prop · G80384 · 1984-12-31 00:00:00 — Brattokvoten utgörsav ett instituts förvärv av prioriterade tillgångar i förhållande tillnettoökningen av dess tillgångar. Om institutet behåller dessa placeringareller ej påverkar inte kvoten. Delta är enda skillnaden i förhållande lillnettokvoten som tidigare tillämpades och som innebar ett krav på innehav avobligationer. Så som den allmänna placeringsplikten utformats ilagen om kreditpoliiiska medel innebär den krav på att en viss andel avinstitutets tillgångar skall bestå av prioriterade placeringar, nettokvot.Metoden med bmttokvot som tillämpar genora sina senasteföreskrifter om allmän placeringsplikl innebär endast skyldighet att förvärvaobligationer motsvarande en viss kvot, medan det slår institutet fritt att närsom helst avyttra dessa placeringar. Tillämpning av nettokvot innebär alltsåelt längre gående krav på instituten än vad bruttokvoten utgör. Riksbankenslillämpning av brultokvot kan mot denna bakgrund inle anses strida mot bestämmelsernaom allmän placeringsplikl i lagen om kreditpolitiska medel. I förarbetena sägs alt tillämpningen skall ske inomramen för målen att tillgodose behovet av långfristig kredit åt staten eller förbostadsbyggandet. kan lillämpningen av bmttokvot bli mycketbetydelsefull och skapa förutsältningar för en väl fungerande handel påandrahandsmarknaden för obligationer. Det kan i sin lur så småningora kommaatt underlätta statens upplåning i långfristiga former. Det återstår så att behandla frågan om vilka nivåerde olika kvoterna skall kunna sättas till. Vid införandel av lagen omkreditpolitiska medel konstaterades att kvoten enligl placeringskvotslagen intefick sällas högre än . Det ansågs inte nödvändigt att i den nya lagen sättanågot tak för andelens storlek. Någon ändring i praktiken var dock inte avsedd.Del framhölls att när man har två metoder för kvotberäkningen att välja mellan- marginella kvoter och totalkvoter - är det svårt att i förväg ange enmaximiregel för de båda systemen. I här återgivna uttalande torde i första handavses kvoter utformade sora neltokvoter. Som konstaterar i sinframställning är en bmttokvot av en given storiek ett lindrigare placeringskravän en nettokvot av samma siffermässiga storlek. Vid bruttokvot måste därför enhögre procentsiffra användas för att en oförändrad volym nyemitteradeobligationer skall kunna säljas. Det är mol denna bakgrund vill hamöjlighet att sätta kvoten till . Höjden på placeringskvoten måste naturligtvisanpassas efter de syften placeringsplikten skall uppfylla, nämligen atttillgodose bl. a. statens behov av långfristig upplåning.Hänsyn måsteemellertid också tas till vilka sidoeffekter som uppkommer t.ex. vad gällerkonkurrensneutraliteten. Uppkommer behov av alt sätta en mycket hög kvot kandet i stället visa sig lämpligare att välja totalkvot. har i sinskrivelse påpekat att bruttokvoter kan bli nödvändiga. Enligt minmening bör en marginalkvot utformad som brultokvot emellertid inte sältas högreän och en totalkvot inte sättas högre än . 1984/85:84 13 Syftet med ell förordnande ora allraänplaceringsplikt är som framgått atl tillgodose behovet av långfristig kredit åtstaten särat för bostadsbyggandet och jordbruket. Häri ligger att dessa s. k.prioriterade sektorer skall kunna eraittera obligationer i sådan omfattning attbehovet av kredil kan tillgodoses. Förvärv från emittent har till helt nyligenockså varit det norraala sättet för de placeringspliktiga instituten attanskaffa obligationer. Del har därför, varken i den tidigareplaceringskvotslagen eller i den kreditpolitiska lagen, funnits anledning attföreskriva detta tillvägagångssätt. Det är först nu då förutsättningar för enfungerande andrahandsraark-nad skapats sora enskilda bolag kunnat i formellraening fullgöra sin placeringsplikt utan förvärv från emittent och därmedutan att lämna något nytt bidrag till den långfristiga finanseringen. Jag anseratt det är så självklart att vid behov kan, raed tillärapning av 21§, uttryckligen föreskriva alt förvärven skall ske från eraittent, att någonbestämmelse härom i lagen inle erfordras. 