prop · G80321 · 1984-12-31 00:00:00 — vidare framhåller finns visseriigen f n. möjlighet att medexempelvis laboratorietest undersöka eventuella effekter av här aktuellt slag.Att översätta resultat från laboratoriet till verklig trafik har dock visat sigvara mycket svårt. I flera undersökningar har man sålunda funnit endast svagasamband mellan laboratorietesten och realistiska trafikförhållanden. Tilldetta kommer att propagandavärdet av trafikinformationsarbetet med säkerhet ärstörre, om resultaten härrör från trafiksituationer. Institutet upplyser om f.n. bedriver utvecklingsarbete på en körsi-mulator men framhåller ianslutning därtill att simulatorövningar kräver kalibrering genom jämförelsemed realistiska prov. Prestationseffekterna måste därför prövas itrafiksituationer. Sädana prövningar behöver dock 1984/85:21 38 inteske i allmän trafik. De kan enligt institutet ofta med fördel genomföras påavlysta och avspärrade vägar. Medhänvisning bl.a. till nu angivna förhållanden hemställer institutet att sådanabestämmelser införs att, utan hinder av 19 § VTK och 4 § TBL, experimentellaförsök inom ramen för forskningen kring prestationsnedsättande effekter avdroger av olika slag kan göras. Vidremissbehandlingen har RÅ redovisat en viss tveksamhet till framställningen. Iövrigt har den dock tillstyrkts av samtliga remissinstanser. Flera instanserframhåller emellertid att försök av aktuellt slag inte bör få göras i allmäntrafik och att tillstånd till försöken bör förenas med erforderligasäkerhetsföreskrifter. Självfinner jag liksom de flesta remissinstanserna att det uppenbarligen har ettstort värde att experimentella undersökningar görs pä det aktuella området. Dåtänker jag liksom väg- och trafikinstitutet inte minst på intresset av att fåen bättre belysning än f.n. av hur olika sorters droger påverkar körförmågan. Institutetsbedömning att 4 § TBL förhindrar undersökningar av olika slag är otvivelaktigtriktig. Bestämmelserna i den paragrafen har generell giltighet och gäller ävenexempelvis avspärrade områden. De svenska undersökningar som har utförts påområdet har därför fått förläggas till annat nordiskt land vilket naturligtvisframstår som en onödig omgång. Jagföreslår mot denna bakgrund att det i 4 § TBL tas in en särskild bestämmelse omatt paragrafens straffbestämmelser inte gäller när fråga är om en körning somingår som ett led i en vetenskaplig eller därmed jämförlig undersökning tillvilken regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer har lämnattillstånd. Om godtar förslaget, är det min avsikt att senare förregeringen anmäla frågan om ett bemyndigande för trafiksäkerhetsverket attefter samråd med pröva frågor om tillstånd tillundersökningar av aktuellt slag och att förena ett tillstånd med de villkor sombehövs från säkerhetssynpunkt. Som regel synes nämligen böra gälla attexperiment av den art som åsyftas nu bara skall få bedrivas inom avlyst elleravspärrat område. I vart fall bör som jag ser det experimenten inte fåförekomma i aUmän trafik. 1 samband med att denna fråga anmäls för regeringentorde också spörsmålet om dispens i aktuellt hänseende frånvägtrafikkungörelsen få tas upp. Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättatsett förslag till lag om ändring i lagen (1951:649) om straff för vissatrafikbrott. Förslagetbör fogas till regeringsprotokollet som bilaga 4. Härutöverbör följdändringar göras i körkortslagen (1977:477) och flera 1984/85:21 39 Dessa ändringar är inte av den arten att lagrådet behöver höras överdem. Min avsikt är att ta upp följdändringarna i samband med att jag efterlagrådsbehandlingen anmäler frågan om proposition till . Förslagetinnebär att trafiknykterhetsbrotten även i fortsättningen delas in i tväsvårhetsgrader. Den ena brottstypen föresläs bli benämnd rattfylleri och denandra grovt rattfylleri. Det särskilda brott som f.n. bmkar betecknas somrattonykterhet avskaffas. Motsvarande gärning kommer i fortsättningen attbedömas som rattfylleri. Enligtförslaget kommer 4 § TBL att innehålla regler om rattfylleri. 1 den nya 4 a §meddelas bestämmelser om grovt rattfylleri. Möjlighetenatt för vetenskapliga ändamål göra undantag frän bestämmelserna om rattfylleriregleras i 4 §. Den nya förverkanderegeln tas in i en ny 7 § i förslaget. Dennuvarande uppdelningen i fyra moment föreslås avskaffad och ersatt med fyra nyastycken. Det första innehåller regler om promillekörning och det andra angervad som skall gälla i fråga om s.k. kliniskt rattfylleri. I tredje stycket hartagits upp regler som motsvarar det nuvarande 3 mom. Därtill kommer ett nyttfjärde stycke enligt vilket dispens från straffbestämmelserna kan meddelas ivissa fall. Förstastycket innehåller den nya huvudregeln om ansvar för rattfylleri. Den ärkonstruerad som en promilleregel och innebär att