prop · G803210 · 1984-12-31 00:00:00 — Beträffande avtalsparterna är tillämpningsområdet för 1950års lag begränsat lill förhållandet mellan "hantverkare" (dvs. mednutida terminologi näringsidkare) och beställare. Som har anförts ipromemorian finns det i och för sig inte något praktiskt behov av att utvidgareglerna till att gälla även i de förmodligen sällsynta fall då någon som inteär näringsidkare har tagil emot en sak för att utföra arbete på den. När det gäller avtal om förvaring förekommer det i vissutsträckning alt den som tar emot saken inte är näringsidkare. Det finnsemellertid knappast något påtagligt behov av en lagreglerad försäljningsrättför dessa fall. Härtill kommer alt den nya lagen, som närmare kommer attutvecklas i ett följande avsnitt, enligl min mening bör kunna tillämpas ävennär den som har tagit emot egendomen inte har någon fordran på beställaren. Detskulle då leda alltför långt om exempelvis en privatperson, som utan krav påersättning förvarar en annans sak, skulle ges en försäljningsrätt enligt dennya lagen. Jag anser därför alt denna inte skall gälla i fall då andra ännäringsidkare har tagit emot en annans sak för förvaring. Den nya lagen bör alltså enligt min mening gälla endast ifall dä den som har tagit emot egendomen för arbete eller förvaring ärnäringsidkare. 2.3 Dispositiva eller tvingande regler? Mitt förslag: Lagens beslämmelser skall vara tvingande pädet sättet att de inte fär frångås till nackdel för en konsument som harbeställt arbetet eller förvaringen huvudsakligen för enskilt ändamål. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitl förslag. Remissinstanserna: Promemorians förslag i denna del harberörts av endast ett fåtal remissinstanser. En av dessa har tillstyrktförslaget, medan de andra har uttryckt skilda uppfattningar i frågan. 1984/85:210 15 Skälen för mitt förslag: Som har anförts i promemorianfinns det skäl som lalar för alt den nya lagens regler skall vara tvingandetill förmån för en konsument som har lämnat in ett föremål till näringsidkarenför arbete eller förvaring. De avtalsvillkor som förekommer vid sädana tjänsterhar nästan undantagslöst utformats av näringsidkaren eller en organisation somdenne fillhör. Konsumenten har i allmänhet en sådan ställning i förhållandetill näringsidkaren att det inte är realistiskt att räkna med att konsumenten idet enskilda fallet kan motsätta sig avtalsvillkor som försämrar hans skydd enligldispositiva lagregler. Eftersom den nya lagen i högre grad än lag tarhänsyn till näringsidkarens behov av praktiska och enkla lösningar, torde detinte heller finnas något störte behov av avtalsfrihet i konsumentförhållanden.Jag förordar därför att lagen, i likhet med sådan lagstiftning som är direktinriktad på förhållandet mellan näringsidkare och konsumenter, görs tvingandetill konsumentens förmån. Under remissbehandlingen har ifrågasatts om inte lagenborde göras tvingande även i förhållanden mellan näringsidkare. Enligt minmening finns det emellertid ingen anledning all för dessa förhållanden minskaavtalsfriheten, så att parterna inte med giltig verkan kan komma överensexempelvis om andra tidsfrister för anmaning än de som följer av lagen. När delinte är fråga om avlal mellan näringsidkare och konsumenter bör försäljningslagensregler alltså vara disposiliva. Del bör i sammanhanget erinras om att dettainte innebär att avtalsfriheten är alldeles obegränsad. Ett avtalsvillkor somär oskäligt kan jämkas eller lämnas utan avseende enligt 36 § avtalslagen(1915: 218). Vidare kan en näringsidkare enligt lagen (1984:292) omavtalsvillkor mellan näringsidkare under vissa förutsättningar förbjudas altanvända avtalsvillkor som är att anse som oskäliga. 2.4 Förutsättningar för rätten att sälja saken 2.4.1 Krav på fordran? Mitt förslag: För att näringsidkaren skall ha rätt altsälja saken krävs inie all han har någon fordran på beställaren för arbete päsaken eller för tillverkning eller förvaring av saken. Promemorians förslag: För rätt att sälja saken förutsättsalt den som tagit emot saken har rätt att hålla kvar denna till säkerhet för enförfallen fordran för arbetet eller förvaringen. