prop · G80321 · 1984-12-31 00:00:00 — Häri kan statsäklagarföreningeninstämma. Humvida de föreslagna lindrade påföljderna kommer att verkalika eller mindre brottsåterhållande som nuvarande praxis är vanskligt attuttala sig om. Man kan bl. a. inte bortse frän risken att en övergång tilleller förskjutning mot bötesstraff kommer att vidga den krets, som är eller kangöra sig bötesimmun. En övergång till bötesstraff som normalpåföljd för detnuvarande rattfylleribrottet får antagas medföra en nedpressning av debötesstraff som följer på rattonykterhetsbrott. Föreningen vUl dock inteminst med hänsyn till det starka intresset av att rättstillämpningen skalluppfattas som rättvis och enhetlig - i huvudsak tillstyrka förslaget. Föreningen har en i flera hänseenden kritisk instäUningtill de föreslagna ändringarna i lagstiftningen rörandetrafikonykterhetsbrotten. 11 1984/85. 1984/85:21 162 Sverigehar blivit något av ett föregångsland på trafiksäkerhetens område - inte minstdä det gällt att genom lagstiftning och rättstillämpning hos allmänheteninpränta den från trafiksäkerhetssynpunkt viktiga principen att alkoholförtäringoch bruk av andra medel, som kan nedsätta körförmå-gen inte hör ihop med attföra ett motorfordon. Den allmänpreventiva effekten av att fängelse utgjort dennormala påföljden för rattfylleri dä omständigheterna inte varit mildrande har,enligt föreningens uppfattning, varit av stor betydelse för trafiksäkerhetenoch vunnit förståelse hos en bredare allmänhet. Så sent som i slutet av 1980ställde sig bakom gällande rätt ifråga om val av påföljd förrattfylleri och även därefter har gjort uttalanden av likartadinnebörd. Trafiksäkerheten, som berör de flesta medborgarna, bör inte utanmycket tungt vägande skäl bli föremål för kriminalpolitiska experiment.Tidigare framlagda förslag till en ändrad syn på påföljder för rattfylleri harinte heller lett till någon lagändring så vitt avser påföljden. Den ändradetillämpningen i praxis av icke frihetsberövande påföljder har inte rubbatgmndprincipen att fängelse utgör normalpåföljden för rattfylleri dåomständigheterna inte är mildrande. De enda undantagen frän denna princip harvarit då det föreligger särskilda skäl att utdöma en annan påföljd. De fallrörande påföljd för rattfylleri som refereras i Nytt Juridiskt Arkiv behandlarofta sådana undantagssituationer. Måhända kan urvalet av vilka fall somrefereras ge en felaktig bild av grundprincipen att fängelse alltjämt ärnormalpäföljd för rattfylleri av ifrågavarande slag. Enligt föreningens meningmåste förslaget uppfattas som en uppmjukning av samhällets inställning tUlalkohol i trafiken när huvudinriktningen är att betydligt färre frihetsstraffskall utdömas. Undersenare år har man strävat efter att minska antalet frihetsberövanden, därföratt kriminalvård i anstalt har mänga negativa effekter. Föreningen delaruppfattningen att en anstaltsvistelse generellt sett är nedbrytande och medfördålig rehabilitering med hög återfallsfrekvens. När det gäller rattfyllerister,som regelmässigt döms till korta fängelsestraff, vilka avtjänas på öppnaanstalter - ofta med möjligheter att sköta det ordinarie arbetet -är de negativa effekterna inte lika framträdande som när det gäller längrefängelsestraff, som måste avtjänas pä slutna anstalter. Den omständigheten attrattfylleri är den gärning som föranleder flest domar pä fängelse utgör, enligtföreningens uppfattning, i sig inte något bärande skäl för att ändranormalpäföljden för rattfylleri, om man inte anlägger rent ekonomiska aspekter. FöreningenSveriges länspolischefer och Föreningen Föreningarna anserinte promemorians förslag i vad avser sanktionssystemet i mål om onykterhet itrafik vara ägnat att påverka trafiknykterhetsbrottsligheten i positivriktning. Tvärtom föreligger uppenbar risk för att ett genomförande avförslaget, vilket synes tillkommet mer för att minska antalet fängelsedomar änav omsorg om trafiksäkerheten, av allmänheten Prop.1984/85:21 163 kommer att upplevas som en