. Jaganser mig alltså inte f. n. böra föreslå någon ändring av lagbudeis ulformningvad gäller själva tillämpningsområdet. Det finns då somjag ser del inte lillräckligaskål för alt genomföra de övriga, mer lagtekniskl betonade, ändringar ibestämmelsen som kommillén föreslagit. Sammanfattningsvis menar jag därför allbestämmelsen åtminstone l.v. bör behållas oförändrad. 3.2Den särskilda straffriheten för ledamöterna i taxeringsnämnderna upphävs Mittförslag: Undantaget från straffansvar för vårdslös myndighetsulövning för demsom deltagit i en taxeringsnämnds beslul angående taxering upphävs. Kommitténsförslag: Överensstämmer med mitt förslag (beiänkandei s. 262-267). Remissinstanserna:Samtliga som yttrat sig i frågan har tillstyrkt förslagel. Skälenför mitt förslag: Taxeringsmän har sedan lång lid lillbaka varit fria frånansvar för åsatta taxeringar. regeringsform var denna ansvarsfrihet grundlagsskyddadgenom en föreskrift i 113 S i vilken stadgades alt laxeringsmän ej skulle "fördebitering eller laxering lill någol ansvar slällas". Denna partiella straffrihet,som tillkom för all skydda beskaltningsmakt mol Kungl. Maj: t ochKronan, omfattade ordförande och ledamöter i taxeringsnämnd och gällde endaslsjälva taxeringsbeslutet. Någonslraffrihelsbeslämmelse av nämnl slag logs inle in regeringsform.Däremot kvarstod före ämbelsansvarsreformen en viss straffrältsligsärbehandling av taxeringsmän i 20 kap. 12 § . Enligt detla lagmmkunde ledamoi av beskallningsnämnd inle underkastas ansvar för tjänslemissbmk eUertjänstefel men däremot för tagande av muta och brott mot tystnadsplikt. Isamband med ämbetsansvarsreformen logs frågan om laxeringsmän-nensstraffrättsliga ansvar upp på nytt. Mot bakgmnd av att en genomgripandeomläggning av taxeringsnämndernas arbetsformer var nära föreståendeifrågasattes, om inte tiden var mogen all ändra reglerna om taxeringsnämndernasansvar för taxeringsbeslut. Den dåvarande chefen för justitiedepartementetstannade för att föreslå all laxeringsnämndsledamöler i och med ämbelsansvarsreformensgenomförande skulle fullt ul jämslällas med 1984/85:117 17 andrabefallningshavare när del gällde uppsålliga förfaranden. Däremoi ansågs allfrågan om ansvar för oaklsamhelsbrotl borde anstå och tas upp på nytt i sambandmed den närmare ulformningen av den nya laxeringsorganisalionen. I enlighel med vaddepartementschefen hade föreslagit inlogs i övergångsbestämmelserna lill denya reglerna i en regel enligt vilken föreskriftema i 20 kap. 1 slyckel om vårdslös myndighetsulövning t. v. inle skulle ägalillämpning i fråga om beslul angående taxering som fallas av taxeringsnämnd.Enligt gällande räll är således laxeringsmän slraffrätlsligt ansvariga försådana uppsålliga överträdelser i samband med åsätlande av taxering som kanmedföra ansvar för myndighetsmissbruk enligt paragrafens försia siycke. Desvarar däremoi inte straffrättsligl för molsvarande oaklsamma handlingar. års laxeringgenomfördes en ny taxeringsorganisalion i försia instans. Denna nya organisalionkan inle anses rymma några moment som i sig motiverar all laxeringsmän ålnjulerstraffrältslig särbehandling. Inte heller har det ursprungliga argumentet -all skydda beskaltningsmakt mol regeringsmaklen - längre någonbärkraft. 