prop · G803214 · 1984-12-31 00:00:00 — ningsskyddet ordnades som ett försäkringsskydd genom avlalmed ett försäkringsbolag pä liknande sätt som sker beträffande reseförsäkringar.Det nuvarande systemet som innebär att avbeställningsskyddet är beroende avarrangörens fortsatta existens borde helt försvinna från branschen, SRF, som lämnat synpunkter pä KK:s skrivelse, anser allsaken inie i praktiken utgör någol problem och avstyrker ändringar på detlaområde. Enligt min mening saknas f. n. tillräckligt underlag föratt utvidga lagens tillämpningsområde pä sä sätt att garantiersättning skullekunna utgå även dä resenären själv avbeställt en resa. En sådan utvidgninginnebär en principiell nyhet, eftersom del här är en omständighet på resenärenssida som kan utlösa en ersättningsrätt. Detta kräver ingående övervägandenrörande vilka avbeställningsanledningar som skulle medföra rätt till ersättningur säkerheterna. Vissa gränsdragningsproblem och därmed tillämpningssvårighelerför resegarantinämnden lorde inte kunna undvikas. Be-visfrägor m. m. av en artsom inte lämpar sig för nämndens handläggning skulle troligen uppstå. Engenerell rätt till garantiersältning vid avbeställ-ning oavsett orsaken skulle åandra sidan utgöra en alltför långtgående förändring av systemet. I båda fallenföreligger del problemet att rätten lill utbetalning ur säkerheten innebär attresenärens anspråk går före borgenärernas i en eventuell konkurs. Jag kandärför inte förorda någon utvidgning av nu diskuterat slag. Emellertid synes KK:ssynpunkter på problemet med att avbeställningsskyddet är beroende av allarrangören inte upphör med sin verksamhet genom konkurs e. d. träffande. Det ärhär f. n. fråga om ett försäkringsliknande arrangemang, som skulle kunna ha ettsäkrare värde om det gavs i den formella försäkringens form, så att utbetalningenskedde från tredje man. Efter vad jag har inhämtat kommer förhandlingar mellankonsumentverket och resebranschen om nya s.k. allmänna resevillkor inom kortatt inledas. har mot bakgrund av vad jag nu har redovisatförklarat sig avse att ta upp en diskussion om omläggning av avbeställningsskyddet.Skulle en tillfredsställande lösning inte kunna uppnås på delta sätt, kanfrågan naturligtvis övervägas på nytt. Nuvarande regler för alt ta säkerhet i anspråk innebär allgarantimedel kan utbetalas oavsett om orsaken till att resan avbrutits eller inställtsligger inom eller utom arrangörens kontroll. Resegarantin kan således las i anspråkäven vid händelser av force majeure-karaklär. Mol delta har bl. a.resebranschens företrädare invänt. Ersättning ur säkerheten enligt resegaranlilagenbör enligt branschorganen inte gå uiöver de ersättningsregler som följer avvillkoren i de reseavlal som de flesta reseföretag tillämpar (de allmännaresevillkoren). Undanlag finns där för händelse som ligger utanförreseföretagets kontroll. 1 vart fall bör möjligheten alt ta i anspråk säkerheti dessa fall enligt branschföreträdarna begränsas till situationer därreseföretaget försatts i konkurs eller kan anlas vara pä obestånd. 1984/85:214 22 Företrädare för konsumentintressena menar emellertid allde nuvarande reglerna för att ta säkerhet i anspråk bör bibehållas ävenfortsättningsvis. Utredningen har anfört att det alltjämt saknas skäl attfrångå grundsatsen alt säkerheterna i princip skall kunna tas i anspråk ävendä resor avbryts på grund av omständigheter som skulle kunna betraktas som forcemajeure. när detta framstår som motiverat. Jag delar denna uppfattning. Behovetav skydd kan här vara särskilt starkt uttalat. Det är då angeläget attsäkerheterna snabbt kan tas i anspråk för resenärernas uppehälle och hemresa.En begränsning lill fall där reseföretaget försalts i konkurs ellerkan antas vara på obestånd skulle ge ett försämrat konsumentskydd. a.gäller detta i de fall där ett företag visserligen har betalningsförmåga menvisar sig ovilligt att självt snabbt reda upp situationen eller saknar förmågatill detta. Det bör liksom ankomma på resegarantinämnden