prop · G803178 · 1984-12-31 00:00:00 — Den avgränsningav expertmedverkan som jag gjort i det föregående medför emellertid som jag serdet att sädan medverkan kommer atl bli aktuell i ett relativt begränsat antal mäl,någol eller högst några hundratal , lät vara att varje mäl kan vara avförhållandevis omfattande art. 1984/85:178 23 Det är därför enligt min bedömning osäkert om delverkligen finns utrymme för att heltidssysselsatla experter. Härtill kommer attett system med fast anställda experter rymmer andra problem av praktisk natur, inleminst när det gäller möjlighelerna atl rekrytera tillräckligt kvalificeradpersonal, möjligheterna för de fast anställda experterna alt vidmakthålla sinakunskaper från del praktiska yrkeslivet och möjligheterna att skapa en jämnsysselsättning för dem. Mot denna bakgrund är jag inle beredd atl nu - innanman vunnit erfarenheter av expertmedverkan i eko-målen -förorda en ordning medfast anställda ekonomiska experter. a. för att åsladkomma konlinuilel i tjänstgöringen bördet emellertid inte överlämnas ål domstolarna att frill välja ekonomiskaexperter. 1 stället bör - som både kommissionen och utredningen varit inne på -domstolarna välja bland personer som i förväg befunnits lämpliga atttjänstgöra som experter och förklarat sig villiga atl åta sig uppdrag samtdessutom är insatta i reglerna för expertmedverkan. Befogenheten atl förordnasådan expertpersonal bör t. v. åvila regeringen. Frågan om en möjlighet förregeringen atl delegera denna befogenhet bör las upp i ett större sammanhang,t. ex. i samband med en mer allmän reform i fråga om expertmedverkan i deallmänna domstolarna. Det torde inte vara nödvändigt att i della sammanhang gånärmare in på frågan om formerna för förordnande av expertpersonalen, men rentallmänt vill jag uttrycka uppfattningen all någon form av regional indelningkan vara lämplig, t.ex. sä att varje expert förordnas att i första hand Ijänstgöravid en viss tingsrätt eller i ett visst hovrättsomräde. Jag går över till alt behandla frågor rörande de skatterältsligaexperterna. Som jag tidigare antytt är uppgiften för dessa experter - på molsvarandesätt som för de ekonomiska experterna att höja rätlens kunskap omskatterättens innehåll och terminologi. Av naturliga skäl kommer medverkan avsådan expertis att bli aktuell nästan uteslutande i skattebrottmål. Det kan visseriigensägas att de vanliga juristdomarna i tingsrätter och hovrätter är väl skickade atlsjälva orientera sig tillräckligt inom detta specialområde av juridiken. Detgår emellertid inte atl bortse från att detta kunskapsinhämtande sker snabbareoch effekiivare om speciellt kunnig personal är tillgänglig, åtminstone om detgäller frågor av mer kvalificerad beskaffenhel. I fräga om vissa skattebroilmål tillkommer emellertid eninte oväsentlig uppgift för en skatterättsexpert, nämligen att ge domstolen ettbättre underlag för att bedöma om det finns skäl för vilandeförklaring av skatte-brottmåleli avvaktan på att en pågående fräga om skattskyldighet som har samband medbrottmålet avgörs. Enligt 15 § skattebrottslagen (1971:69) får vilandeförklaringav sådant skäl ske endast om det är av avgörande betydelse för prövningen avbrottmålet att skattefrågan avgörs först. Prop.1984/85:178 24 skatterättsexpert kan bidra vid bedömningen av densannolika utgången av skattefrågan. Härigenom kan man åstadkomma att dessaskattebrottmål behöver vilandeförklaras i mindre utsträckning än f.n. När det gäller frågan om metoderna för atl tillgodose deallmänna domstolarnas behov av skatterättslig expertis har eko-kommissionen ochrätlegängsutredningen föreslagit alt en domare vid en allmän förvaltningsdomstol- företrädesvis länsrätt eller kammarrätt - vid behov skall ingå i domstolen.Vid remissbehandlingen har man i allmänhet inle hafl något alt erinra mot atl skntterältsligexpertis ingär i rätten. De flesta har också lillslyrkl den föreslagna meloden,medan några menat atl behovel bör lillgodoses på andra sätt, i första handgenom internadminislrativa