1 della sammanhang kan erinras bl.a. om den yllerligare uividgning avIjänstemannamedverkan vid laxeringsarbelel som tillkommit genom den nya laxeringsorganisalionen. Beiräffandede valda ledamöierna skulle man visseriigen kunna hävda all deras lekmannaslällningkunde vara ell moliv för all beiräffande dem ha kvar ett mer begränsatstraffansvar än del som åvilar offenlliga tjänstemän. Med ell sådanl synsällkan man emellerlid. som kommiitén, sätta i fråga, om del är motiverat all somnu göra skillnad mellan de båda brolls-lyperna i 20 kap. 1 § brottsbalken.Därtill kommer alt bestämmelsen i paragrafens Iredje siycke om ansvarsfrihetför ledamöier av slalliga och kommunala beslulande församlingar inle omfallar ledamöierav kommunala nämnder och slyrelser. Nägon anledning att i ansvarshänseendegöra skillnad mellan sistnämna kategori av ledamöier och ledamöier av taxeringsnämndkan inle längre anses föreligga. Jagvill slutligen nämna att motioner om taxeringsfunklionärernas särslällningavslagils av under en lång följd av år med hänvisning lill pågåendeutredningsarbete (se l.ex. JuU 1981/82:5). Senast uttalade ulskottet atl detvar angeläget alt frågan om taxeringsfunktionärernas straffrättsliga ansvarövervägdes på nytl men atl någol iniliativ från sida inle syniespåkallat eflersom ijänsleansvarskommillén skulle behandla frågan (JuU1982/83:15). Mol bakgmndav del anförda föreslår jag all övergångsbeslämmelsen om viss ansvarsfrihet förtaxeringsnämndernas ledamöier upphävs så all de blir fulll ul ansvariga enligt20 kap. 1 § . 1984/85:117 18 3.3Ansvaret för mutbrott inskränks för vissa uppdragstagare m. m. Mittförslag: Ledamöier av styrelser m. m. hos sådana arbelsgivare som omfattas avarbetsgivarbegreppet i 1 kap. 1 § 3 utesluts från den personkrets somomfattas av bestämmelsen om mutbrott i 20 kap. 2 § . Det gäller häruppdragslagare hos vissa speciella icke-statliga organ med offentiig ställning,exempelvis . Förslaget innebär också atl bestämmelsen i 20kap. 4 § , som ger domstolarna möjlighel att i vissa fall avolämplighet skilja en offentlig uppdragslagare från sitt uppdrag, inte längre omfaltarde nämnda uppdragslagarna. Molsvarandeändring görs i 19 § vapenfrilagen, som behandlar befogenheten att meddelatillrättavisningar, och 1 § tystnadspliktslagen, som anger lagenstillämpningsområde. Det medför att dessa lagrum inle längre kommer att omfaltaarbetschefer m. fl. resp. tolkar och översättare hos sådana arbetsgivare somnyss sagls. Departementspromemoriansförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstansema:Promemorians förslag tillstyrks eller lämnas utan erinran av del hellövervägande antalet remissinstanser. En kritisk inslällning redovisas dock avtvå myndigheler, JK och försvarets civilförvaltning, som anser alt frågan inteär lillräckligl utredd. Såvitt rör vapenfrilagen och lystnadspliktslagen hållerJK emellertid med om atl kopplingen till är något långsökt och därför börkunna slopas. Skälenför mitt förslag: Del gäller här fyra lagmm - 20 kap. 2 och 4 §§ brottsbalkensamt 19 § vapenfrilagen och 1 § lystnadspliktslagen. Dessa lagmmstillämpningsområden slyrs i viss mån av . Genom hänvisningar till 1 kap. 1§ 3 gäller nämligen bestämmelserna bl.a. personer med vissa uppdrag hos arbelsgivaredär arbelslagare har statligt reglerad anställning. Med statiiglreglerad anslällning avses därvid en "anställning där enligt lag ellersärskilt beslut av avlöningsförmånerna fastslälles under medverkan avregeringen eller myndighel som regeringen besiämmer" (2 kap. 1 § ). Meduttrycket "lag eller särskilt beslut av " åsyftas främstlagen (1965:576) om ställföreträdare för kommun vid vissa avtalsförhandlingar m.m.