prop · G80379 · 1984-12-31 00:00:00 — Andragmpper som har en eftersatt tandvård är de som vistas pålandstingens 1984/85:79 57 vårdinrättningarsamt vissa missbrukargrupper. Målet att tandvården skall erbjudas på likavillkor för hela befolkningen innebär ett krav på att dessa olikheter på siktskall försvinna. Behovet av tandvård skall ensamt vara avgörande förvårdens omfattning och karaktär. Vid en prioritering mellan två patienter skallden som har det mest oraedelbara behovet av tandvård ges företräde.Möjligheterna att vid behov erhålla tandvård får sålunda inte påverkas avsådana förhållanden som ålder, kön, förmåga att ta initiativ, utbildning,betalningsförmåga, nationalitet och kulturella olikheter. Åldre, handikappade,invandrare och missbrukare har inte sällan svårigheter att få tillgång tilltandvård. Främst men självklart också de privata vårdgivarna hardärför en viktig uppgift att utforma och inrikta tandvården på ett sådant sätt,att olikheterna i de sociala förhållandena inte påverkar möjligheterna att fåvård på lika villkor. 3§ Tandvården skall bedrivas så atl den uppfyller kravet på en god landvård.Delta innebär att den skaU 1. vara av god kvalitet och lägga särskild vikt vidförebyggande åtgärder, 2. tillgodose patientens behov av trygghet i vårdenoch behandlingen, 3. vara lätt tillgänglig, 4. bygga på respekt för patientens självbestämmandeoch integritet, 5. främjagoda kontakter mellan patienten och tandvårdspersonalen. Vården och behandlingen skall så långl det är möjligt utformas och genomförasi samråd med patienten. Patienten skall upplysas om sitt tandhähotilhlåndoch om de behandlingsmetoder som står till buds. Paragrafen saknar motvarighet i folktandvårdslagenoch i utredningens förslag. Paragrafens första stycke raotsvarar i huvudsak 3 §andra stycket HSL. Andra stycket överensstämmer med 3 § tredje stycket HSL.Tredje stycket motsvaras av 3 § fjärde stycket första raeningen HSL. I denna paragraf ges bestäraraelser om de krav somställs på tandvården. I motsats till vad som gäller för hälso- och sjukvården iövrigt enligt HSL gäller kraven på tandvård både den landstingskoraraunala ochden privat bedrivna tandvårdsverksaraheten. Detta innebär att inte endastlandstinget utan också de privata vårdgivama är skyldiga att inrätta ochutforraa verksaraheten på ett sådant sätt att målet för och kraven påverksamheten iakttas. Inledningsvis slås fast i paragrafen att alltandvård skall bedrivas så att den uppfyller kravet på en god tandvård. Som ettgmndläggande krav på en sådan tandvård anges i punkt 1 att den skall vara avgod kvaUtet. Detta innebär bl.a. att den skall ha den odontologisk-tekniskakvalitet sora kan krävas med Prop.1984/85:79 58 hänsyn till de resurser som står till förfogande. Alltandvårdsverksamhet skall ha sådana resurser att vården kan bedrivas i enlighetmed vetenskap och beprövad erfarenhet. Kravet på en god kvalitet avser både denpersonella och den maleriella standarden. Detla innebär att personalen måsteuppfylla uppställda behörighetskrav och också i övrigt ha den utbildning ocherfarenhet som krävs. Den materiella standarden avser både den tekniskautrustningen och de lokaler där vården och behandlingen försiggår. Som ettandra led i punkt 1 finns en föreskrift som erinrar om vikten av förebyggandeåtgärder inom tandvården. HSL saknar en motsvarande föreskrift. De uttalanden ipropositionen till HSL som gjordes beträffande betydelsen av förebyggandeåtgärder inom hälso- och sjukvården ansågs tillräckliga. En föreskrift itandvårdslagen om värdet av förebyggande åtgärder har emellertid bedömtsönskvärd, bl.a. av det skälet att kraven på tandvården avser också den tandvårdsom utförs av de privat verksamma vårdgivarna. Föreskriften även för de privata tandläkarna att lägga särskild vikt vidförebyggande åtgärder i sin tandvårdsverksamhet. Denna inriktning avtandvårdsarbetet, som varit gäUande inomfolktandvårdens barn-och ungdomstandvård, gäller numera all tandvård. I samverkan mellan ochde privata tandläkarna kan formerna för privatpraktikernas medverkan i detförebyggande tandvårdsarbetet närmare utvecklas. Av stor betydelse är att deåldersgrupper som lämnar barn- och ungdomstandvården även fortsättningsvis kanerbjudas en förebyggande tandvård sora gör det raöjligt för dera att bibehållaen god tandhälsa. 