att frän falllill fall pröva om situationen är sådan att säkerheten skall tas i anspråk. Jagfinner det inte påkallat att - såsom t. ex. förordat närmare precisera ivilka force majeure-situationer som garantimedel skall kunna tas i anspråk. KK har isin skrivelse tagit upp en fråga, som inte behandlats av utredningen, nämligenatt oklarhet f. n. skulle råda beträffande tolkningen av resegarantilagen närdet gäller s. k. affärsresor. Av förarbetena till lagen framgår alt skyldighetatt ställa säkerhet föreligger oberoende av resans utgångspunkt ellervaraktighet, av deltagarantal eller art (nöjes-, affärs-dier studieresa etc.)och av färdsätt (flyg, bål, tåg, buss m. m.). Frågan om de närmareförutsättningarna för att ta säkerhet i anspråk för samtliga dessa typer av resorhar inte berörts i förarbetena. KK har vid beräkning av garantiernas slorlekmed utgångspunkt i förarbelsutialandena fastställt garanti för alla typer avresor, som är att betrakta som sällskapsresor i lagens mening. Resegaranlinämndenhar emellertid vid tillämpning av lagen i fräga om rätten till ersättning iett ärende konstaterat alt det inte var motiverat att ta garantin i anspråkeftersom resan ingått som ett led i en affärsrörelse. Enligl vad jag inhämtathar i övrigt den för resegaranlinämnden avgörande faktorn varit om resan harbetalats av en fysisk eller en juridisk person. 1 det senare fallet medgesenligt praxis ingen garantiersättning, därför att lagstiftningen syftar tillett ekonomiskt skydd för resenären, alltså den som företar resan. SRF, somkommenterat KK:s skrivelse, anser att s.k. affärsresor klart faller utanförresegarantilagen medan den gäller för nöjesresor. Enligt min mening skulle man i och för sig kunna tänka sigatt ett visst skyddsbehov föreligger när det gäller småföretagare som verkar iform av juridisk person. Ett försök att låta sådana personer omfattas av lagenskulle emellertid ge upphov till gränsdragningsproblem. Att lösa dessa ilagtext låter sig knappast göra. De skälighetsbedömningar som skulle bliföljden, skulle försvära arbetet för resegarantinämnden, vars uppgift är allsnabbt meddela utanordningsbeslut i fråga om ställda säkerheter. 1984/85:214 23 rantinämndens praxis att inte medge ersättning ursäkerheterna då resan betalats av en juridisk person synes mot denna bakgrundvälmotiverad. Sammanfattningsvis anser jag att tillräckliga skäl inte harframförts för att genomföra någon förändring. Detta innebår att också framdelessäkerhet kan komma att fastställas för sådana resor som sedan sker i form avaffärsresor, för vilka ersättning inte ges ur garantin. Eftersom omfattningenav sådana resor svårligen kan bedömas i förväg, kan det, från konsumentsynpunkt,vara motiverat med en sådan ordning. Skulle speciella omständigheter föreligga,har KK vissa möjligheter att ta hänsyn lill dessa vid fastställande avsäkerheten. Slutligen har av vissa remissinstanser invänts att dentidsrymd på f.n, inom vilken man skall göra ansökan om alt få tasäkerhet i anspråk är för läng. Kritiken motiveras med alt resegaranlinämndenså snabbi som möjligi bör fä en uppfattning om vilka totala krav på utbetalningur en säkerhet som kan komma i fråga. Utbetalning ur en säkerhet kan behövagöras skyndsamt för alt ersätta andra förelags utlägg för exempelvishotellkostnader. Först när full klarhet råder om de totala kraven kan nämndenbedöma om den ställda säkerheten räcker eller om någon form av kvotering måstetillgripas. Det har inte i de fall där kraven slutligtreglerats av resegarantinämnden inträffat att den ställda säkerheten varitmindre än de sammanlagda kraven på utbetalning ur säkerheterna. Tvärtom har iflertalet fall den ställda säkerheten varit betydligt större än vad som totaltbetalats ut. Riskerna för att vissa omedelbara utbetalningar ur en säkerhetskall försätta andra med likvärdiga anspråk i ett sämre läge måste bedömas somsmå. Mot bakgrund härav och då resenärernas intressen av all ha en rimlig tidpå sig för att kunna göra sin rätt gällande inte bör försämras anser jag detinte motiverat att föreslå någon ändring pä denna punkt. I enlighet med vad jag nu har anfört har inomfinansdepartementet upprättats ett förslag till lag om ändring i resegarantilagen (1972:204). Förslaget bör fogas till protokollet i detta ärende sombilaga 2'. ' Bilagan har uteslutits här. Fränsett att andra meningeni 15 § andra stycket utgått är förslaget likalydande med det som är fogat tillpropositionen. 