åtgärder, t. ex. pä så säll atl de kompliceradeskattebrottmålen styrs till domare med ell gediget kunnande både av brottmåls-och skaltejuridik. Det har ocksä ifrågasatts om det är grundlagsenligl altföreskriva en skyldighet för domare vid allmän förvaltningsdomstol alttjänstgöra vid allmän domstol. Några remissinstanser har förordat altskattedomaren fär ställning som vanlig lagfaren ledamot i den allmänna domslolen,vilket skulle få (ill följd bl.a. atl han eller hon blir behörig att itingsrätt ersätta den ordinarie lagfarne domaren vid förfall för denne. För egen del anser jag det naturiigl all domstolarnasbehov av skatterättslig expertis tillgodoses på det sätt som föreslagits,alltså genom att en domare med skatterätt som specialitet ingår i rätlen.Särskilt tydligl framträder fördelarna med denna ordning i de fall där uigångenav en pågående skatteprocess utgör ett vikligt moment i brottmålsprocessen. Enannan sak är atl behovet i det enskilda fallel av medverkan av en skattedomarekan styras av den ordinarie brottmålsdomarens faktiska kunskaper i skatterätt.Man kan emellertid inte säga att brottmålsdomarna generellt sell har ettså brett kunnande på detla område att en medverkan av skaltedomare skulle varaonödig. Inte heller finns det f. n. tillräckligt många skattedomare medbrottmålserfarenhet för att man skall kunna bygga upp ett effektivt systemenbart kring dem. Jag återkommer i det följande till frågan om hur dekvalificerade eko-målen skall kunna styras lill jurislpersonal med särskildainsikter och erfarenheter på del aktuella området, men jag vill redan i dettasammanhang framhålla att en möjlighet alt adjungera skatterättslig expertisfrån de allmänna förvaltningsdomstolarna enligt min bedömning under alla omständighelerblir nödvändig. Av det jag nu sagl följer ocksä alt del enligt min mening inte f.n. finns underiag för atl generelll ge sådana domare samma ställning ibehörighetshänseende som de lagfarna ledamöterna från tingsrätten. I slälletfår man tills vidare välja vägen att låta skattedomaren vid tjänstgöring itingsrätt ha slällning som särskild ledamot. För hovrätternas del ställer sig problemel enligt minmening något annoriunda. En hovrätt skall vid avgörande av brottmål normaltbeslå av tre lagfarna ledamöter och två nämndemän. Fler än fyra lagfarna domareoch Prop.1984/85:178 25 tre nämndemän får inte della. Föreskrifter om de lagfarnadomarnas kompetens finns i 26 § förordningen (1979:569) med hovrältsinstruktion.Inget hindrar atl hovrätten inom ramen för vad som är tillåtetenligt dessa bestämmelser - adjungerar en lagfaren ledamot från l.ex. kammarrätt,varvid vederbörande automatiskt fär slällning som lagfaren ledamot. Detta börenligt min mening vara det närmast lill hands liggande alternativet ävenframdeles, när hovrätten behöver lillgång till skatterättslig expertis. Detbör emellertid även öppnas möjlighel för hovrätten atl låta en domare från enallmän förvaltningsdomstol ingå som särskild ledamot, alltså vid sidan av delagfarna ledamöierna. Detta alternativ bör bli aktuellt i särskilt komplicerademål, där huvudförhandlingen beräknas bli långvarig-Del antal mäl där det bliraktuellt för en domare från länsrätt eller kammarräll atl tjänstgöra i enallmän domstol blir enligt min bedömning så begränsat alt det inte finns skälall anla annat än att en sådan tjänstgöring ryms inom ramen för nuvaranderesurser. Jag utgår också från alt tjänstgöringen i allmän domstol ipraktiken kan ordnas genom frivilliga uppgörelser mellan de aktuelladomstolarna. Mot den bakgrunden lorde det endasl undanlagsvis finnas ett praktisktbehov av en uttrycklig skyldighet för domare i länsrätt och kammarrätl alltjänstgöra i allmän domstol. Jag anser dock alt en sådan skyldighet förfullständighets skull bör införas i enlighet med vad ulredningen ochkommissionen föreslagil. Jag återkommer strax lill den närmare ulformningen aven regel i della ämne, men skall försl beröra frågan om grundlagsenligheten aven sådan regel. Det har