1 punkt 2 föreskrivs att tandvårdenskall tillgodose patientens behov av trygghet i vården och behandlingen. Förtandvården är det, liksom för övrig hälso- och sjukvård, av avgörande betydelseför vårdresultatet att patienten känner trygghet i vården och behandlingen.Tidigare var det inte ovanligt att människor drog sig undan tandvården på grundav att de kände obehag inför denna. För somliga övergick detta i uttalad"rädsla" för tandvården. är sådana känslor mindre vanligaeller i vart fall mindre uttalade. Denna förändring i inställningen torde tillstor del hänga samman med den mycket snabba tekniska utvecklingen inom området.Dagens tandläkarutrustning skiljer sig högst påtagligt från gårdagens. Med dennya tekniken har det blivit möjligt att i stort genomföra behandlingen utan smärtaeller annat obehag för patienten. Vidare har förhåUandet meUan patienten ochtandvårdspersonalen påtagligt utvecklats och förbättrats. Patienten bemötsnumera med större respekt och får ofta upplysningar om de behandlingsalternativsom finns och ora de olika ingreppens orafattning och syfte. Denna utveckUnghos tandvården har högst påtagligt bidragit till att ge patienterna en störretrygghet i vården och behandlingen. Föreskriften syftar till att framhävabetydelsen av att raan går vidare med ytterligare åtgärder för att stärkapatientens trygghet i vården och behandlingen. Det är särskilt angeläget attsådana åtgärder vidtas beträffande dem som känner onormalt stor ängslan 1984/85:79 59 ochOsäkerhet i tandvården, t.ex. barn, förståndshandikappade, vissa äldremänniskor och en del missbrukare. I punkt 3 stäUs upp ett krav på att tandvårdenskall vara lätt tillgänglig. Med lätt tillgänglig avses främst de geografiskaförhållandena. Detta krav innebär naturligtvis inte att alla människor skall haUka långt till en tandvårdsmottagning. måste dock i sin planeringav tandvården verka för att tandvårdsmottagningarna fördelas inomlandstingsområdet på ett ändamålsenligt sätt med hänsyn till befolkningsunderlag,kraven på service också inom mindre tätbefolkade områden och kravet på enrationell verksamhet. De privata tandläkarna kan bidra till en lätt tillgängligtandvård, bl.a. genom etablering på de orter där det råder brist på tandvårdoch genom att delta i jourverksamhet. Sjukhustandvård bör bedrivas så närapatienten som möjUgt. Vid större institutioner kan det ofta vara meständamålsenligt att utföra vården vid institutionen. Den geografiska närheten är inte tillräcklig i sigutan måste förenas med lättiUgänglighet även i andra avseenden. Ett förlängtöppethållande vid en tandvårdsmottagning, en anpassning av mottagningen tUloUka handikapp-grappers behov, en förbättrad jourtjänstgöring och kortare köerär naturUgtvis av stor betydelse för vårdens tillgänglighet. Åven på dessa sättkan man således öka tillgängligheten. Sådana åtgärder kan emellerlid krävastora resurser. Kravet på en lätt tillgänglig tandvård måste därför noga vägasmot de ekonomiska och personella begränsningar som finns för verksamheten. Liksom för övrig hälso- och sjukvård skalltandvården bygga på respekt för patientens självbestämmande oeh integritet. Enbestämmelse med denna innebörd har tagits in i punkt 4. Allmänt torde det varaså, att patientens självbestämmande och integritet har vållat mindre probleminom tandvården än inom övrig hälso- och sjukvård. Anledningen till dettaförhåUande är naturligtvis de skillnader i vårdens och behandlingens omfattningoch natur som föreligger mellan de båda verksamhetsområdena. Åven om sålundaproblemen inom tandvården i detta hänseende inte är särskilt uttalade, har detändå bedömts betydelsefullt att i lagen ge klart uttryck åt principen atttandvården skall bygga på respekt för