(ställförelrädariagen, ändrad senasl 1982:101) och vissa riksdagsbeslut ianslutning till den lagen och dess övergångsbestämmelser. Ställförelrädariageninnebär all staten har förbehållit sig atl - i allmänhet genom statensarbetsgivarverk - medverka vid fastställandet av vissa anställnings- och arbelsvillkorför en del arbetstagare hos kommuner och 1984/85:117 19 vissaandra icke-statliga "arbetsgivare med offentlig ställning" (I §: jfr ävenövergångsbestämmelserna). Detta hänger samman med all des.sa arbetsgivarespersonalkostnader i slor utsträckning finansieras genom slalsbidrag (del s. k.dubbla huvudmannaskapet). Arbetsgivarnai fråga är rättssubjekt med mer eller mindre slarki uttalad offentligrältsligkaraktär eller anknylning. Som exempel på sådana arbelsgivare som uvses härkan nämnas , internationella fredsforskningsinsiilut(). Ställförelrädariagenanses dock av dem som närmasl har atl lillämpa den vara svårtolkad just när detgäller gränserna för dess tillämpningsområde. Rättsläget kan därför betecknassom oklart. Delsamma kommer i och med den beskrivna kopplingen lill LOAall gälla också tillämpningsområdet för de fyra lagmm som del här är fråga om(20 kap. 2 och 4 §§ saml 19 § vapenfrilagen och I S lystnadspliktslagen). Detvar genom en ändring i (prop. 1981/82:90. AU 11, rskr 153. SFS1982: 100) som ullryckel "andra arbelsgivare, om anslällningen är slalliglreglerad" infördes i I kap. I § 3 . användes uttrycket arbelslagarehos "annan allmän inrättning, om anställningen är slalligl reglerad".Ändringen föranleddes av all (KU 1981/82:7, rskr 4) förklarat attregeringen i samband med ändringar i lagstiftningen borde pröva, om uttrycket"allmänna inrättningar" kunde mönstras ul och ersättas medbeskrivningar av mera konkret innehåll. Till stöd för riksdagsbeslutetåberopas i konstilutionsulskotlels belänkande alt uttrycket "allmän inrättning"inle längre används i regeringsformen och all betydelsen av uttrycket numera äroklar. 1 samband med denna ändring i gjordes molsvarande ändringar i de härakluella lagrummen i , vapenfrilagen och lystnadspliktslagen. Beträffandeändringarna i m. m. uttalade lagrådet i lagstiftningsärendet (prop.1981/82: 90 s. .34): Enligtlagförslagen skall i olika lagrum ullryckel "annan allmän inrättning somavses i I kap. I § 2 eller 3" ersättas med en uppräkning av offenlligarättssubjekt likställda med kommun, avslulad med orden "sådana arbelsgivaresom avses i I kap. 1 ii 3" eller molsvarande ullryck. I denföreslagna lydelsen av 1 kap. 1 S 3 lalas om "andra arbelsgivare. om anslällningenär slatligt reglerad". Formuleringen är naturiig i sistnämnda lagrum somgäller lillämpning av : s regler beträffande vissa arbelslagare. 1 de nuberörda tre lagförslagen är däremot avsikten all definiera arbelsgivare av visskalegori, och hänvisningen lill : s beslämmelser ger då inle klarl besked omsituationen när vissa, men inte alla. anslällda hos ell rättssubjekt innehar slalliglreglerade anslällningar. Syftet lär vara. all så snarl slallig regleringförekommer av någon ansliillning hos arbelsgivare, denne skall jämslällas medkommun. Tolkningen är inle självklar och del synes iveksaml om sakliga skälfinns 1984/85:117 20 attdra gränsen på samma sätt när det gäller tillämpningen av de tre skildalagförslag som här diskuleras. Å andra sidan framslår del som en fördel alt ialla de berörda fallen hänvisa lill samma ultryck i en sådan central lag somLOA. Lagförslagens avfattning bör därför kunna godtas, men det synes lämpligtatt en översyn av formuleringarna sker samiidigi som man såsom