uppmjukning av samhälletsinställning gentemot alkohol i trafiken med en sämre laglydnad som följd. rättspraxis antagna gmndsatsen att hänsyn till allmän laglydnad kräver attpåföljden för rattfylleri normalt bestäms till fängelse har haft och harfortfarande stor betydelse som avhällande faktor när det gäller bilkörning isamband med alkoholförtäring. Uppfattningen att man måste hälla isäralkoholförtäring och bilkörning har en fast förankring hos det stora flertaletmedborgare. Det är ett viktigt samhällsintresse att denna uppfattningvidmakthälles. Så sker bäst genom att nuvarande praxis vad gäller påföljder itrafiknykterhetsmäl inte ändras. Hotet om fängelse avhåller emellertid inte alla människorfrän att begå trafiknykterhetsbrott. För till exempel människor med allvariigamissbmksproblem torde fängelsestraffet i regel varken verka avhållande ellerha någon rehabiliterande effekt. Detsamma kan emellertid sägas om böter.Gällande praxis medger för personer som gjort sig skyldiga till rattfylleri ochsom har dokumenterade alkoholproblem en icke frihetsberövande påföljd, oftaförenad med vårdinsatser. Även om nykterhets vård som ger resultat är svär altanordna måste ett sådant påföljdsval ur individualpreventiv synpunkt vara attföredra framför ett bötesstraff Vad slutligen gäller fängelse kan de negativaeffekter som kriminalvård i anstalt förvisso medför med hänsyn till de kortatider det är fråga om i detta sammanhang och det sätt på vilket denna påföljdnormalt verksläUes inte antas vara särdeles stora. Sammanfattningsvis finner föreningarna övervägande skältala mot en ändring i enlighet med promemorians förslag av sanktionssystemet imäl om onykterhet i trafik. Föreningarna förordar istället att nuvarande rättspraxisbibehälles vad gäller påföljderna för denna brottslighet. () och () Inledningsvis vill KAK och M framhålla att samhälletskostnader för kriminalvård i anstalt i detta sammanhang inte bör tillmätasnågon betydelse. Fråga är i stället huruvida en övergäng frän fängelse tillbötesstraff i normalfallen dvs. i de fall där påföljden f n. bestämmes till ettkort fängelsestraff kan tänkas medföra en negativ effekt sä att antaletrattfylleribrott ökar. Vid bedömandet av detia problem måste stor betydelsetillmätas det förhällandet att körkortsäterkallelse är obligatorisk vidrattfylleribroti. Om man bortser frän sådana förare som inte fäster någotavseende vid om de drabbas av fängelsestraff och körkortsäterkallelse - ofta ärdessa förare körkortslösa - finns det åtskilligt som talar för att övrigaförare avhåller sig från att köra i påverkat tillstånd mera på gmnd av riskenför körkortsäterkallelse än fängelsestraff Organisationerna har, bl. a. på grund av vad ovan anförts,kommit till att övervägande skäl talar för att någon ökning av antaletrattfylleribrott och 1984/85:21 164 någonminskning av trafiksäkerheten inte synes kunna bli följden av att straffet förrattfylleri normalt blir böter. KAK och M tillstyrker sålunda förslaget i dennadel. Föromprövningen av sanktionssystemet har JuPM framfört två huvudskäl, som sägsinte ha varit lika aktuella vid tidigare överväganden. Det första är attantalet frihetsberövanden inom kriminalvärden bör minskas "i linje med ennumera allmänt omfattande kriminalpolitisk målsättning", och det skäletgör sig särskilt starkt gällande i ett läge, dä frihetsberövande ökar mycketkraftigt. Om man inte nu försöker minska fängelsestraffen skulle statsmakternasupprepade uttalanden i sådan riktning mista i trovärdighet. Det andra skäletär att de nuvarande påföljdsreglerna skulle vara sä komplicerade, att det finnsuppenbara risker för bristande enhetlighet i tillämpningen. Vaddet första skälet angår är det väl en självklar humanitär strävan i endemokrati att frihetsberövandena begränsas, i den mån sä kan ske utan äventyrandeav väsentliga samhällsvärden. En sådan strävan var lika aktuell och levande förde framsynta radikaler, som kämpade för general-preventionen, speciellt senareår. Klart är emellertid att