1 flera remissyttranden har vidare ifrågasatts orariksbanken har rätt att utnyttja placeringsplikten dels för att hålla nerestatens räntekostnader, dels för att hålla skilda räntenivåer på statensupplåning. Jag vill här först konstatera alt lagen ora kreditpolitiska medeltill skillnad från dess föregångare placeringskvotslagen enbart anger ramarnaoch riktlinjerna för de kreditpolitiska raedlen raedan det överlåtits åtriksbanken att ange de närraare föreskrifterna för tillärapningen av lagen ochdärvid ange de prioriterade placeringama. Som jag nämnt är det klart attriksbanken kan föreskriva atl de långfristiga obligationer som eraitteras skallförvärvas av instituten. Sora långa obligationer har tradilionellt räknatssådana sora vid emissionstillfället hafl en löptid . Somkorta obligationer har räknats sådana med en löptid upp till 7 år.Den exakta gränsdragningen mellan kort och lång marknad kan emellertidförändras över tiden. När det gäller den fråga som flera remissinstanserrest om avkastningen på statens obligationer villjag framhålla följande. Dekorta obligationerna bör enligt min raening eraitteras tiU raark nåds villkorutan stöd av den kreditpoliiiska lagstiftningen. Någon räntediskrirainering kansåledes inte uppkoraraa för dessa obligationer. Avkastningen på långaobligationer skiljer sig i allraänhet från avkastningen på korta obligationer.Hur stora skillnaderna är vid olika tillfällen beror bl. a. påränteförväntningarna. Det är därför inte raöjligt att utifrån räntedifferensenraellan prioriterade långa obligationer och raer kortfristiga statspapper draslutsatsen att det sker en räntediskriminering. Inte heller ulgör skiUnadenmellan avkastningen på prioriterade obligationer på primärmarknaden och avkastningenpå motsvarande obligationer på andrahandsmarknaden eller på industriobligationernågot tecken på räntediskriminering. Den räntesältning som sker påandrahandsmarknaden för långfristiga obligationer ger nämligen inte någon godbild av vad jämviktsläget skulle vara för den långa ränlan vid en n Riksdagen1984/85. 1 saml Nr 84 Prop.1984/85:84 14 fungerande lång obligationsmarknad utan regleringar. Delligger dock i sakens nalur atl den långa räntan på prioriterade placeringar syslem med placeringsplikl tenderar atl hällas nere. Jag vill understrykaalt den realränia som f. n. erhålls på prioriterade placeringar irols delligger väsentligt högre än . Mitt förslag: En ändring görs i 14 S lagen omkredilpolitiska medel sä all utiåningsreglering kan tillämpas också päförsäkringsinslilul uiom AP-fonden. Skälen för mitt förslag: När ullåningsregleringen infördesgenom lagen om kreditpolitiska medel avsåg den till en början endastbankinsliiulen. Del föredragande sialsrådei fann inle tillräckliga skälföreligga all läla ell förordnande om utiåningsreglering omfatia även andrakrediiinsiiiui. Som skäl för alt undanta försäkringsbolagen och AP-fondenantördes all dessa inte på samma sätt som bankinsliiulen kan initiera ensjälvständig kredit-expansion. Del är angelägel att kangenomföra en effekiiv kreditpolilik. I det läge som råder med ständigaförändringar pä kredilmarknaden föratsätter detta att har tillgänglill de medel som är mesi lämpliga vid olika marknadsförhållanden. Inie minstgenom den andrahandsmarknad i obligationer som häller pä all utvecklas kanbetydande belopp frigöras hos försäkringsinsiilulen. Härigenom får försäkringsbolagenmöjlighet alt sälja obligationer på marknaden och i slällel e.