förutskickas iremissen (2.6.3) - tar upp frågan om en ändring av 1 § andra stycket ställförelrädariagen. Jagdelar lagrådels uppfattning att del är naturligt alt i - vad gäller tillämpningenav på vissa arbetstagare - tala om "andra arbetsgivare, omanställningen är statligt reglerad", när man beskriver anställningar hosrättssubjekt med s. k. dubbell huvudmannaskap. Det är däremoi - som lagrådelockså framhöll - tveksamt om det finns sakliga skäl att dra gränsen på sammasätt när det gäller tillämpningen av föreskrifterna i och deandra två här aktuella lagarna. Moiiven för avgränsningen av : stillämpningsområde - nämligen att staten medverkar vid fastställandet avanställnings- och arbetsvillkor för arbetstagarna är inte utan vidarehållbara när det gäller att beslämma tillämpningsområdet för de nämnda lagmmmeni m. m. Detfinns sålunda enligt min mening inte tillräcklig anledning att låta justeringarav tillämpningsområdel för automatiskt medföra justeringar också av delstraffbelagda området för mutbrott enligt 20 kap. 2 § . Eventuellaändringar av : s tillämpningsområde - via lag eller särskilda riksdagsbeslul- är naturligtvis betingade närmast av statens ekonomiska intresse att medverkavid fastställandet av olika anställnings- och arbetsvillkor för vissaarbetstagare. Och sådana skäl bör knappast vara styrande för att avgöra humvidaen viss handling skall vara belagd med straff för styrelseledamöter m.fl. hosvissa rätlssubjekl. Inte heller har de bärkraft när det gäller tillämpningsområdelför 20 kap. 4 § om skiljande från uppdrag, 19 § vapenfrilagenbeträffande arbetschefer m.fi. och 1 § tystnadspliktslagen beträffande lolkaroch översättare. Somskäl för alt slopa hänvisningen till 1 kap. 1 § 3 kan därutöver följandeanföras. mån vapenfria tjänstepliktiga skulle tjänstgöra vid någol av dessa rättssubjekt,är det knappast lämpligt att vederbörande arbetschef får befogenhet aU meddelatillrättavisning, något som f n. följer av 19 § vapenfrilagen. I stället kanden lösningen väljas som gäller för föreningar och stiftelser i allmänhel ochsom innebär att formell tillrättavisning inle kan inläggas i denna tjänstgöringmen att placera om den vapenfrie, ifall detaktuella organet inte kan dra nylla av honom därför att han tredskas (jfr pmp.1966:107). Mittförslag lorde inle heller leda lill några prakliska olägenheler. Tyst-nadspliklslagengäller för dels lolkar eller översällare som har gåll igenom en föreskrivenprövning - oavsett vem som anlitar dem - dels tolkar och 1984/85:117 21 översättaresom anlitas av någol av rättssubjekten i fråga, trots atl de inle har gåttigenom prövningen. En begränsning av tystnadspliktslagens lill-lämpningsområdepå så sätl atl man därigenom tar undan de "oprövade" tolkama ochöversättarna utesluter därför inte möjligheten för rättssubjekten i fråga attanlita en tolk eller översättare som liksom nu har tystnadsplikt, nämligen ensom har gått igenom den nämnda prövningen. Som jag ser saken talaralltså klara skäl av närmast rättspolitisk art för att göra lagmmmentillämpliga bara på styrelseledamöter etc. hos de rättssubjekt som uttryckligenräknas upp i 1 kap. 1 § 1 och 2 , dvs. staten, kommuner, landstingskommuner,kommunalförbund, församlingar, kyrkliga samfålligheter eller allmännaförsäkringskassor. Härigenom skulle man undanröja den oklarhet som finns vadgäller de nämnda lagmmmens tillämpningsområde. Detla måste anses vara en vinslfrån rättssäkerhetssynpunkt, inte minst med hänsyn till atl en del av de lagmm somdet