under remissbehandlingen ifrågasatts om inle enskyldighet för en domare i allmän förvaltningsdomstol atl delta i en allmändomstols handläggning av ett skattebrottmål skulle strida mol beslämmelsen i 11kap. 5 § sista slycket regeringsformen. I delta lagrum sägs att den somutnämnts lill ordinarie domare får förflyttas till annan jämställd domartjänst,om det är påkallat av organisaioriska skäl. Vid tillkomsten av molsvarande beslämmelsei den äldre regeringsformen uttalade föredragande departementschefen bl.a. attbeslämmelsen avsågs hindra förflyttning från allmän domstol tillförvaltningsdomstol (prop. 1964: 140 s. 100). Vad det nu är fräga om är att föreskriva en skyldighet förordinarie domare vid länsrätter och kammarrätter all i viss utsträckning deltavid tingsrätters och hovrätters handläggning av skattebrottmål. Det kan i praklikenkomma att röra sig om någol eller högst några få tjänstgöringstillfällen perår. All en sådan tjänstgöringsskyldighet inte kan anses jämställd med 'Törflyllning"i den mening som avses i 11 kap. 5 § regeringsformen är enligt min meninguppenbart. Del kan tilläggas atl departementschefen i samband med bestämmelsenstillkomst även uttalade alt bestämmelsen inle avsägs hindra atl en domareanställs vid mer än en domstol med tjänstgöringsskyldighet företrädesvis vidviss domstol. Prop.1984/85:178 26 Mot denna bakgrund står det enligt min mening klart atl entjänstgöringsskyldighet av det akluella slaget inte står i strid motgrundlagen. En regel om tjänstgöringsskyldigheten såvitt avser ordinarie domarekan lämpligen införas i 5 kap. I § lagen (1976: 600) om offentlig anställning,vilket lagrum innehåller vissa andra bestämmelser om tjänstgöringsskyldighetför ordinarie domare. Jag ålerkommer i specialmotiveringen till nämnda lagrumnärmare till reglernas tillämpningsområde. Ulöver den nu nämnda lagändringen kräver den föreslagnamedverkan av ekonomiska och skatterätlsliga experter vid tingsrätter ochhovrätter ändringar i 1, 2 och 4 kap. RB. Koncentration till vissa tingsrätter Mot bakgrund av vad jag i det föregående kommit fram tilli fråga om expertmedverkan skall jag nu gå in på frågan om i vad mån dekvalificerade eko-målen bör koncenlreras till vissa domstolar. Som jag lidigare har varil inne på, och som påpekas av bädeeko-kommissionen och rättegängsutredningen, är det till stor fördel för samspelelmellan en expertledamol och en lagfaren ledamoi att även den senare har goderfarenhet och goda kunskaper i fråga om det aktuella ämnesområdet. Man kandärigenom i hög grad motverka risken för atl en expertledamots uppfattning i enviss fråga inom hans specialområde alltför okritiskt godtas av övriga ledamöteri rätlen. När expertledamöter f. n. dellar vid de svenska domstolarna sker detlaockså praktiskt taget alltid i en domstol som pä någol sätt är specialiserad påuppgiften i fråga. Delta gäller t. ex. i fråga om fastighetsmål, sjömål ochpatentmål. Det är en allmän erfarenhet från dessa domstolar alt samarbelelgynnas av att även de lagfarna ledamöterna i domslolen har specialkunskaper pädet aktuella området. Redan det nu anförda talar enligt min mening starki för atlde mål där experter skall delta koncentreras lill vissa tingsrätter. Härtillkommer att en sådan koncentration är i hög grad moliverad av önskemålet allexperterna deltar i rälten relativt regelbundet. Om så är fallet kanexperterna snabbare få erfarenhet av de frågor - inle bara inom del egnaspecialområdet - som brukar vara uppe till bedömning i brottmål. De kan därigenomutöva sin dömande funklion pä ell bättre sätt. En ordning där endast vissatingsrätter har möjlighet atl anlita experter ökar givetvis garantierna för attvaije enskild experi blir anlitad mer regelbundet. De nu nämnda faktorerna har enligt min mening sådan tyngdatt någon form av koncentration av de mål där experter skall delta böreftersträvas när det gäller mål om eko-brott. De mål som frän den nu aktuella synpunklen börkoncentreras är alltså de där experter skall della. Som jag