\pandera sinövriga utlåning. Jag utgår ifrån alt försäkringsbolagen inte kommer altutnyttja denna möjlighet att starta en omfattande kreditexpansion. För alllikväl ge handlingsberedskap all vid behov möta tendenser till ensådan kreditexpansion bör enligt min mening dock fä möjlighet atttillämpa utiåningsreglering för försäkringsföretag. Regleringen bör emellertidtillämpas på företagen.först då det uppkommer risk för alt denutlåningsreglering som tillämpas på banker och finansbolag urholkas och enutveckling kan förutses som slår i strid med slalsmakiernas strävanden eftersamhällsekonomisk balans. Det är dessa strävanden, så som de vid olika tiderkommer till uttryck, som får vara styrande för tillämpning av ettförordnande om utlåningsreglering. Skulle behov finnas av att på längre siktpåverka försäkringsföretagens uilåningsmöjligheier är detta något som kan lasupp av kredilmarknadskommittén (Fi 1983:06) och försäkringsverksamhelskommiitén(E 1979:01). Mol denna bakgrund föreslår jag en ändring av 14 § lagen omkredilpolitiska medel så att försäkringsföretag med svensk koncession kanomfattas av utlåningsregleringen. Prop.1984/85:84 15 2.4Lagen om inbetalning på likviditetskonto Mittförslag: Genom en ändring i 6 § lagen (1984:501) om inbetalning pålikviditetskonlo ges möjlighet att, om särskilda skäl föreligger,helt eller delvis efterge sådan avgift som en arbetsgivare skall eriägga om haninle gör inbetalningar på likviditetskonto i rätt lid. Skälenför mitt förslag: Jag vill i delta sammanhang också ta upp en fråga som rörlagen (1984:501) oni inbetalning på likviditetskonto. beslöt undervåren 1984 ora vissa åtgärder för att dämpa pris- och kostnadsutvecklingen(prop. 1983/84:200, FiU 45, rskr 421, SFS 1984:501- 503). Bland åtgärdernaingick likviditetsindragning från företag och kommuner samt en särskildlikviditetsindragning från skogsindustrin. Enligt lagen om inbelalning pålikviditetskonlo skall i lagen angivna arbetsgivare betala in vissa belopp påkonto i och senast den 31 januari 1985.Enligt lagen (1984:502) om exportdepositioner för skogsprodukter skall visstbelopp erläggas till tullrayn-digheten, sora i sin tur skall sättain beloppet på konto i . Om betalning inle sker i rält tid gäller, enligtbåda de här nämnda lagarna, atl ränta utgår för varje påbörjadkalendermånad som dröjsmålet varar. Sådan ränla som här avses fastställs avriksbanken i fråga om inbetalning på likviditetskonto och avgeneraUullstyrelsen i fråga om exportdeposilioner för skogsprodukter. Generaltullstyrelsenfår medge befrielse, helt eller delvis, från skyldighet att erlägga ränta, närsärskilda skäl föreligger (14 § andra stycket lagen om exportdepositioner förskogsprodukter). Någon motsvarande möjlighet finns inte beträffande inbetalningpå likviditelskonto. Erfarenheter av lillämpningen av lagen ominbelalning på likviditetskonto har visat att det kan vara motiverat att geriksbanken möjlighet att i enslaka fall, när särskilda skäl föreligger, helteller delvis medge befrielse från skyldighet atl eriägga sådan ränta som häravses. Jag föreslår därför att en bestämmelse motsvarande 14 § andra siycket ilagen ora exportdeposilioner för skogprodukter tas in som ett nytt tredjestycke i 6 § lagen om inbetalning på likviditetskonlo. bör en justering göras i 7 § medanledning av att en hänvisning i paragrafen felaktigt kommit att avse 6 § istället för rätteligen 5 §. De föreslagna lagändringarna får anses vara av såenkel beskaffenhet att lagrådsgranskning inte är påkallad. 1984/85:84 16 Med hänvisning till vad jag nu har anförthemsläller jag all regeringen föreslår att antaga inomfinansdepartementet upprättade förslag till 1. lag om ändring i lagen(1974:922) om kredilpolitiska medel, 2. lagom ändring i lagen(1984:501) om inbetalning på likviditetskonlo. Regeringen ansluter sig till föredragandensöverväganden och beslutar att genom proposition föreslå alt anta deförslag som föredraganden lagt fram. 1984/85:84 '7 Ändringav bestämmelserna om placeringsplikt Allmän placeringsplikt skall enligt lagen(1974:922) om kreditpolitiska medel tillämpas för att tillgodose statens,bostadsbyggandets och jordbrukets behov av långfristiga krediter. Dettaframgår av lagens 19 § och av förarbetena till denna. äger utformatillämpningsföreskrifterna (21§). Allmän placeringsplikt har tillämpats sedan 1980för försäkringsbolagen. träffades överenskommelser med dessa