bekymren för kriminalvärden aktualiserats genom denstarkt stegrade beläggningen. Antalet dömda som togs in pä anstalterna stegunder femårsperioden 1981 frän 9 901 till 13 234 som degenomsnittliga strafftiderna ökade genom mycket länga tider för narkotikahajaroch ekonomiska brottslingar. Olika åtgärder för att nå en begränsning har juredan vidtagits, och att blicken fallit även på gruppen rattfyllerifångar,omkring 4 000 per är, är inte ägnat att förvåna. För den gruppen åtgår dockinte mer än l/IO av antalet anstaltsplatser. De straffkolonierna hör också tillde allra billigaste anläggningarna och det är helt otroligt att de skulleanvändas för det tyngre brottslingsklientelet. Tillförmån för tanken att begränsa fängelsestraffen anför JuPM att det numera ärallmänt erkänt att anstaltsvistelserna har många negativa effekter: generelltdålig rehabilitering och hög återfallsfrekvens, ofta nedbrytande inverkan påpersonligheten. Sädana erfarenheter är inte nya, men att framhålla demförrycker alldeles proportionerna vid en diskussion om rattfylleriet. Det hadevarit välgörande om JuPM bland sina många citat erinrat något om denrealistiska bedömning, som trafiknykterhetsbrottskommitté kostade påsig när den framlade sitt förslag om begränsning av rattfylleristraffet.Kommittén betonade, att det korta frihetsstraffet - till skillnad frän lägrefrihetsstraff - knappast torde medföra några allvarligare negativa verkningarför den dömde, och anförde vidare; Verkställighetenäger i regel rum på öppen anstalt och avser vanligen endast en eller ett parmånader. I den mån det är fråga om personer som är 1984/85:21 165 nedgångnaav spritmissbmk eller på annat sätt kan man inte se bort ifrån att anstaltsvistelsen verkar fysiskt återställande, även om denna förbätt ring endast är temporär. Vidare har den dömde vissa möjligheter att påverka tiden för verkställigheten och få den förlagd exempelvis till semes tern. --- Även om man emellertid beaktar de särskilda förhållanden sommotverkar de negativa verkningarna för rattfyllerister av ett fängelsestraffinnebär det uppenbarligen i regel en allvarlig påfrestning och i många fall ensocial belastning att tvångsvis bli berövad friheten. Ävendet andra av JuPM åberopade huvudskälet att nu ändra normalstraffet förrattfylleri förefaller vara något överdrivet. Man åberopar att påföljdsreglernaskulle blivit så komplicerade numera att uppenbara risker för oenhetlighet itillämpningen föreligger. Därmed åsyftas i första hand faran för ojämnhetergenom införda möjligheterna att i särskilda fall gå nedtill 14 dagars straff, resp. att beakta allvarliga nackdelar för yrkesutövareav körkortsförlusten. Detta är ju svårigheter som väl besinnade vidsina beslut och som domstolarna därefter säkert klarar upp på egen hand ipraxis. Vidare åsyftas den oenhetlighet, som noterats tUl följd av att enstakadomsagor synes ha börjat döma efter egna modeller utan att följa lagstiftarensklart angivna intentioner. Sädana företeelser bör man rimligtvis söka kommatill rätta med genom andra medel och utan att lagen görs om efter dessa domaresönskemål. Det är ju klart att en domare i allmänhet måste ha betydandemarginaler att i sitt dömande beakta föreliggande omständigheter i det enskildafallet, och man kan inte räkna med att någonsin helt förverkliga den finarättsprincipen att lika fall skall bedömas lika. Domarens marginaler blirgivetvis ganska begränsade vid tillämpningen av en i lagen fixeradpromillegräns, vid vilken lagstiftaren fastställt en viss sorts straff såsomnormalpåföljd vid brottet. Tilläggasbör att om argumentet brist på enhetiighet i rättstillämpningen skulle vara ettviktigt skäl att ändra rattfyllerireglerna måste man fråga hur det stämmeröverens med det nya lagförslaget. Där vill man ju med stor frihet fränpromilleregler lägga i domarens hand att beakta eller icke beakta en serieolika omständigheter vid brottet (trafikfara, hög alkoholhalt, trafikuppgiftenssvårighetsgrad, vårdslöshet, olovlig körning etc). Dessa