tidigare nämnl röra sig om något eller några hundratal mäl . De allra flesta avdessa kan med säkerhel antas redan ulan nägon särskild regel om koncentrationkomma alt handläggas vid de domstolar som kan bli aktuella vid utformningen av Prop.1984/85:178 27 en sådan regel. Det antal mål som skulle komma alt tasfrån övriga tingsrätter och överföras lill de speciella tingsrätterna kan antasbli ganska litet. Som jag lidigarenämnde har kommissionens förslag om en koncentrerad handläggning bemöttsnegativt av en majoritet av remissinstanserna. Man har anfört invändningar avbåde principiell och praktisk natur. Jag skall i det följande granska deargument som förts fram utifrån den bakgrund som jag nu har tecknat. Det har sagls att det finns en risk för atl en uppdelningav domstolsväsendet pä så sätt att vissa kvalificerade mål förbehålls nägratingsrätter på sikl kan leda till en försämrad rekrytering till övrigatingsrätter och till all allmänhetens förtroende för dessa domstolar blirsämre. Även den bristande lokala förankringen hos en specialiserad domstolsägs kunna medverka till att detta förtroende minskar. Låt mig i detta sammanhang till en början säga alt det avmånga skäl är viktigt att förtroendet för våra domstolar även i fortsättningenbibehålls på en hög nivå. Jag har emellertid svårt atl tro alt en reform som i praklikenskulle röra kanske något hundratal mäl av de totalt ca 80000 brottmålsom handläggs i landet kan få nämnvärda negativa effekter i de hänseenden somnu nämnts. Det finns med en koncentration som moliveras huvudsakligen avexpertmedverkan inle heller fog för ett påstående att mål undandras entingsrätt därför atl den domstolens lagfarna ledamöter inte är tillräckligtskickliga som jurister. Atl målet handläggs av en annan tingsrätt än denvanliga bör, bäde frän allmänhetens och parternas synpunkl, te sig naturiiglmed hänsyn till all målet är av den beskaffenheten atl experter skall della. Ochinvändningen om att en specialiserad domstol har bristande lokal förankringminskar betydligt i slyrka om man - som jag återkommer till i det följande -gör del möjligl för domstolen att anlita nämndemän från den del av domkretsensom målet har anknytning till. Del har också sagts atl en lagfaren domare som sysslar enbarieller nästan enbart med en viss typ av frågor riskerar att tappa överblickenöver det juridiska faltet med fara för att hans bedömningar avlägsnar sig frånutvecklingen inom näraliggande rättsområden. Till delta kan sägas atl dekvalificerade eko-målen inte är så frekventa atl det blir aktuellt för någondomare att vara heltidssysselsatt med dem. Man börenligt min mening eftersträva en ordning där domaren å ena sidan sysslar såmycket med eko-mål att han får tillräcklig erfarenhet och vidmakthåller sinakunskaper och å andra sidan har så mycket arbetsuppgifter vid sidan av dettaatt han håller kontakt med andra rättsområden. Det har också åberopats en del argument av mer praktisknatur mot tanken på en koncentration av eko-mål. Det har sagts att parter,försvarare och vittnen kan få avsevärt längre resvägar vid en huvudförhandling,vilket kan medföra säväl olägenheter för enskilda som vissa merkostnader fördel Prop.1984/85:178 28 För min del kan jag gärna medge alt detta kanbli följden i en del fall. Olägenheterna torde ibland kunna molverkas genom attdomstolen håller hela eller delar av huvudförhandlingen på en ort utanförkansliorten som är lämplig från de nu akluella synpunkterna. De merkoslnadersom kan uppslå för staten i dessa hänseenden är i relation lill de koslnadersom mål av delta slag ändå drar med sig närmast försumbara. I vart fall uppvägsde mer än väl av de effektivitetsvinster som görs. Mot kommissionens lösning av koncenlralionsfrågan, enligtvilken samtliga mål rörande brott av vissa särskilt angivna slag skullekoncentreras, har riklats invändningen dels att en koncentration skulle kommaalt omfatta även en rad enkla fall där det inte finns sakliga skäl för enkoncentration och dels att vissa eko-mål av