gäller föreskriver straffansvar. Med anledning av denkritik som ett par remissinstanser har gett uttryck åt vad gäller ändringen ibrottsbalken vill jag betona att man knappast behöver befara några oönskadeföljder av förslaget i den delen heller. Jag vill därvid särskilt framhållaatt, i den mån myndighetsutövning förekommer vid något av rättssubjekten, föreskriftemaom myndighetsmissbmk och vårdslös myndighetsulövning i 20 kap. 1 § brottsbalkengivetvis är tillämpliga, liksom föreskrifterna om mutbrott i 20 kap. 2 § andrastycket 4. Jaganser därför liksom det stora flertalet remissinstanser atl övervägande skältalar för att genomföra förslagen i departementspromemorian såväl vad avserbrottsbalken som i fråga om övriga här aktuella lagar. Jagvill också begagna lillfållet all föreslå en justering i 20 kap. 2 § andra stycketbrottsbalken. I det fömt angivna ärendet om ulmönslring av uttrycket"allmän inrättning" var avsikten att en hänvisning från brottsbalkentill bl. 1 kap. I § 2 skulle bytas ut mot en fullständig uppräkning avde arbetsgivare som angavs i LOA:s bestämmelse, nämligen kommuner,landstingskommuner, kommunalförbund,/örjam/ingflr, kyrkliga samfålligheter ochallmänna försäkringskassor. Uppräkningeni kom emellertid inle atl omfatta församlingar. Arbetstagare m.fl.vid dessa bör dock rätteligen omfattas av broUsbal-kens mutbrottsbestämmelser. Jagföreslår därför att nämnda lagmm i ändras i enlighet med del. 1984/85:117 22 4.1Uppsägning på grund av brott får inte ske förrän ansvarsfrågan är slutligtprövad Mittförslag: Ärenden om uppsägning på gmnd av brott får i fortsättningen inteavgöras förtän ansvarsfrågan har prövats slutligt. Kommitténsförslag: Överensstämmer med mitl förslag (betänkandet s. 351-353). Remissinstanserna:Av det fåtal remissinslanser som yttrat sig i denna del har alla ulom slalensvägverk tillstyrkt kommitténs förslag eller lämnat det ulan erinran. Vägverketsäger sig inle kunna se något som hindrar att samma regler som finns på denprivata arbetsmarknaden skall gälla för den offentliga seklorn. Skälenför mitt förslag: Om en uppsägning beror på förhållanden som hänför sig tillarbetslagaren personligen, får den inte gmndas enbart på omständigheter somarbetsgivaren har känt lill mer än en månad innan underrättelse om uppsägningenlämnades (7 § tredje stycket lagen 1982:80 om anställningsskydd, LAS; 7 kap. 2§ försia och andra styckena ). Om de omständigheter som åberopas molarbetstagaren ulgörs av brott som han nekar till, anses a« den förarbetsgivaren gällande tidsfristen normall skall bötja räknas först från delatt frågan humvida brott förekommil blivil utredd genom lagakraflvunnen dom ibrottmålet (prop. 1973: 129 s.243,prop. 1981/82:71 s. 125, se även AD 1976 nr51). Beträffande sådana fall där arbetstagaren har erkänt brottsligheten kanden till uppsägning knulna tidsfristen vara att räkna från den tidpunkt då arbelsgivarenhar fått kännedom om erkännandet (AD 1980 nr 102). Påden privata sektorn gäller molsvarande reglering även i fråga om avskedandeenligt LAS (18 § andra slyckel). Av14 kap. 6 § följer däremot all - om en åtgärd har vidtagits för atlanställa åtal mot en arbetstagare - etl ärende om avskedande på gmnd avgärningen i fråga inte får avgöras förtån ansvarsfrågan har prövals slutligt.Det gäller oavsett om brottsligheten är erkänd eller bestridd. infördes i samband med ämbelsansvarsreformen ochmotiverades med alt statstjänstemannen skulle behålla sin anslällningslrygghel (prop.1975:78 s. 165).