patientens självbestämmande oehintegritet. Den om utnyttjar tandvårdens tjänster skall alltid ha rätt tillokränkt värdighet och integritet. Det är väsentligt för tandvården att den kangenomföras i en atmosfär av samförstånd och samverkan mellan tandvårdspersonalenoch patienten. Patientens självbestämmande kan dock inte vara absolut utanmåste av flera skäl vara begränsad. Dels har tandvårdspersonalen ettyrkesansvar för sina åtgärder som normalt inte får åsidosättas genom önskemålav patienten om hur vården skall utföras, dels är det av ekonomiska skäl intealltid möjligt att låta patienten bestämma innehåUet och omfattningen avvården. I de fall tandvården inte lill någon del bekostas avtandvårdsförsäkringen, står det naturligtvis tandläkaren och patienten frittatt välja behandling utan hänsyn till kostnaderna. 1984/85:79 60 tandvårdsförsäkringensvarar för kostnaden helt eUer delvis är det inte raöjligt att låta patientenbestämma behandlingsalternativ utan hänsyn till kostnadema. I ett sådant fallraåste det vara den som svarar för vården sora, raed beaktande avföreskrifterna i tandvårdsförsäkringen, avgör vilken behandUng sora skallväljas. Tandläkaren bör dock, liksora , kunna tillraötesgå en begäran avpatienten om en behandling sora är dyrare än vad sora krävs för att uppnå ettodontologiskt tillfredsställande resultat, under fömtsättning att patientensjälv svarar för merkostnaderna för den begärda behandlingen. Föreskriften i punkt 5 att tandvården skaU frärajagoda kontakter mellan patienten och tandvårdspersonalen avser att betona främstvikten av vad som brukar kallas kontinuitet i vården. Detta innebär att manskall sträva efter att organisera vården så att patienten om möjligt får träffaoch behandlas av samma personal vid varje vårdtUlfälle. Brister i kontinuitetenhar länge varit ett stort problem inom övrig hälso- och sjukvård. Inomtandvården däreraot har kontinuiteten fungerat väl. Både inora privattandvårdenoch folktandvården är det vanligt att patienten under en följd av år behandlasav sararae tandläkare. Vidare utförs flertalet undersökningar och behandUngarinom allmäntandvården. Det är sällan nödvändigt att remittera patienten tUl enspecialisttandläkare. Det bör framhållas att kontinuiteten är viktig inteendast för patienten utan även för tandvårdspersonalen. Om personalen kännerväl till patienten och patientens situation förbättras fömtsättningama för ettgott resultat av tandvården. Andra och tredje styckena. 15 § lagen (1980:11) omtUlsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl. (tiUsynslagen) finnsföreskrifter om att vårdpersonalen skall så långt det är möjligt utforma ochgenomföra vården i samråd med patienten och att den som har ansvaret för vårdenär skyldig att informera patienten om hans hälsotillstånd och om debehandUngsmetoder som står till buds. Föreskriftema riktar sig tUlvårdpersonalen (hälso- och sjukvårdspersonalen) som i sin yrkesutövning har attfölja dessa. Vid tillkorasten av HSL bedörades dessa föreskrifter itillsynslagen så betydelsefulla att föreskrifter raed i huvudsak sararaainnebörd togs in också i denna lag. Föreskrifterna i HSL riktar sig emeUertidfrämst tiU sjukvårdshuvudmannen och innebär för honom en skyldighet attbedriva och organisera vården på ett sådant sätt att hälso- ochsjukvårdspersonalen bereds raöjUghet att sararåda med patienten och lämna dennede upplysningar som föreskrivs i tiUsynslagen. I andra och tredje styckena avförevarande paragraf har tagits in föreskrifter sora raotsvarar de i HSL.Syftet raed föreskriftema i denna lag är också detsararaa som i HSL. Ett parföreskrifter i HSL bar dock inte fått någon motsvarighet i denna lag. I HSLföreskrivs att om upplysnuigama om patientens hälsotillstånd inte kan lämnastill patienten skall de i stället lämnas till en nära anhörig till honom ochatt upplysningarna inte får lämnas till patienten eller någon anhörig i den måndet finns hinder för detta i sekretesslagen (1980:100). De situationer som häravses är bl.a. när någon 