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har lämnatpromemorians förslag utan erinran. Ett par remissinstanser anser dock attförsäljning bör kunna ske även i fall då beställaren har betalat i förskott. Prop.1984/85:210 16 Skälen för mitt förslag: Som jag har framhållit i avsnitt2.1 har en hantverkare, som på beställning har ulfört arbete på en lös sak,sedan gammalt rätt att till säkerhet för sin fordran pä beställaren hålla kvarsaken till dess alt han får betalt för sitt arbete (reteniionsrätt). Även densom förvarar gods åt annan har räll att hålla kvar godset till säkerhet föranspråk på betalning (se 12 kap. 8 § handelsbalken). 1984/85: 110 om konsumenttjänstlag föreslås enuttrycklig bestämmelse om reteniionsrätt för näringsidkare i vissa sådana konsument-ijänslförhållandensom omfattas av lagen, nämligen vid avlal om arbele pä eller förvaring av lösasaker. Avser tjänsten en sak som har överlämnats lill näringsidkaren eller somav annan orsak befinner sig i hans besittning och betalar inte konsumenten irätt tid vad näringsidkaren har att fordra på grund av uppdraget, fårnäringsidkaren sålunda enligt 49 § i lagförslaget hälla kvar saken lill dessatt han har fått betalt eller, vid tvist om betalningen, till dess attkonsumenten har ställt godtagbar säkerhet för del belopp som näringsidkaren harkrävt. Genom lag har - som jag redan har nämnt i avsnitt2.1 - den reteniionsrätt som hantverkaren redan tidigare hade kompletterats meden försäljningsrätt. Dessa beslämmelser ger näringsidkaren möjlighet alt på ettförhållandevis enkelt sätt få betalt för sin fordran. För näringsidkaren kandet emellertid vara ett minst lika starkt intresse att inte behöva förvaraföremålet sedan uppdraget har slutförts. Vid en av ifebruari 1980 anordnad bearing angående en översyn av lag (se avsnitt3.3 i promemorian) framförde flera företrädare för näringslivets organisationeratt del är en större olägenhet för ett förelag att inte kunna bli av med en saksom inte hämtas än alt inte fä betalt för sin fordran på grund av arbetet ellerförvaringen. Det krav på all näringsidkaren skall ha en fordran motbeställaren som ställs upp såväl enligt lag som enligt promemorieförslagelinnebär alt någon försäljningsrätt i allmänhet inte föreligger om beställarenhar betalat i förskoll. Detla har uppmärksammals av flera remissinstanser.Juridiska fakulieisnämnden vid anser att man bör lastörre hänsyn lill olägenheten av alt behöva förvara saken än vad promemoriansförslag gör. har framhållit att det blir alltvanligare all man tillämpar förskottsbetalning. Enligt min mening bör man kunna komma lill rätta med de nuangivna olägenheterna genom all inte ställa upp som en förutsättning förförsäljningsrätten all näringsidkaren haren fordran på beställaren. Man vinnerdå den fördelen att näringsidkaren kan bli berättigad att sälja ellerbortskaffa saken inte bara i fall då beställaren har betalat i förskott förarbetet ulan även i vissa andra fall då någon fordran aldrig har uppstått mendå en försäljningsrätt likväl ler sig motiverad, exempel på fall av detsenare slaget är att en beställare som har lämnat in en sak enbart för att fåett koslnadsförslag avseende en reparation underiäter att hämta ut saken (jfr 1984/85:210 17 37 § förslaget till konsumenttjänsllag). Till andra fallav liknande slag återkommer jag i specialmotiveringen. 2.4.2 Uppdraget skall vara slutfört Mitt förslag: Näringsidkaren får inte sälja saken innanhan har slutfört del uppdrag som har lämnats till honom (eller avtalet mellanparterna har upphört att gälla). Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med mittförslag. Remissinstanserna: Promemorians förslag har lämnats ulanerinran av remissinstanserna. Skälen för mitt förslag: Enligt lag krävs förrätt till försäljning bl. a. att arbetet är slutfört. sådant krav har inteså stor praktisk betydelse om det, som i den lagen och enligl promemorianslagförslag, också krävs att näringsidkaren har en förfallen fordran påbeställaren. En fordran för arbete eller förvaring förfaller inte lillbetalning förrän uppdraget är slutfört, såvida inte parterna har avtalat omannat (jfr 41 § förslaget till konsumenttjänsllag). Om man emellertid, som jag har föreslagit i detföregående, inte längre kräver all näringsidkaren har en förfallen fordran påbeställaren, blir del av stor betydelse att näringsidkaren måste ha slutförtuppdraget för att försäljningsrätten skall kunna inträda. ett sådant kravskulle ju näringsidkaren, efter att ha mottagit saken och eventuellt habetingat sig betalning i förskott för arbetet eller förvaringen, i principgenast vara berättigad att sälja saken. 1 den nya lagen bör det därför vara enförutsättning för försäljningsrätten att näringsidkaren har slutfört sittuppdrag. Med situationen då uppdraget har slutförts i enlighet meddet träffade avtalet bör jämställas vissa andra fall då näringsidkaren hargjort vad som ankommer på honom för att på ett behörigt sätt avslutaavtalsförhållandet med beställaren. Jag tänker på fall där saken inte harhämtats efter det att beställaren har avbeställl arbetet på saken eller efterdet att näringsidkaren, exempelvis på grund av dröjsmål på beställarens sida,har hävt avtalet. Det bör därför enligl min mening vara möjligt att sälja sakenäven i fall då avtalet mellan parterna har upphört att gälla utan att detavtalade uppdraget har slutförts. Näringsidkaren bör självfallet inte bli berättigad attgenast sälja saken när uppdraget har slutförts eller avtalet har upphört attgälla. Det mäste dessutom krävas att det därefter har gått utan attsaken har hämtats. Beställaren bör i regel också ha anmanats alt hämta saken.Dessa frågor behandlas i de två närmast följande avsnitten. 2 1984/85. 1984/85:210 18 Mittförslag: Som förutsättning för försäljning skall gälla att näringsidkarensedan uppdraget slutförts eller avtalet upphört alt gälla har an-manatbeställaren att hämta saken. Anmaningsskyldigheten skall anses fullgjord, om anmaningenhar sänts till beställaren i rekommenderat brev under den adress sombeställaren har uppgett eller som är känd för näringsidkaren. Näringsidkarenskall dock inte vara skyldig att anmana beställaren, om sakensförsäljningsvärde uppenbarligen understiger en procent av gällande basbelopp. Promemoriansförslag: Överensstämmer i stort med mitt förslag. 1 promemorian föreslås dockett ytterligare undanlag från anmaningsskyldigheten för fall då sakensförsäljningsvärde uppenbarligen inte täcker näringsidkarens fordran ochförsäljningskostnaderna. Remissinstanserna:Promemorians förslag tillstyrks eller lämnas utan erinran av de flestaremissinstanserna. En remissinstans anser dock att en skyldighet alt anmanabeställaren bör gälla utan undanlag i fall dä denne är känd. bör undantag från anmaningsskyldigheten gälla endast när sakensvärde understiger , medan SHIO-Familjeföretagen menar all två - femprocent av basbeloppet vore en lämpligare värdegräns. Ett par remissinsianseranser all del bör klargöras vad som skall gälla när näringsidkaren är skyldigall anmana beställaren men inte känner till dennes namn och adress. Skälenför mitt förslag: Enligl lag fär saken inte säljas utan alt hantverkarenförst har anmanat beställaren att lösa ut saken vid äventyr all den annarskommer alt säljas efter en viss lid. Anmaningsskyldigheten gäller i principulan undanlag. Avhänsyn lill beställaren bör det även i fortsättningen krävas att beställarenhar anmanats att hämta saken innan försäljning äger rum. I likhet med vad somhar anförts i promemorian anser jag all det är rimligt alt behälla den regelsom gäller f.n. enligl lag och som innebär att anmaningsskyldighetenanses fullgjord genom alt anmaningen har sänts i rekommenderat brev under denadress som beställaren har uppgett eller som är känd för näringsidkaren. Enligtmin mening bör försäljning i vissa fall kunna ske utan att beställaren