1984/85:214 24 Allmänt hänvisas till förarbetena till nu gällandeordning, prop, 1972: 92. NU 30, rskr 193, och till den tidigare lagen. prop.1967: 106. 3LU 42, rskr 295. 1 den mån en förändring e.d, åsyftas anmärks deltasärskilt i det följande. Den som yrkesmässigt anordnar sällskapsresa till något annalland än , . eller skall, innan han marknadsförresan, ställa säkerhet hos kommerskollegium. Också den som yrkesmässigttillhandahäller eller på annat sätt förmedlar av annan anordnad resa av sådantslag skall ställa säkerhet hos kollegiet. Skyldigheten att ställa säkerhetgäller oavsett om resan utgår frän eller frän ett annat land. Paragrafen motsvarar i sak I S i den nu gällande lagen,dock med den ändringen att kravet på säkerhet endast gäller den somyrkesmässigt anordnar en sällskapsresa eller som yrkesmässigt lillhandahållereller pä annat sätt förmedlar en av annan anordnad sällskapsresa. Uttrycket"eljest i förvärvssyfte" har därvid utgått, vilket behandlats i denallmänna motiveringen (3.2). Också lag föreskrevs att den som anordnarsällskapsresa skulle ställa säkerhet. 1967: 106 (s, 31) uttaladedepartementschefen alt i uttrycket anordna fick inläggas varje föranstaltande,som direkt tar sikte pä att genomföra och avsluta en sällskapsresa, t. ex.slutande av avtal med transportföretag och hotell saml marknadsföring av resan.Även själva genomförandet och fullföljandet fick räknas till anordnandet. I förarbetena till den nu gällande lagen (prop. 1972:92 s.31) framhålls det i specialmotiveringen till I § att det lag intefanns klart angivet vid vilken lidpunkt säkerheten skall ställas. Pä denna punkt hade resegarantiutredningen, varsbetänkande (Ds H 1972: 1) Ny resegarantilag låg till grund lag,anfört (s. 171 f.) att en researrangör enligt den då gällande lagenuppenbarligen hade att ställa säkerhet innan han påbörjar ett anordnande av ensällskapsresa i den mening som sades i förarbetena. Utredningen nämnde att KKupplyst, att frågan om när säkerhet skall vara ställd ibland inte stått klarför alla sällskapsresearrangörer. KK hade för den skull framhållit, att delsyntes önskvärt att genom så klara och preciserade regler som möjligt ange, närsäkerheten senast skall vara ställd. Utredningen anförde vidare att det fränkonsumentens synpunkt inte är nödvändigt alt säkerheten är ställd redan närsällskapsreseverksamheten påbörjas l.ex. genom att researrangören sluter avtalmed transportföretag och hotell. Avgörande bör i stället vara den tidpunkt, närsådan skada som säkerheten kan tas i anspråk för tidigast kan uppkomma. Dennatidpunkt sammanfaller med den då betalning för 1984/85:214 25 resan tidigast kan komma all eriäggas, uttaladeutredningen och tillade att detta inträffar så snart en resa börjarmarknadsföras. För all närmare bestämma den tidpunkt, när säkerheten senastskall vara ställd, föreslog utredningen att det i lagtexten angavs, att den somanordnar sällskapsresa skall ställa säkerhet hos KK före marknadsförandet. Efter en redogörelse för vad utredningen anfört i dennadel sägs i prop, 1972:92 att utredningen föreslagit au det i lagtexten angesatt den som anordnar sällskapsresa skall ställa säkerhet hos KK och att. ienlighet med vad utredningen sålunda föreslagit, del i 1 § nu gällande lagföreskrivs alt säkerhet skall ställas före marknadsförandet av sällskapsresan. Syftet med lagändringen är 1972 måste sägas ha varit attför de flesta fall senarelägga tidpunkten dä en anordnare skall vara skyldigatt ställa säkerhet, jämfört med vad som kunde anses gälla enligt 1967 årslag. Med hänsyn lill