1984/85:79 61 harråkat ut för en akut sjukdora eUer ett aUvarligt olycksfall eller då patientenannars är förhindrad att ta emot informationen samt när upplysningar ompatientens hälsotillstånd inte kan lämnas tUl patienten med hänsyn tilländaraålet raed vården eller behandlingen eller när upplysningen ora patientenshälsotiUstånd inte kan lämnas till en nära anhörig eftersom patienten ellernågon honom närstående kan lida men. Dessa situationer förekommer normalt inteinom tandvården. Av denna anledning har motsvarande föreskrifter inte tagits ini denna lag. 4§ Innan en behandlingsperiod påbörjas skall tandläkaren eller den som annarsutför tandvården lämna patienten upplysning om den ungefärliga kostnaden förden valda behandlingen. Om förutsättningarna för behandlingsförslaget ellerkostnadsberäkningen ändras skall patienten upplysasom detta och om anledningen till ändringen. Paragrafen saknar motsvarighet i folktandvårdslagenoch i utredningens lagförslag. I 3 § tandvårdstaxan (1973:638) finns enbestämraelse med i huvudsak samma innebörd. Inom tandvården svarar patienten själv normalt fören betydande del av eller för hela tandvårdskostnaden. tandvården skerinora tandvårdsförsäkringens rara betalar patienten genora patientavgift i deflesta fall av den totala kostnaden . och 25procent av kostnaden över detta belopp. 1 de enstaka fall då tandvården skerhos en privat verksam tandläkare utanför tandvårdsförsäkringen svarar patientensjälvklart för hela kostnaden. Tandvård kan således medföra stora kostnader förpatienten. I 3 § tandvårstaxan (1973:638) finns en föreskrift med skyldighetför tandläkaren att lämna patienten upplysningar om kostnaderna för behandlingoch efterkontroll. Skyldigheten att upplysa patienten ora kostnaderna raedtandvården har bedörats sora så väsentlig att en föreskrift härom tagits in idenna paragraf. Föreskriften i den nya lagen avser, till skillnad motföreskriften i tandvårdstaxan, all tandvård. I paragrafen utpekas tandläkaren som den som skallupplysa patienten om kostnaden för behandlingen. Det förekomraer docksituationer där även annan än tandläkaren bör svara för denna uppgift. Vissaarbetsuppgifter inom tandvården utförs numera av andra än tandläkare.Tandhygienister utövar inte sällan sin verksamhet i tämligen självständigaformer. Att i dessa fall ålägga den tandläkare som tandhygienisten biträderskyldighet att lämna upplysningar om de åtgärder som tandhygienisten utförskulle vara opraktiskt och i många fall olämpligt. Skyldigheten att lämna deupplysningar sora avses i förevarande paragraf bör därför åUgga den som utförbehandlingen i det särskilda fallet. Med uttrycket "den som annars utförtandvården" avses således främst tandhygienister. Med en behandlingsperiod avses tiden från inledandeingrepp eller åtgärder, inberäknat nödvändiga förebyggande åtgärder, till ochmed de 1984/85:79 62 avslutandeingrepp eller åtgärder som behövs för att vid det tillfäUel återställapatientens bett i ett funktionellt och estetiskt godtagbart skick. Föreskriften i 3 § om att patienten skall upplysasom de behandlingsmetoder som står till buds jämförd med förevarande föreskriftinnebär att patienten skall ges sådana upplysningar om kostnaderna för de olikabehandlingsalternativen, att han eller hon kan bilda sig en uppfattning om dekostnadsmässiga konsekvenserna av dessa. Etl krav på att kostadsuppgifternaskall vara exakta kan inte ställas upp. Detta har uttryckts på det sättet attupplysningen skall avse den ungefärliga kostnaden för den valda behandlingen,vilket innebär att några större avvikelser inte får förekomma mellan denslutliga kostnaden och den tidigare lämnade kostnadsupgiften. Om den tänktabehandlingen inte kan genomföras och ersätts av någon annan eller måste ändrasi något avseende skall patienten upplysas om detta och hur kostnadernapåverkas. Patienten skall också underrättas om förutsättningarna för kostnadsberäkningenändras genom t.ex. ändringar i taxan för tandvården. 