omplaceringsinriktningen. lillämpas allmänplaceringsplikt även för allmänna pensionsfonden, med vilken tidigareöverenskommelser träffats. Överenskommelserna och senare den allmännaplaceringsplikten för försäkringsbolagen fungerade länge väl. Efter hand uppkomemellertid problem, som vittnade om att ändringar i tillämpningsföreskrifternavar erforderliga. Genom transaktioner med främst banker kunde försäkringsbolagreducera sin raedverkan i den finansiering som placeringsplikten avsåg attfrämja. Transaktionerna bestod till en början i förvärv från banker avprioriterade obligationer inför redovisningen vid årsskiftena och därefterålerförsäljning igen så snart var passerat. Ursprungligenpraktiserades denna s. k. swapmetod endast av ett enda försäkringsbolag. Andrahotade att följa efter ora inte åtgärder vidtogs som hindrar "swap-ning ursystemet". Även då likviditetskrav tillämpades för bankernavar det möjligt att 'Triköpa" sig från placeringsplikten på ovannämndasätt för etl enstaka försäkringsbolag. Likviditetskraven, vars över- ochunderskott beräknades som genomsniii av värdena vid tolv månadsskiften,hindrade inle bankerna från att vid ett enda månadsskifte (december)avvara obligationerna till försäkringsbolag så länge det var fråga om mindre belopp.Om många försäkringsbolag praktiserat swapningsmetoden med stora belopp, hadebankerna drivits till förvärv från emittent. När likviditetskraven avskaffats för bankerna,kunde alla försäkringsbolag fylla placeringskvoterna genom förvärv frånbankerna. Någon tendens till ett sådant beteende förekom inte förrän påsenvåren 1984. förekom t.o.m. överteckningar på prioriteradeobligationslån. Förväntningar om fallande lång ränta bidrog härtill. inträdde en förändring. Från och med dåkunde bostadsinstiluten inte sälja några prioriterade obligationer. Ej hellerAllmänna hypoteksbanken kunde göra detta. Försäkringsinstitulens förvärv avbostads-och jordbruksobligationer från emittent upphörde, och på statensprioriterade lån tecknades endast . 1984/85:84 18 placeringskvotengenom förvärv från bankerna och ej från emittent hade fått spridning bland enstörre grapp av försäkringsinstitut. Åtgärder var nödvändiga. Genom beslut den 20september införde fullmäktige i brattokvoter med krav påförvärv från emittent för sju större försäkringsbolag och för allmännapensionsfonden. För övriga institut gällde även fortsättningsvis nettokvoter.Syftet med den allmänna placeringsplikten säkrades därmed. Nellokvolsysteraet skulle ha kunnat behållas ävenför de sju större försäkringsbolagen. Det hade endast krävts att riksbankenändrat underlaget för kvotberäkningen så att förvärven av prioriteradeobligationer för fyllande av kvoten måst ske från emittent. valde likväl ett brattokvotsystem. Dettaskedde för atl förbättra föratsattningarna för framväxten av en fungerandemarknad i statsobligationer. Bmltokvoten skiljer sig från en nettokvot däri attden avyttring av obligationer, som försäkringsinstitut företar, inte behöverföljas av raotsvarande förvärv. De obligationer försäkringsinstiluten förvärvarkan omgående säljas vidare. En aktiv obligationshandel kan åstadkommas, ochendast vid förekomslen av en sådan vågar nya kategorier av placerare utanförfinanssektorn välja obligationer som placeringsobjekt. De nya placerarna måstekunna veta att en förvärvad obligation kan säljas på andrahandsmarknaden.Endast då vågar de sig på att binda upp likviditet i obligationer. Bmltokvoten är definierad som elt instituts förvärvav prioriterade tillgångar från emittent i förhållande till netloökningen avdess tillgångar. Kvoten innebär således att kravet enbart gialler förvärven.Den ställer inte något krav på alt institutet skall behålla obligationerna. Ennetlokvot däremot ställer krav på ett instituts innehav av obligationer. En bruttokvot av given storlek utgör ett lindrigareplaceringskrav än en nettokvot av samma siffermässiga storlek. Vid bmttokvotkan som framhållits ovan det institut, för vilket kvoten