uppbyggnaden av I S andra siycket i den nugällande lagen, som inleds med orden "Detsamma gäller", kan möjligentvekan uppslå huruvida nu gällande skyldighet alt ställa säkerhet för den somförsäljer, utbjuder eller eljest förmedlar en sällskapsresa, alltså agenten.också är knuten lill begreppet "innan resan marknadsförs". Den redovisadebakgrunden till alt uttrycket infördes i 1 § första stycket torde emellertidklargöra alt i stället avsetts anordnaren. Andra stycket får därmed uppfattassjälvständigt reglera i vilka situationer och därmed vid vilken tidpunktskyldigheten inträder för en reseagent att ställa säkerhet. All en agent skullemarknadsföra en resa ulan alt t. ex, saluhålla eller på annat sätttillhandahålla den är enligt min mening knappast ett fall som behöver täckas inav kravel på säkerhet. Mot denna bakgrund har i I S gjorts förtydligande pådenna punkt. Därvid klarläggs att skyldigheten för en agent att ha ställtsäkerhet föreligger när han lillhandahåller eller på annat sätt förmedlar enresa. Skyldigheten är således inte kopplad till tidpunkten förmarknadsföringen, såsom är fallet beträffande anordnarna. 1 nutida lagspråk brukas inte gärna begreppen försäljarespektive saluhålla när det gäller tjänster. Dessa begrepp har en naturligareanknytning till varor. Vanligare torde vara att använda termen tUlhandahålla ifråga om tjänster. Så har skett i paragrafens föreslagna lydelse. Någon ändringi sak är inte avsedd. Begreppet tillhandahålla läcker, bortsett från alt detinte är ett krav att prestationen är prissatl, motsvarande situation sombegreppen försälja och saluhålla. Ordet utbjuda, som finns i I § andra stycketnuvarande lag. Delvis täcks nämligen den situationen av uttryckettillhandahålla eller pä annat sätt förmedla. I övrigt torde ordet utbjuda fåanses ha innebörden att man på något sätt bekantgör sitt erbjudande förpresumtiva köpare. Därmed har uttryckssättet utbjuda närmast en innebördmotsvarande den som termen marknadsför mol bakgrund av del förut sagda får gesi resegarantilagen. Av skäl som jag redovisat tidigare ler del i sig inte påkallatatt täcka in den situationen när det gäller agenter. Prop.1984/85:214 26 I ij har i den föreslagna lydelsen genomgått enredaktionell förändring genom att de nuvarande bägge siyckena arbetats sammantill ett, i enlighet med vad resegarantilagutredningen förordat. 1 nuvarande 1 S andra stycket talas om "inom ellerutom riket" anordnad sällskapsresa. 1 lag avsåg skyldigheten attställa agentsäkerhet endast utom riket anordnad sällskapsresa.Resegarantiutredningen föreslog därefter att en agent alllid skulle varaskyldig att ställa säkerhet för sällskapsresor, som han erbjuder resenärerna,oavsett om resorna anordnas i eller utomlands. 1972:92 (s. 25)biträdde departementschefen pä anförda skäl utredningens förslag i denna del.Utvidgningen beträffande skyldigheten att ställa säkerhet kom lill uttryck ilagtexten pä det sätt som angetts. I den nu föreslagna lagtexten har orden"inom eller utom riket anordnad sällskapsresa" fått uigå. Någonändring i sak jämfört med vad som gäller f. n. medför detta inte. 1 syfte atttydligare skilja mellan vad som gäller för anordnare respektive agenter(förmedlare) har vidare gjorts ett tillägg i agentfallet. Därvid anges allförmedlingen avser en av annan anordnad resa. Liksom f. n. gäller att varjetransaktion fär bedömas för sig. Om en anordnare i visst fall uppträder somagent bedöms han i den situationen som agent. Del motsvarande gäller om enagent i visst fall anordnar en resa. 1 det fallet hänförs han alltså tillkategorin anordnare. 