kvalificerad beskaffenhel utanförde uppräknade kategorierna, l.ex. vissa bedrägerimål, skulle falla utanför. Dessainvändningar faller om man som jag berört i det föregående gör frågan omkoncentration beroende av det enskilda målets beskaffenhet. En flexibel lösningav del slaget går också - vilket jag strax ålerkommer lill - all utforma sä i stor utsträckning undviker kompelenskonflikler mellan olika domstolaroch risken för rättegångsfel och ålerförvisning frän högre instans. Som framgått av det jag nu sagt kan jag inte se någraavgörande hinder mol att de eko-mål där experter skall delta koncentreras tillvissa domstolar som regeringen bestämmer. En sådan ordning har enligt minmening så påtagliga fördelar att den bör genomföras. Av praktiska skäl bör deli första hand ankomma på åklagaren alt i samband med åtalets väckande pä egenhand bedöma huruvida målet är av den karaktären att experter bör delta ochmålet således stämmas in till den specialiserade domstolen. Som jag har varit inne på blir del sannolikt ettganska litel antal mål som med en ny ordning skulle komma att las från övriga tingsrätteroch överflyttas till särskilt uisedda tingsrätter. För alt syftet med koncentrationenskall nås måsle man under dessa omständigheter enligt min mening genomföra enlängre driven koncentration än enligt kommissionens förslag. Del ligger därvid,som flera remissinslanser har varil inne på, nära till hands att söka enanknytning till den nya organisation på regional nivå som för åklagarväsendetsdel kommer atl gälla fr. o. m. (prop. 1982/83:158, JuU1983/84:6, rskr 35). Den nya organisaiionen innebär alt åklagarverksamheten pådet regionala planet delas in i 13 regioner. De tre storstadsdislrikten stårdock utanför regionindelningen. I överensstämmelse med vad flera remissinstanser förl framär en ordning med en tingsrätt i varje region tilltalande. Med en sådanlösning får man också en naturlig samordning med de nya regionalaåklagarmyndigheterna, som uianför storstadsdislrikten fär förutses stå förhuvudparten av åtalen i de nu akluella målen. I huvudsak bör denna lösningväljas. Del förefaller därvid rimligt att de tre största tingsrätterna fårhandlägga kvalificerade eko-mål även frän angränsande åklagarregioner. Prop.1984/85:178 29 tid vara svårt att pä förhand säkert säga vilken ordningsom är den bästa i alla delar av landel. Det är inte heller nödvändigt atlriksdagen tar ställning till exakt hur många tingsrätter som bör handläggakvalificerade eko-mål eller vilka dessa bör vara. Vid en koncentration bör detdärför få ankomma på regeringen att bestämma vilka tingsrätter som skall kommai fräga. En sådan ordning finns redan i fråga om sjörättsdomstolar, se 336 §sjölagen (1891:35 s. 1). En särskild fråga är huruvida de specialiserade domstolarnabör ha möjlighet att handlägga mål även utan expertmedverkan. Fördelarna med en specialisering bland lagfarna domare ikomplicerade eko-mål gäller givetvis i och för sig oavsett om experter skall dellai målet eller inte. I praktiken torde emellertid behovet av särskilda kunskaperoch erfarenheler hos den lagfarna personalen i viss ulslräckning vara läcktredan genom alt de mål där experter skall delta koncentreras. Det kan docksäkerligen ocksä förekomma etl och annal mål som är av sådan karakiär attexperter inte behöver delta men där det ändå är till fördel att den lagfarnedomaren har speciella kunskaper. Det kan heller inte uteslutas att justdomarens specialkompetens kan utesluta behovet av expertmedverkan i någotfall. Del torde vidare stå klart atl flera praktiska problemskulle uppstå, om man tillät den specialiserade domstolen att handlägga endastmål med experter. Som jag tidigare nämnl bör valel av domstol i första handgöras av åklagaren medan rätten själv måste ha del slutliga avgörandet i frågaom expertmedverkan. Komplikalioner skulle då uppslå bl. a. i det fallet atl denspecialiserade domstolen inte delar åklagarens bedömning att ett vissl målkräver expertmedverkan. En ytterligare fråga är hur