försthar anmanats alt hämta saken. En förutsättning bör dock vara att harförflutit sedan uppdraget slutfördes eller avtalet upphörde än i de fall dåförsäljning sker efter det alt beställaren har anmanats alt lösa saken. Fråganom tidsfristerna återkommer jag till i avsnitt 2.4.4. Promemoriansförslag att anmaning skall kunna underlåtas då sakens Prop.1984/85:210 19 värde är obetydligt har lämnats ulan erinran av praktiskttaget alla remissinstanser. Saken kan visserligen även i sådana fall ha ettbruks- eller affektionsvärde för ägaren, men det torde inte vara det normala.Om saken har ett obetydligt försäljningsvärde och beställaren inte självmanthämtar ut den, bör man som anförts i promemorian normalt kunna räkna med atthan inte längre gör anspråk pä den. Det torde höra till undantagen attbeställaren av glömska eller misstag inte hämtar ut en sak som representerarett betydande subjektivt värde. Näringsidkarens intresse av att på ett enkeltsätt bli av med saken måste här anses väga tyngre än beställarens intresse avatt få en anmaning innan saken säljs. Om man i enlighet med det anförda från anmaningsskyldighetenundantar fall då sakens värde är obetydligt, kommer företagen inom branscherdär de mollagna sakerna vanligen har ett sådant mindre värde att kunna tillämpaett inlämningsförfarande vid vilket kunden bara får ett numrerat kvitto. Ävenom beställaren skulle vara känd för näringsidkaren, bör det enligt min meninginte krävas alt näringsidkaren i dessa fall har anmanat denne att hämta saken.Någon anmaningsskyldighet bör alltså inte gälla i fall dä näringsidkaren hartagit emot en sak av obetydligt värde ens om näringsidkaren har tagit uppgiftpå beställarens namn och adress. Jag förordar alltså att anmaning generellt skall kunna underiålasdå sakens värde är obetydligt. Frågan är dä hur värdegränsen bör dras.Promemorians förslag all försäljning skall kunna ske ulan anmaning om sakensförsäljningsvärde uppenbarligen understiger en procent av basbeloppet enligtlagen (1962: 381) om allmän försäkring, dvs. , har lämnats ulanerinran av det stora flertalet remissinstanser. Förslaget är enligt min meningväl avvägt. Jag förordar därför att gränsen dras på delta sätl. Det kan diskuteras om inte försäljning bör kunna ske utanföregående anmaning även i vissa situationer då sakens värde ej är obetydligt.Delta gäller särskilt det i promemorian berörda fallet då näringsidkaren har enfordran på beställaren som överstiger försäljningsvärdet. Del kan sägas altbeställaren i sådana fall inte torde ha så stort intresse av att bli anmanadalt lösa ut saken. Ett undantag frän anmaningsskyldigheten i dessa fall skulleemellertid komma all gälla även egendom av betydande värde. Enligt min meningär beställarens intresse av att bli anmanad att hämta saken knappast mindre idessa fall. I fall av detla slag finns det snarare anledning att ta störrehänsyn till sädana förhållanden på beställarens sida som glömska, misstag ochliknande. När det gäller egendom av inte obetydligt värde torde näringsidkaren f.ö.under alla förhållanden vara tvungen att anteckna beställarens namn och adress,så att han senare kan vända sig lill denne. Näringsidkaren kan nämligen innanarbetet har utförts som regel inte vara säker på alt hans fordran kommer attöverstiga sakens försäljningsvärde. Del är under dessa förhållanden enligt minmening inte att begära för myckel av näringsidkaren om man kräver att han föreförsäljningen sänder Prop.1984/85:210 20 en anmaning lill beställaren under den uppgivna adressen. Mot bakgrund av del anförda anser jag att något undanlagfrån anmaningsskyldigheten inte bör göras beträffande fall då sakens värdeinte täcker fordringen och försäljningskostnaderna. Undantag från anmaningsskyldighetenbör alltså föreskrivas endast för de fall då sakens värde är obetydligt. En särskild fråga är vad som bör gälla i fall dånäringsidkaren i och för sig är skyldig att före en försäljning anmanabeställaren att hämta saken men näringsidkaren faktiskt inte kan göra