1 övrigt har endast gjorts redaktionella ändringar avspråklig natur. får ålägga en näringsidkare alt lämna deuppgifter om sin rörelse, som är nödvändiga för prövning av frågan om säkerhet.Om den uppgiftsskyldige inte lämnar de begärda uppgifterna, får kollegiet vidvite förelägga honom alt fullgöra sin skyldighet. Lydelsen av första meningen har ändrats i förhållande tillnuläget. Innebörden av detta har delvis behandlats i den allmänna motiveringen(3.3). I den nya lydelsen talas om näringsidkare i stället försom f. n. företagare. Det senare uttrycket används inte i nyare lagstiftning,där i stället begreppet näringsidkare är vanligt förekommande. Termennäringsidkare har här samma innebörd som enligt marknadsföringslagen (1975:1418,prop, 1970:57 s, 90). Begreppet omfattar var och en som yrkesmässigt driververksamhet av ekonomisk art. Här täcks in såväl fysiska som juridiska personer,liksom statliga och kommunala organ i den män de driver näring. Något krav påvinstsyfte finns inte. Genom den av mig föreslagna (3.2) begränsningen avskyldigheten att ställa säkerhet till att avse endast yrkesmässig verksamhet ärdel möjligt att använda näringsid-karbegreppet i resegarantilagen. Lagens målgrupp är enligt I § lagförslaget sädananäringsidkare som anordnar, tillhandahäller eller pä annat sätl förmedlarsällskapsresor av 1984/85:214 27 1 den delen råder kongruens mellan uttrycket"yrkesmässigt anordna" etc. i 1 § och begreppet"näringsidkare" i första meningen förevarande paragraf. Förstameningen är emellertid avsedd att. i fråga om just uppgiftsskyldighet, ge ennågot vidare ram än enligt utredningsförslaget. Detta innebar att endast densom är skyldig att ställa säkerhet var uppgiftsskyldig. Emellertid kan KK i detenskilda fallet behöva uppgifter just för att kunna fastställa huruvidaskyldighet att ställa säkerhet föreligger eller ej. Om vederbörande ärnäringsidkare, kan kollegiet med stöd av förevarande paragraf skapa skyldighetför denne att lämna de uppgifter som ertordras. Givetvis gäller att KK skall hafog för att begära in uppgifterna. Det bör alltså finnas grundad anledning altmisstänka att vederbörande bedriver eller kan komma alt bedriva verksamhet istrid mot resegarantilagen. Det nu anförda förankras i första meningen genomuttrycket "för prövning av frågan om säkerhet". Ändringarna i paragrafensandra mening är endast av språklig art. Till böter eller fängelse i högst ett är skall dendömas som uppsålligen 1. anordnar en sällskapsresa utan att,innan han marknadsför resan, ha ställt säkerhet som krävs enligt denna lageller 2. tillhandahåller eller på annat sättförmedlar en sällskapsresa ulan att ha ställt sådan säkerhet. Till böter skall den dömas som uppsålligen eller av oaktsamhet 1, lämnar oriklig uppgift vid fullgörande av uppgiftsskyldighelsom ålagts honom med slöd av 5 § eller 2, underiäter att fullgöra sådan uppgiftsskyldighel. För en gärning som avses i andra siycket I skall intenågon dömas till ansvar, om gärningen är belagd med straff i . Inteheller skall någon dömas till ansvar för en gärning som avses i andra slyckel 2i den mån gärningen omfattas av ett vitesföreläggande enligt 5 §. Allmänt åtal för brott mol denna lag fär väckas endastefter medgivande av kommerskollegiet. Paragrafens/ör,yf« stycke motsvarar första och andrastycket i den nu gällande lagen. Bestämmelsen har arbetats om och anpassatstill den nya utformningen av I §, I den nu gällande bestämmelsen sägs inte uttryckligen omdel för siraff-barhel krävs att gärningen begåtts uppsålligen eller om även oaktsamlhandlande kan straffas. 1 paragrafens tredje stycke, som avser lämnande avoriktig uppgift, finns däremot ett klart uttalande på denna punkt. Dåsistnämnda bestämmelse infördes föranledde detta inte något uttalandebeträffande de subjektiva rekvisiten i paragrafens två tidigare stycken. Dessaöverfördes, såvitt rör den nu aktuella frågan, oförändrade frän lag. Ibrottsbalken finns en regel av innebörd alt i balken beskriven gärning skall,om ej annal sägs. anses som brott endast dä den begås uppsålligen. För specialsiraffrällensdel finns inte någon motsvarande generell regel. 