5§ Varje landstingskommun skall erbjuda en god tandvård åt dem som är bosattainom landstingskommunen. Även i övrigt skall landstingskommunen verka för engod tandhälsa hos befolkningen. Tandvård som landstingskommunen själv bedriverbenämns i denna lag folktandvård. Vad som i denna lag sägs om landstingskommunergäller också kommuner som inte ingår i en landstingskommun. Föreskrifter omförvaltningsutskottet skall därvid avse kommunstyrelsen. Paragrafen saknar motsvarighet ifolktandvårdslagen. Första stycket första meningen motsvarar 1 § första stycketförsta meningen utredningens lagförslag. Andra stycket första meningenmotsvarar 1 § tredje stycket utredningens lagförslag. I 3 § HSL finnsföreskrifter som svarar mot föreskrifterna i paragrafens första stycke förstamening och andra stycke. Föreskriften i första stycket tredje meningen saknarmotsvarighet i HSL. I paragrafen ges föreskrifter omlandstingskommunernas åligganden och ansvar för tandvården. I första stycketslås inledningsvis fast en skyldighet för alt erbjuda befolkningenen god tandvård. skyldighet begränsas till alt omfatta endast demsom är bosatta inom landstingskommunen. Av föreskriften i 6 § framgårlandstingets skyldighet att erbjuda tandvård ål dem som tillfälligt vistas ilandstingskommunen. Med bosättning avses här detsamma som ifolkbokföringsförordningen (1967:198). Enligt folktandvårdslagen har ettbegränsat vårdansvar för tandvården beträffande dem som är bosatta inomlandstingskommunen. 1984/85:79 63 Vårdansvaretinnebär en skyldighet att avgiftsfritt erbjuda barn och ungdomar regelbunden och fullständig behandling, akut tandvård inberäknad. För devuxna skall svara för specialisttandvård och för övrig tandvård ilämplig omfattning. Ansvarets omfattning i dessa delar framgår av 2 §§folktandvårdslagen. Härtill kommer föredragande departementschefens uttalandei propositionen med förslag om allmän tandvårdsförsäkring, m.m. att landstingenockså bör erbjuda tandvård på sina vårdinstitutioner för långtidssjuka oehhandikappade (prop. 1973:45 s. 60, SfU 20, rskr 212). Uttalandet har avlandstingen uppfattats som en skyldighet att erbjuda även sådan tandvård. Genom föreskriften i detta stycke får landstingetett vidgat ansvar för att de som är bosatta i landstingskomraunen erbjudstandvård. I HSL finns en raotsvarande skyldighet för när det gällerövrig hälso- och sjukvård. En betydelsefull skillnad föreligger dock. Itandvårdslagen har det bedömts nödvändigt att särskilt ange omfattningen av dentandvård som självt skall svara för. Sådana föreskrifter har tagitsin i 7 §. Motsvarande föreskrifter saknas i HSL. Anledningen till dennaskillnad framgår av den allmänna motiveringen. vårdansvar innebär en skyldighet atttillförsäkra alla kommuninnevånare en god tandvård. Vad som avses med en godtandvård framgår av 3 §. Tandvård som är skyldigt att självtbedriva benämns i denna lag folktandvård. Folktandvårdens uppgifter framgår avföreskrifterna i 7 §. Något absolut krav på att all folktandvård skall bedrivasi egen regi ställs inte upp. Liksom bör hamöjlighet att ingå avtal med en privat verksam tandläkare om att denne skallutföra viss tandvård som folktandvården skall svara för. Föreskrifterna orafolktandvården i 7 § förutsätter dock att tandvården normalt bedrivs ilandstingets egen regi. Utöver den tandvård som folktandvården skall svara förfinns det i landstingskommunen behov av ytterligare tandvård för att kravet påen god tandvård åt hela befolkningen skall kunna uppfyllas. För denna tandvårdsvarar de privat verksamma tandläkarna. ansvar för tandvårdeninnefattar en skyldighet att verka för att det i landstingskommunen finnstandvårdsresurser med en ändamålsenlig geografisk fördelning. Föreskrifterna om ansvar förtandvården utgör inte något hinder för andra vårdgivare atl bedriva tandvård.Inom hälso- och sjukvården i övrigt finns det sådana vårdgivare av många olikaslag. Inom tandvården däremot finns det i princip endast de privat verksammatandläkarna. Dessa är således oförhindrade att fritt utöva sitt yrke. De måstedock iaktta