deltadärför alt han av någon anledning inte känner lill beställarens namn ochadress. Enligl min mening skulle det leda alltför långt om man för dessa fallmedgav något slags lättnad i anmaningsskyldigheten. De näringsidkare som önskarutnyttja den möjlighet som lagen ger dem att sälja kvarlämnade föremål som harett inte obetydligt värde får alltså se till att de i enlighet med lagens föreskrifterantecknar beställarens namn och adress. Mitt förslag: För all saken skall få säljas måste ha förflutit från det alt beställaren har anmanats att hämta sakenoch erinrats om att saken annars kan komma an säljas. Om näringsidkaren pågrund av alt sakens värde är obetydligt inte är skyldig att anmana beställaren,får försäljning äga rum när det har gått frän det att uppdragetslutfördes eller avtalet upphörde att gälla. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Praktiskt taget alla remissinstansergodtar den föreslagna iremånadersfrislen. Tre remissinsianser anser alt denföreslagna ettårsfristen är alltför lång, medan övriga remissinstanser harlämnat även förslaget i denna del ulan erinran. Skälen för mitt förslag: Det är uppenbart alt beställarenmåste ha pä sig för all hämta saken innan försäljning fär äga rum.Enligt lag gäller två tidsfrister, vilka var för sig måste ha löpt ulinnan försäljning fär ske. För del första skall ha förflutit fråndet att arbetet slutfördes och fordringen förföll till betalning. För det andraskall näringsidkaren i förväg men efter del alt arbetetslutfördes och fordringen förföll till betalning - ha anmanat beställaren attlösa godset. Som har anförts i promemorian torde det inte behövasdubbla tidsfrister för att ta till vara beställarens intressen. Det bör istället vara tillräckligt med en enda frist, som för att tillgodosebeställarens intresse som regel bör räknas från anmaningen. Prop.1984/85:210 21 Promemorians förslag att tidsfristen bör vara tre månaderfrån det alt beställaren anmanats att hämta saken har godtagits av praktiskttaget samtliga remissinsianser. Förslaget är enligt min mening väl avvägt. Somhar anförts i promemorian finns det inte anledning att räkna med att ennäringsidkare normalt anmanar beställaren när uppdraget är slutfört.I praktiken blir det alltså fråga om en än ,sannolikt minst fyra - frän det att uppdraget slutfördes. Enligt vadjag har föreslagit i avsnitt 2.4.3 skall försäljning i vissa fall fä ske utanatt beställaren först har anmanats alt hämta saken. Tidsfristen bör i sädanafall räknas från det all uppdraget slutfördes. Med hänsyn till beställarensintressen bör det i dessa fall ha förflutit än när beställaren iförväg har anmanats att hämta saken. Promemorians förslag om en ettårigtidsfrist har godtagits av flertalet av remissinstanserna och innebär enligtmin mening en rimlig avvägning mellan de intressen som här står mol varandra.När anmaning har underlåtits med stöd av den tidigare föreslagna undantagsbestämmelsenbör saken alltså inte få säljas tidigare än efter det att uppdraget harslutförts eller avtalet har upphört att gälla. 2.4.5 Tvist angående arbetet eller förvaringen Mitt förslag: Om en fråga som rör avtalet om arbetet ellerförvaringen prövas av domstol eller av skiljemän, får saken inte säljas förränen skälig tid har förflutit efter del all tvisten har avgjorts. Detsamma gällerom frågan prövas av . Promemorians förslag: Överenstämmer i huvudsak med mitt förslag.1 promemorian har dock prövning i inte tagits medsom ett försäljningshinder. Remissinstanserna: Förslaget i promemorian lämnas iallmänhet utan erinran. påpekar dock att också prövning iallmänna reklamationsnämnden eller annan reklamalionsnämnd bör utgöraförsäljningshinder. Skälen för mitt förslag: All beställaren inte hämtar sakenkan bero på att det råder tvist mellan parterna om utförandel av tjänsten, ompriset eller om något annat som har med avtalet att göra. Näringsidkaren har,som tidigare berörts i avsnitt 2.4.1, rätt att till säkerhet för sin fordranhos beställaren hälla kvar saken till dess