1 förtydligande syfte har iden nu föreslagna straffbestäm- Prop.1984/85:214 28 melsen uttryckligen angetts vad som torde ha varitavsikten lag, nämligen all del för straffbarhet krävs attgärningen begälls uppsålligen. I första punkten talas om den som inte "ställtsäkerhet som krävs enligl denna lag". Med del nya utlryckel avses intenågon förändring jämfört med vad som gäller f. n. Har KK exempelvis i visstfall beslutat alt efterge kravel på säkerhet kan således, liksom , straffinte komma ifråga, eftersom KK:s beslut suspenderat lagens krav. I första stycket i dess nu gällande lydelse talas om densom anordnar sällskapsresa, "för vilken resa han ej före marknadsförandet"ställt säkerhet. För att tydliggörti att marknadsföring som annan än anordnarenstår för inte kan skapa straffansvar används i den föreslagna lydelsen utlryckel"innan han marknadsför resan". Med orden "sådan säkerhet" i andra punktenåsyftas, på samma sätl som i första punkten, säkerhet som krävs enligl lagen. Övriga nya uttryck har kommenterats i specialmotiveringen lill1 S. Underlåtenhet att fullgöra uppgiftsskyldighet som följerav 5 S har kriminaliserats i andra stycket andra punkten. Ändringen har.liksom bestämmelsen i tredje stycket om förhållandet mellan straff och vite,behandlats i den allmänna motiveringen (3.3). Bestämmelsen i fjärde stycket om att allmänt åtal endastfår väckas efter medgivande av KK har också behandlats i den allmännamotiveringen (3.3). Straffbestämmelsernas tillämplighet pä gärningar sombegåtts före den nya lagens ikraftträdande behandlas under rubrikenIkraftträdande m. m. 1 övrigt har tredje stycket i paragrafens nuvarandelydelse ulan ändring i sak överförts lill andra och tredje stycket i denföreslagna lydelsen. Kommerskollegiets beslut enligl 5 § får inte överklagas.Andra beslut av kollegiet enligt denna lag får överklagas hos regeringen genombesvär. Kommerskollegiet får förordna att ett beslut om säkerhetskall gälla . Har beslutet om säkerhet överklagats, får regeringenbestämma att ett sådant förordnande tills vidare inte skall gälla. beslut får inte överklagas. Har en säkerhet tagits i anspråk för betalning som bortutgå ur en annan säkerhet, får resegarantinämnden ta upp ärendet till nyprövning. \ första siycket anges vilka av KK:s beslut som fåröverklagas. Enligt styckels nu gällande lydelse får annat beslut än omvitesföreläggande överklagas. 1 5 § andra stycket i den nu gällande lagen angessom förutsättning för ett vitesföreläggande att anmaning att lämna uppgiftenligt första siycket inte efterkoms. Det skulle kunna hävdas altbesvärsbestämmelsens nuvarande utformning medför att ett beslut att anmananågon att lämna uppgift lill KK kan överklagas. En sådan tolkning rimmaremellertid illa 1984/85:214 29 med förbudel mot att överklaga beslut omvitesföreläggande. Kan det senare inte överklagas bör inte heller ett beslutatt ålägga någon att lämna uppgift kunna överklagas. Detta har klarlagts i denföreslagna lydelsen genom all det angetts att beslut enligt 5 § inte fåröverklagas, 1 övrigt har besvärsbestämmelsen moderniserats i terminologiskthänseende. Bestämmelsen i undra siycket. som är ny. har behandlats iden allmänna motiveringen (3.4). 1 tredje och Jjärde slyckel har endast gjorts ändringar avspråklig art. Ikraftträdande m. m. De nya bestämmelserna föresläs träda i kraft den I januari1986, Något behov av övergångsbestämmelser föreligger inte.Beträffande straffbestämmelsernas tillämplighet på gärningar som begåtts föreikraftträdandet bör emellertid följande anföras. Som framgåll av den allmänna motiveringen (3.2) harskyldigheten all ställa säkerhet enligt den nya lagen begränsats till att avseden som yrkesmässigt anordnar, tillhandahäller eller på annat sätt förmedlarsällskapsresa. Enligt den nuvarande bestämmelsen omfattas även den som"eljest i förvärvssyfte" anordnar eller förmedlar sällskapsresa. Denbegränsning som här har föreslagits medför en motsvarande inskränkning av detstraffbara området. Härigenom kan frågan uppkomma, huruvida den som i strid mollagens nuvarande avfatlning "eljest i förvärvssyfte" anordnat ellerförmedlat sällskapsresa skall kunna straffas för detta även efter den nyalagens ikraftträdande. Frågan får sin lösning genom stadgandet i 5 § andrastycket lagen (1964:163) om införande av .