omständigheter får däbli avgörande för om fängelse tillgripes. Man kommer säkerligen icke inärheten av den enhetlighet i tiUämpningen som promilleregeln avsett att skapaoch som varit dess styrka vid brottsbekäm-pandet. I argumentationen härdenenhetligheten dock vanligen rubricerats schablonmässig till skillnad frånnyanserad lagtillämpning. Härskall inte påstås att JuPM förtiger invändningarna mot att överge fängelset somnormalstraff vid rattfylleri. Man erinrar om hur farlig alkoholen är fråntrafiksäkerhetssynpunkt och att detta ingående belysts genom ett stort antalvetenskapliga undersökningar dels om de funktionsnedsättningar av olika slag(syn, hörsel, reaktionsförmäga, samordning av Prop.1984/85:21 166 musklerna etc), som följer med alkoholpäverkan, och delsde s. k. olycksriskundersökningarna. Dessa senare klargör att redan relativtlåga blodalkoholhalter medför ökad risk för trafikolyckor och att riskernamångfaldigt ökar med stigande alkoholhalter (avsnitt 4:1). Mot den bakgrundenutgår JuPM från att många utan vidare är beredda att säga attrattfylleribrottet -som förutsätter en mycket hög alkoholkonsumtion - har etistraffvärde, som väl motiverar den vanliga påföljden av en månads fängelse. Meneftersom det inte är fråga om vedergällning utan att motverka trafikolyckorgenom att föraren är påverkad av alkohol eller andra medel, bör frågan istället vara, huruvida frekvensen av rattfylleri skulle öka om fängelse intelängre vore normalpåföljden. Inför denna frågeställning sprider JuPM en vissskepsis genom att påpeka att det finns exempel på forskare, som besvarat frågannekande. 1 samma andetag förklarar man (i klassiska ordalag årsbetänkande, kap. 8; vi har tillåtit oss markera tankestegen lite tydligare)dock att det är svårt att tro annat än att den regelbundna användningen avfängelsestraff haft mycket stor betydelse, när det gällt att inprägla nykterhetvid ratten. Det var när det pä sin tid gällde att - i strid mot en tämligenutbredd allmän inställning - inprägla detta. Med hänvisning tUl att det numerasedan länge hos allmänheten den uppfattningen vunnit insteg att det ärförkastligt att köra bil efter alkoholförtäring anser man det kunna hävdas,att vår stränga påföljdspraxis inte längre skulle ha någon avgörande betydelseför allmänhetens inställning till trafiksäkerhetsbrott. Främst skulle andrafaktorer än straffhotet numera verka avhällande, såsom risken förtrafikolycka, för upptäckt och för körkortsäterkallelse. Av de glidande resonemangen drar JuPM den lugnandeslutsatsen att "åtskilliga skäl synes tala för att man inte behöver befaranågon ökning av trafiknykterhetsbrotten", ifall användningen avfängelsestraffet vid rattfylleri minskas. Det antagandet finner man bestyrkt avändringar i utländsk straffpraxis där först återfaU i rattfylleri gerovillkoriigt fängelse (1977 och 1981). För delhänvisas tUl att den I en not anges tre forskares namn utan att något sägs ominnebörden i deras forskning. Det är ett okvalificerat sätt att utnyttjasamlingsvolymen . Man kundeåtminstone ha upplyst att den ene forskaren helt underkänner den andresmätmetoder såsom undermåliga och att den tredje kritiserat sitthemlands stränga promilleregler men framhållit den svenska 1,5-gränsen somverklighetsnära. JuPM går uppenbart för långt när på tal om forskningenrentav ifrågasattes, att personer som hävdar det allmänpreventivakorttidsstraffets gynnsamma verkningar på laglydnaden, skulle ha bevisbördanhärför. I annat sammanhang har en av de åberopade forskarna () gettsvaret, att vi inte får överdriva vår ovetenhet och har rätt att kalkylera påbasis av sunda förnuftets erfarenheter i många mänskliga angelägenheter. Detär ett fundamentalt faktum i det sociala livet, att obehagliga konsekvenser haren mycket starkt motiverande kraft för de flesta människor. För lagstiftaren ärvärderingsfrågan den allvarliga: Hur många fängelsestraff är vi villiga attgodta för att rädda ett liv eller för att rädda en person från att blirullstolsbunden för