föreskrifterna med krav på tandvården i 3 §. Om tandläkaren äransluten lill tandvårdsförsäkringen - vilkel i del närmaste samlliga privaiverksamma tandläkare f.n. är - är han eller hon skyldig atl följa de villkorsom gäller för anslutningen. Landstingetsansvar för tandvården innebär, att om det inom landstings- 1984/85:79 64 områdetuppkoraraer ett behov av tandvård, är skyldigt att svara för attbehovet tillgodoses. Om t.ex. en privat verksam tandläkare lägger ned sinverksarahet eller förändrar den och befolkningen till följd därav inte får sinefterfrågan på tandvård tillgodosedd, är skyldigt att erbjuda denytterligare vård sora kan behövas. , Malraö och Gotlandskorarauner är huvudmän för tandvården inom sina respektive områden. Därför hari detta stycke tagits in en föreskrift om att vad som i lagen sägs omlandstingskomrauner skall gäUa också korarauner sora inte ingår i enlandslingskoraraun och en föreskrift ora att lagens föreskrifter oraförvaltningsutskottet för dessa koramuner skall avse koramunstyrelsen. 6 §Om någon som vhlas i landstingskommunen utan all vara bosalt där behöver omedelbar tandvård, skall landstingskommunen erbjuda sådan landvård. Paragrafen, som saknar motsvarighet ifolktandvårdslagen, motsvarar 1 § andra stycket av utredningens lagförslag. IHSL finns en motsvarande föreskrift i 4 §. Av 5 och 7 §§ framgår att folktandvårdensvårdskyldighet omfattar endast dera som är bosatta inom landstingsorarådet.Denna begränsning är eraeUertid inte raöjlig att upprätthålla när det gällerett hastigt uppkommet behov av tandvård. Det är självklart att den som har ett akut behov avtandvård skall tas om hand på en närbelägen tandläkarmottagning där adekvattandvård kan ges oavsett var han är kyrkobokförd. Avgörande förvårdskyldigheten i dessa fall måste alltid vara den faktiska vistelseorten.Paragrafen innehåller därför en föreskrift om att är skyldigt atterbjuda också dem som inte är bosatta inom landstingskomraunen oraedelbartandvård. Skyldigheten orafattar såväl den som är medlera i en annanlandstingskommun som den som saknar sådant medlemskap, t.ex. en utlänning påtUlfälUgt besök i landstingskoraraunen. Någon närraare precisering av gränsernaför vad sora skall anses sora "oraedelbar tandvård" kan inte ges här.Detta får prövas från fall till fall. Tandläkaren får avgöra ora en vårdsökandebehöver omedelbar tandvård eller ora vården kan anstå till dess den vårdsökandekommer tUl sitt eget län eller dit där han annars har att söka vård. Skyldighetenatt erbjuda tandvård avser dock endast den akuta vård och behandling sombehövs. Det bör också understrykas, att skyldigheten för atterbjuda omedelbar tandvård avser endast skyldighet att svara för att lokaler,personal och utrustning finns att tillgå- genom folktandvården eller en privatverksam tandläkare - men inte att tillhandahålla vården kostnadsfritt ellertill ett särskilt lågt pris. 7 §Folktandvården skaU svara för 1. regelbunden och fullständig tandvård för barnoch ungdomar lill och med det år då de fyller . Prop.1984/85:79 65 2. specialisttandvård för vuxna, 3. övrig landvård för vuxna i den omfattning somlandstingskommunen bedömer lämplig. Tandvård som avses i första stycket punkt 1 skallvara avgiftsfri för patienten. Föreskrifterna i första stycket punkt 1 och andrastycket svarar mot 2 § folktandvårdslagen. Föreskrifterna i punkt 2 raotsvarar3 § folktandvårdslagen. Punkten 3 raotsvarar 4 § folktandvårdslagen. I denna paragraf ges föreskrifter ora den tandvårdsom är skyldigt att självt svara för (folktandvård). Inledningsvisskall läggas fast att skyldigheten för att självt svara för vårdeninte nödvändigtvis måste innebära att vården bedrivs i egna lokaler och avlandstingsanställd personal etc. Om skulle finna det meständamålsenligt att i ett visst fall genom överenskoraraelse raed t.ex. enprivat verksam tandläkare uppdra åt denne att svara för den faktiska vårdenmöter inte detta något formellt hinder. Det förutsätts dock att ihuvudsak självt svarar för den faktiska tandvården.