föreskrivits, säljaprioriterade tillgångar till andra placerare utan att behöva göra mostsvarandenyförvärv. När emittent inlöser förfallande prioriterade tillgångar ärsituationen densamraa; placeraren behöver inte göra raotsvarande nyförvärv. septeraber-december 1984 förfaller tillinlösen endast mindre belopp av prioriterade obligationer. Bruttokraven förberörda placerar-gmpper kunde därför sättas till tidigare tillämpat tal förnettokvoten, , utan att syftet med kraven försvann. Den kraftiga ökningen av statens budgetunderskott islutet av och följdes av växande statligupplåning bl.a. på svensk obligationsmarknad. En stor del av då upptagna lånförfaller till betalning inom de närraaste åren. Även äldre lån förfaller tillinlösen , ehum tUl raindre belopp. Ävbostadsinstitutionens och AUraänna hypoteksbankens utestående obligationslånförfaller endast små belopp. Prop.1984/85:84 19 Den tidigare använda tekniken mednettokvoter förenade med krav på förvärv från emittent skulle ha tagit hand omde problem som uppstår med atl en stor volym av obligationslån förfaller tillinlösen . Den skulle också ha tagit hand om de problem somuppstått genom försäkringsbolagens sviktande långfristigakreditgivning till stålen, bostadssektorn och jordbruket. Neltokvottalet skulleinle behöva höjas. En återgång lill nettokvoter bör dock icke ske; det skulleinnebära alltför tvära kasi i politiken för försäkringsbolagen och allmännapensionsfonden och dessutom utgöra ett hinder för uppkomsten av ovan beskrivnamarknad i obligationer. Bruttokvoterna bör därför bestå vid forlsalllillämpning av placeringsplikten. För all uppnå sammaförsäljningsvolym av prioriterade obligationer som tidigare krävs dock enbetydligt högre bruttokvot än lidigare tillämpad nettokvot. Den paragraf iden kreditpolitiska lagstiftningen - 20 §,lagen (1974; 922) om kreditpolitiska medel - som behandlar andelen prioriteradeplaceringar innehåller inte någon gräns för kvotens storlek. Ispecialmotiveringen (prop. 1974; 168, s. 198) sägs emellertid följande. "Enligt placeringskvotslagen () gäller alt det procenttal vartillkvoten skall uppgå, inte får sättas högre än till åttio. Det har inte ansettsnödvändigt att i den nya lagen sätta något tak för andelens storlek. Någonändring i praktiken är dock inte avsedd." I detta uttalande åsyftas en nettokvot, alltsåförhållandet mellan ökningen av ett instituts innehav av prioriteradetillgångar och ökningen av dess totala tillgångar, och inte en bruttokvot.Genom att i brattokvoten försäljningen inte ingår i täljaren behöver, somunderstmkits ovan, en högre procentsiffra användas för att en oförändrad volymnyemitterade obligationer skall kunna säljas. En ändring av 20 § lagen omkredilpolitiska medel, som möjliggör att bruttokvoter kan sättas måstedärför göras. Syftet med att kunna sätta en högre kvot än de som angessåsom praktiskt lärapligt tak i nyssnämnda specialmotivering är inte altutvidga placeringsplikten. Syftet är att förhindra att den allmänna placeringspliktenpå ett icke avsett sätt försvagas till sina verkningar. Vid tillämpningen av den allmännaplaceringsplikten måste inför varje period bedömas vilken nivå bruttokvoten börha. Vid stort statligt budgetunderskott och slora volymer av förfallande lånkan kvoten behöva bli myckel hög - - i andra siluaiioner betydligtlägre. Det blir också nödvändigt att differentiera mellan stora och småförsäkringsbolag; större bolag hör ha en högre kvot än små. De stora har ellinnehav av obligationer från ett storl sortiment av lån och får därför medstörre sannolikhet kassatillskott vid fortgående inlösen. Små bolag har förvärvatobligationer av färre lån och drar på ett mindre jämnt sätt nytta av inlösen.Stora bolag har dessutom bällre förutsättningar alt göra affärer på andrahandsmarknadenoch på så säli anpassa sill innehav av prioriterade tillgångar så atl del bästmöter bolagels behov. 