resten av sitt liv? 1984/85:21 167 registreradetrafiknykterhetsbrottsligheten visat mycket stabila siffror ,eftersom de i det närmaste följt utvecklingen av antalet motorfordon. Denredan gjorda uppmjukningen i rättspraxis efter har inte gettutslag. Härtillmå anmärkas att uppbyggnaden av allmänhetens attityder genom påverkan avdomstolarnas verksamhet torde vara en fråga på lång sikt, varför åberopandet avFinland och ger föga vägledning. F. ö. kan man bättre förstå attDanmark promilleregler tog steget tillbaka av besparingsskäl,när man får veta att fängelsefallen uppgick till 8 454, alltså ungefärdubbelt sä många som i . Besparingsskälet kan ju inte vara så starkt hososs. För del verkar det oroande att kalla utvecklingen stabil närtrafikonykterheten stigit i takt med antalet motorfordon. Detta borde varasvårt att acceptera, när man blickar mot framtiden och kan förvänta stigandefordonsantal. Vid ökning av faror för människors liv och hälsa bmkar man eljestinte väga resonera så. Inför konstaterade faror av luftföroreningar genombilavgaser har man inte slagit sig till ro med att ökningen är en naturligföljd av att bilantalet ökat. Och om dödsolyckorna inom ett område går starktupp till följd av ökad trafikfrekvens, finner sig myndigheterna inte i det,därför att det bara beror på bilantalets ökning. Man vidtar självklart åtgärderför att öka säkerheten (hastighetsbegränsningar eller skärpt bevakning t.ex.) -eller bör åtminstone göra det. Tillslut framhåller JuPM att "några avgörande betänkligheter" inte börmöta, så länge fängelse fortfarande får ingå som ett väsentligt element isystemet. I den mån risken att bli dömd till fängelse utgör en avhållandefaktor för den presumtive rattfylleristen, skulle det "åtminstone inomvissa gränser sakna avgörande betydelse i hur stor frekvens fängelse döms ut:vare sig fängelse tiUämpas i 80 eller exempelvis av de fall, dåblodalkoholhalten överstigit , måste han nämligen räkna medfängelsestraffet som en beaktansvärd risk". Infördetta resonemang inställer sig gärna frågan hur man kan göra en sådanexemplifiering om 30 procents minskning utifrån det framlagda lagförslaget.Finns det något sakligt underlag härför i förslaget eller är det bara fråga omen lugnande tankelek? Dessutom skulle det vara intressant att veta, om den somformulerat meningen om rattfylleristen som nyktert kalkylerar om beaktansvärdarisker, någonsin har talat med någon som haft över l,5"/oo i blodet. TiUsist finner JuPM det dock vara "mycket väsentiigt" att den föreslagnaändringen i sanktionssystemet "inte innebär eller uppfattas som någonuppmjukning i samhällets inställning till alkohol i trafiken", varför detsynes angeläget anses att några andra frågor tas upp i sammanhanget (undrepromillegränsen sänkt till 0,4 och förverkandemöjlighet i undantagsfall). Devaga och glidande resonemangen om verkan av den minskade all- 1984/85:21 168 mänpreventionenoch behovet att kamouflera åtgärden tyder på stor osäkerhet om riskerna förtrafiksäkerheten. Denavgörande frågan är hur det går med trafiksäkerheten, om lagförslagetgenomföres. Något mera bestämt uttalande om de sannolika verkningarna avförslaget ges inte i JuPM. Men justitieministern har gått ut i pressen med denfranka förklaringen att de påföljder som föreslås bättre skulle tillgodosetrafiksäkerhetsintressena än de påföljder som gäller. I sammanhanget hadedet onekligen varit av intresse att få del även av vad chefen för ,som bär det egentliga ansvaret för trafiksäkerheten, anser om riskerna medförslaget. Såvittgäller förfluten tid skulle det enligt resonemangen i JuPM knappast varautrymme för något tvivel om att som det generalpreventiva straffet varit enoumbärlig moralbildande kraft för opinionsbildningen bland motorförarna, närdet gällt att inse det förkastliga i nämnvärd alkoholpåverkan vid ratten. Mennär det gäller och framtiden räknar man tydligen med att dennamoralbUdande faktor inte längre skall behövas sedan den nämnda gynnsammainställningen väl uppkommit och