man skulle hantera detfallet alt målel från början bedöms vara så kompliceral att expertmedverkankrävs men sedermera, t.ex. till följd av erkännande eller ätalsjus-lering förehuvudförhandlingen, blir avsevärt enklare. Till det anförda kommer alt denspecialiserade tingsrätten i den slora majoritet av eko-mål som del enligt devanliga forumreglerna tillkommer rätten att handlägga rimligen under allaförhållanden måste vara fri att välja alt handlägga etl vissl mål utanexpertmedverkan. Det ter sig mindre följdriktigt, om domstolenshandlingsmöjligheter skulle begränsas beträffande exakt samma fråga för detfallet att åtalet väckts med slöd av en särskild forumregel av del slag som härdiskuieras. Vad nu sagts talar enligt min mening entydigt för att desärskilt utsedda lingsrätierna bör få möjlighet att med slöd avspecialiseringsregeln handlägga eko-mål utan expertmedverkan, även om en sådanmöjlighet kan förväntas komma till praktisk användning bara i undantagsfall. Som jag tidigare varit inne på bör del anförtros åklagarenatt efter de rikllinjer som lagstiftaren drar upp bedöma om ett eko-mål är av sädanbeskaffenhel atl det bör handläggas av den särskilt utsedda tingsrätten ellerom del bör stämmas in enligt vanliga forumregler. Prop.1984/85:178 30 möjlighet att ge åklagarna närmare riktlinjer för dennabedömning. Man kan fråga sig om det härulöver behövs nägol särskilt remediummot atl elt mål där expertmedverkan visar sig behövas stäms in till en ickespecialiserad tingsrätt. Enligt 19 kap. 7 § andra stycket RB finns möjlighelför en tingsrätt atl flytta över etl brottmål lill en annan behörig domstol,under förutsättning att åklagaren begär det och det föreligger synnerliga skäl.De problem som kan uppkomma rörande fördelningen av eko-målen mellan despecialiserade tingsrätterna och övriga tingsrätter bör kunna lösas med slöd avdenna regel. Del bör enligt min mening inle nu genomföras någon särlösning, somt.ex. skulle innebära rätl för en tingsrätt atl självmant flytta över ettbrottmål till en annan tingsrätt, för just de nu aktuella målen. Frågan om enannan ordning för överflyttning av mål får las upp på nytt om erfarenheterna avdenna reform visar att det behövs. Tills vidare bör alltså de generellaöverflyttningsreglerna för brottmål gälla också i de nu aktuella fallen. Jag vill här ocksä fäsla uppmärksamhelen på regeln i 19kap. 7 § första stycket RB. Del föreskrivs där alt en domstol behåller sinbehörighet, om det efter stämningens delgivning har inträtt ändring i detförhållande som betingat dess behörighet. Om elt mål som stäms in till enspecialiserad domstol skulle förlora sin karaktär av särskilt kvalificeraleko-mål under handläggningen, kan domstolen sålunda ändå fortsätta denna. Ävenför detla fall kan emellertid domstolen på yrkande av åklagare flytta övermålet lill annan behörig domstol, om det finns synnerliga skäl för en sådanåtgärd. För alt en koncentration av de komplicerade eko-målen tillvissa tingsrätter skall få avsedd verkan krävs att målen inom dessatingsrätter handläggs av personal med särskilda kunskaper och erfarenheter.När det gäller utbildningen är avsikten atl etlhundra: lal yrkesdomare frän de allmänna domstolarna skall få genomgå kurser ifråga om redovisning/bokföring, skatte- och avgiftsfrågor, gäidenärsbrott saminäringslivets villkor/sund affärsverksamhet (jfr prop. 1984/85:32 s. 63 och prop.1984/85:100 bil. 4 s. 80). Denna utbildning är av värde även för domare sominte tjänstgör vid de specialiserade domstolarna, eftersom ett belydande antalmål om ekonomisK brottslighet givetvis även i fortsättningen kommer allhandläggas vid andra tingsrätter. Jag anser mig emellertid kunna utgå från attutbildningen kommer ett tillräckligt antal befattningshavare vid despecialiserade tingsrätterna till del. Eko-mälen bör uppenbarligen dessutom viddessa tingsrätter i princip behandlas som specialmäl och inom domstolenkoncentreras till ett begränsat antal avdelningar eller rotlar (jfr prop.1984/85; 100 bil 4 s. 89).