1984/85:84 20 Med hänvisning till ovanstående hemställerfullmäktige att regeringen föreslår att 20 § lagen (1974:922) omkredilpolitiska medel ändras så att den får följande lydelse: Medallmän placeringsplikt avses, 1 att ökningen (beräkningsperiod) av bankinslituts eller försäkringsinstilutsprioriterade placeringar skall utgöra en viss andel av ökningen av institutetstotala placeringar (nettokvot), 2 att bankinslituts ellerförsäkringsinstituts förvärv från eraittent av prioriterade placeringsobjektunder (beräkningsperiod) skall utgöra en viss andel avökningen av institutets totala placeringar (brattokvot), eller 3 atl ökningen av bankinslitutsprioriterade placeringar (beräkningsperiod) skallutgöra en viss andel av institutels totala placeringar (ökningskvot). Bruttokvotfår sättas högre än . PåFullraäktiges vägnar: G.E. Reservationoch särskUt yllrande: se fullmäktiges protokoll , § 2 Efter diskussion beslöt fullmäktige att tillregeringen avlåta skrivelse av den lydelse som framgår av registraturet. KarlBoo avgav följande särskilda yllrande. Allmän placeringsplikt tillämpas för att tillgodosestatens, bostadsbyggandets och jordbrukets behov av långfristiga krediter.Detta framstår som särskilt nödvändigt i ett läge då finanspolitiken inteinriktas på att i ett gynnsamt ekonomiskt läge radikalt nedbringastatsbudgetens underskott och därmed minska statens upplåningsbehov. Förändringarna som föreslås får dock inteinnebära en hårdare placeringsplikl för försäkringsbolagen än lidigare gälltdels genom frivilliga överenskommelser och dels senare genora lagtillämpning. Enligt min uppfattning är det angeläget attfinanspolitiken läggs om så att en liberalisering och därmed friarekreditmarknad kan åstadkomraas. Prop.1984/85:84 21 och sig mot beslutet och anförde följande. Den 20 septeraber införde efterregeringens bemyndigande en plikt för försäkringsbolagen att placera en högandel av sina tillgångsökningar i nyemitterade stats- och bostadsobligationertUl en lägre ränta än marknaden i övrigt erbjuder. Den stora skillnadenmellan den prioriterade "subventionsräntan" och marknadsräntan kankosta landets försäkringstagare och pensionärer railjardbdopp. Mol delta beslut reserverade sig de moderataföreträdarna i riksbanksfullmäktige. visar det sig altfullmäktiges raajoritet anser att denna reglering måste ändras och byggas ut.Den ena regleringen föder den andra. Det är dessutom oefterrättligt atl despelregler, sora skall gälla på dessa viktiga raarknader, ändras på grund avtekniska ofullkomligheter i de olika regleringar som införs. Meddet system, som avses införas, skall placeringsplikten kunna avsevärt höjasoch även kunna överstiga för att fraratvinga att . förfallnaobligationer, dvs. sådana sora inlöses, skall på samma sätt ny placeras tillsubventionsräntor. På grand av att olika försäkringsbolag har olikalöptidsstrukturer på sina obligationsstockar, måste det bli svårt att sältagenerella placeringskvoier, som inte slår blint och fel. Vidare ärlöptidsstmkturen på statens totala obligationsstock sådan, att det mycket välkan komma att krävas upprepade ändringar i placeringskvoterna. Härtill kommer att med den föreslagna lagändringennågon övre spärr på placeringsplikten, av den typ sora nu finns, ej skulleföreligga. Regleringarna har också en lång rad andra negativa snedvridandeverkningar. Så t. ex. försämras konkurrensmöjligheten försakförsäkringsverksaraheten i i förhållande till omvärlden genom dessadyra placeringsplikter. Dessa olika märkvärdigheter är förenade med storanackdelar. Regleringarna måste avskaffas genom att budgetunderskottetfinansieras till marknadsräntor. Det skall inte täckas till en del genom ensmygbeskattning av försäkringstagare och nuvarande och blivande pensionärer.Budgetunderskottets kostnader bör klart framgå för att stimulera besparingar,som kan minska detta underskott. Ävdessa skäl reserverar vi oss mot fullmäktigemajoritetens beslut. 1984/85:84 22 Sammanställningav remissyttranden över fullmäktiges i framställning den 11 oktober1984 om ändring av bestämmelserna om placeringsplikt'