talar gärna om andra återhållande faktorer(risker för trafikolycka och körkortsindragning och risk för upptäckt). Dettaär ju inte några helt nya företeelser i sammanhanget och det har sina riskeratt förlita sig på goda opinioners varaktiga bestånd i sinnevärlden. De är ingastatiska företeelser. Det borde vara självklart att kampen för trafiksäkerhetenmåste vara en fortgående process. Inte minst de nytillkommande skarorna av ungamotorförare måste ständigt motiveras och vinnas för en riktig inställning tilldenna sida av trafiksäkerheten, en uppgift som blivit allt svårare med destigande alkoholvanorna bland yngre. Mankan endast spekulera om de psykologiska föriopp som kan följa, ifalllagstiftaren tar steget att reducera det normala straffhotet för alkoholpäverkanvid eller över 1,5/00 från fängelse till böter vid förstagångsfall. Man bör dåskilja på de mera omedelbara verkningarna och verkningar i senare stadier avopinionsbildningen. För motorförare, som lever ett sådant fritids- ellerumgängesliv att de alltemellanåt tangerar promillegränsen, när de ska ta sighem med sitt motorfordon, är det väl rimligt att anta att tidningsmeddelandenaom den nya lagen leder till minskad försiktighet i medvetande om att deogynnsamma konsekvenserna inte blir sä allvarliga som förut. Också folk medhyggligare alkoholvanor kan finna anledning att lätta på sin återhållsamhetinför körningen, även om LS/oo ligger i riskzonen. De som kan räkna medmildare påföljd, måste antas vara väsentligt fler än de äterfallsfyllerister,som kan hotas av fängelse för grovt rattfylleri. Bland de senare återfinns degravt alkoholskadade rattfylleristerna, som endast i ringa grad kan påverkas avstraffhotet och är i stort behov av nykterhetsvårdande behandling. I senarestadier av opinionsbildningen torde man få räkna med att den föreställningenslår igenom bland motorförarna att statsmakterna inte längre ser så allvarligtpå alkoholpåverkan vid 1984/85:21 169 ratten.Man måste vara optimist för att tro annat än att lagförslaget leder till ökadtrafikonykterhet med allvarliga konsekvenser för trafiksäkerheten. Tilläggasmä att försämringar i trafiksäkerheten vid en värdering lätt kan bli av en heltannan storleksordning än de småskurna besparingar i fängelsekostnader, somåberopats i argumentationen för lagförslaget. Det krävs inte alltför mängaonödiga trafikolyckor, där människoliv gått till spillo och psykiska ellerfysiska skador uppkommit med livslänga handikapp eller lidanden till följd,för att vid en summering i pengar skall komma upp till ansenliga belopp. Förslagetatt minska användningen av fängelsestraff vid rattfylleri baseras ipromemorian pä följande resonemang. Man inleder med att konstatera attregelbunden användning av fängelsestraff säkerligen haft mycket stor betydelsenär det gällt att inprägla vikten av nykterhet vid ratten och anför därefter;"Till följd av kriminaliseringen liksom upplysning, trafiksäkerhetspropagandaoch andra faktorer har emellertid numera hos allmänheten denuppfattningen vunnit insteg att det är förkastligt att köra bil efteralkoholförtäring av någon betydelse". Därefter säger man att det hävdatsatt den mycket stränga påföljdspraxis som tillämpas hos oss inte längre skulleha någon avgörande betydelse för allmänhetens inställning tilltrafiknykterhetsbrott och att det främst är andra faktorer - risken förtrafikolycka och upptäckt samt för körkortsåterkallelse - som verkaravhållande. Ipromemorian diskuteras inte hur stabil denna allmänhetens uppfattning kan vara,inte heller betydelsen av att bibehålla en sträng påföljdspraxis för attmarkera för de nytillkommande körkortshavarna hur allvarligt samhället ser påtrafiknykterhetsbrotten. Det är nog dessutom ofrånkomligt att vilka argumentsom än skulle användas för att hävda att man fortfarande har en oförändrad synpä dessa brott skulle allmänheten uppfatta förslaget i promemorian för vad detfaktiskt är nämligen en mildare bedömning - en sänkning av straffet frånfängelse till dagsböter.