att han får betalt för sitt arbetepå den eller för förvaringen av den. Denna rätt gäller även när det råder tvistmellan parterna om betalningen för tjänsten eller liknande. Beträffandetjänster som omfattas av förslaget lill konsumenttjänstlag har emellertid Prop.1984/85:210 22 föreslagits en möjlighet för konsumenten att vid tvist ombetalningen få ut föremålet för tjänsten under förutsättning att han ställergodtagbar säkerhet för näringsidkarens krav (prop. 1984/85: 11 s. 111 f och328 0. lag finns en särskild bestämmelse som innebäratt saken inte får säljas, om rätten alt göra detta är beroende på en fråga somär föremål för rättegäng eller annan prövning i laga ordning. Bestämmelsen gerenligt min mening uttryck för en odiskutabel princip, som bör gälla även i dennya försäljningslagen. Jag förordar därför att del i den lagen tas in enbestämmelse av motsvarande innebörd. Med hänsyn till att en försäljningsrätt enligt mittförslag skall gälla även i fall där näringsidkaren inte har rätt alt hälla kvarsaken, bör bestämmelsen emellertid utformas på ett annat sätt än enligt 1950års lag. Hinder för försäljning bör nämligen föreligga även när parternatvistar om en fräga som enligt den nya lagen inte direkt påverkar rätten attsälja saken, l.ex. en fråga om betalning för arbetet. Bestämmelsen bör därförenligt min mening innebära att saken inte får säljas om en fråga som röravtalet om arbetet eller förvaringen prövas av domstol. Jag delar konsumentverkels uppfattning att även prövningav allmänna reklamalionsnämnden bör medföra alt saken inte får säljas förrän enskälig tid har förflutit efter det alt tvisten har avgjorts där. Detsamma börenligt min mening gälla om frågan prövas av skiljemän. 2.4.6 Annan ägare till saken än beställaren Mitt förslag: Öm näringsidkaren känner till eller haranledning att misstänka alt någon annan än beställaren är ägare lill saken, fårförsäljning äga rum endast om ägaren före försäljningen har undertättatsom dels alt saken kan komma att säljas, dels det kan ske. Promemorians förslag: Någon underrättelseskyldighetgentemot sakens ägare föresläs inte beträffande fall då näringsidkaren endasthar anledning att misstänka att någon annan än beställaren är ägare lill sakenoch inte heller beträffande fall dä sakens värde är obetydligt. I övrigtöverensstämmer promemorians förslag med mitt förslag. Remissinstanserna: Endast en remissinstans har berörtförslaget i denna del. Denna remissinstans anser att inte heller en sak avobetydligt värde, vilken tillhör annan än beställaren, bör få säljas ulan attägaren först underrättas. Skälen för mitt förslag: Del är inte ovanligt att den somlämnar in en sak för t. ex. reparation är en annan än den som äger saken. Detkan också inträffa att den som har lämnat in saken därefter överlåter den tillnågon annan. 1984/85:210 23 När omständigheterna inte ger anledning lill annat börnäringsidkaren kunna utgå från att den som lämnar in saken också är dess ägare.Om emellertid ägaren är någon annan än beställaren och näringsidkaren kännertill eller har anledning att misstänka detta, måste ägarens intressen beaktas. Enligt lag har näringsidkaren rätt att sälja ensak endast när han har reientionsrält i den. För reientionsrält förutsätts isin tur att hantverkaren senast då hans fordran uppstår är i god trobeträffande beställarens dispositionsrätt (se bl. NJA 1936 s. 650, 1948 s.10 samt prop. 1950:77 s. 26). Om sä inte är fallet, föreligger alltså intenågon reteniionsrätt och därmed inte heller någon försäljningsrätt. Skulledäremot näringsidkaren först på ett senare stadium få veta att saken tillhörnågon annan än beställaren, har han reientionsrält i saken och därmed i principockså en rätt att sälja den. 1 ett sådant fall skall hantverkaren dock enligten särskild bestämmelse i lagen först underrätta ägaren, såvitt del kan ske. 1 avsnitt 2.4.1 har jag föreslagit att det inte längreskall gälla som förutsättning för rätlen till försäljning att näringsidkarenhar reteniionsrätt i saken.