ansvar för rattfylleriinträder då alkoholkoncentrationen i förarens blod uppgår till 0,4 promilleeller däröver. Någon särskild bestämmelse som tar sikte enbart på alkoholhalteri intervallet 0,4-1,tas alltså inte upp i förslaget. enlighet härmed promilleregeln till skUlnad frän f.n. har tagits upp somhuvudregel skall ses mot bakgrund av att den i praktiken har den heltdominerande betydelsen. Motsvarande lösning har också valts i de andra nordiskaländerna. Departementsförslaget överensstämmer pä denna punkt med promemorieförslagetsom i den delen allmänt har godtagits vid remissbehandlingen. Avspråkliga skäl har det i paragrafen i dess nuvarande lydelse förekommandeuttrycket "starka drycker" ersatts med "alkoholhaltigadrycker". Detta är inte avsett att innebära någon saklig ändring. Promilleregelnavser bara alkoholbemsning. Frågan om ansyar för den som framför fordon underpåverkan av andra medel skall bedömas efter Prop.1984/85:21 40 Där föreskrivs ansvar för den som vidframförande av motorfordon är så påverkad av alkoholdrycker eller andra medelatt det kan antas att han inte på betryggande sätt kan föra fordonet. Den sistnämndaansvarsregeln är avsedd att vid alkoholpåverkan vara subsidiär i förhållandetill promilleregeln i första stycket i den meningen att bevisning ompåverkansgraden inte skall behöva föras, om promillerekvisitet är uppfyllt. Även straffskalan har ändrats. Den nuvarande regeln om attstraffet för rattfylleri är fängelse i högst eller, där omständigheternaär mildrande, böter, dock lägst 25 dagsböter, har tagits bort. I stället blirstraffskalan för rattfylleri enligt förslaget böter - utan särskilt minimum -eller fängelse . Det ankommer naturligtvis på domstolarna att bedöma varjesärskilt fall utifrån de föreliggande omständigheterna och att därvid tillämpaden nya lagstiftningen i enlighet med vedertagna lagtolkningsprinciper.Intresset av enhetlig tillämpning motiverar emellertid att jag här gör enförhållandevis utförlig redovisning av de intentioner som ligger till gmnd förförslaget och att jag även ger min syn på vissa tillämpningsfrågor av intressei sammanhanget. Ändringen innebär bl.a. att förutsättningen för att dömatill böter för rattfylleri inte längre blir att omständigheterna har varit mildrande.Böter skall kunna användas även i andra situationer. Tanken är att böter skallkunna användas i fall som med hänsyn tUl den trafikfara som har förelegat ochövriga omständigheter framstår som mindre allvarliga. Som framgår av denallmänna motiveringen kommer emellertid fängelse alltjämt att spela enbetydande roll på området. Jag skall i det följande i anslutning till några typfallredovisa min uppfattning rörande frågan i vad mån böter bör kunna tillämpassom påföljd vid rattfylleribrott. Jag följer därvid i huvudsak den genomgångsom har gjorts i promemorian, låt vara med en delvis annorlunda lagtekniskutgångspunkt. Enligt promemorian utgör inte minst vidbrottslighet av den här aktuella typen återfall otvivelaktigt en omständighetsom är ägnad att höja brottets straffvärde. I promemorian uttalas att detta ären socialpsykologisk realitet som det inte går att bortse från närsanktionssystemet utformas. Uttrycker man saken i de termer som brukar användas närstraffsystemet motiveras, kan enligt promemorian en straffskärpning vidåterfall i trafiknykterhetsbrott motiveras utifrån individualpreventivahänsynstaganden; att föraren har gjort sig skyldig till sådant brott på nyttvisar att den tidigare reaktionen inte var tillräcklig för att avhålla honomfrån fortsatta brott. 1 promemorian hävdas att man också kan anföra allmänpreventivaskäl som motiv - de förare som en gång har lagförts för trafiknykterhetsbrottbör känna till att ett hårdare straff hotar dem i händelse av 1984/85:21 41 Slutligen redovisas i promemorian att man imoderna kriminologiska framställningar vid diskussion av hithörande frågorofta har hänvisat till rättfärdighets- och proportionalitetsidéer. Resonemangetgår dä ut på att lagöverträdarens skuld blir större i och med återfallet. Dessatankegångar torde - sägs det i promemorian - av flera skäl inte generellt låtasig lägga till grund för det straffrättsliga päföljdssystemet. Men just vidbrott av den typ som representeras av rattfylleri överensstämmer de utan tvivelmed ett naturligt betraktelsesätt. Även omständigheter av helt annat slag talar enligtpromemorian för att återfall bör leda till strängare påföljd än enbart böter.Just i de fall då föraren har dömts för trafiknykterhetsbrott kan detfinnas särskild anledning att genom personundersökning och annan utredning sökafä klarlagt om denne har uttalade alkoholproblem och om förhållandena i övrigtär sådana att en individualpreventivt motiverad påföljd bör tillämpas, någotsom naturligtvis liksom f.n. bör förutsätta att omständigheterna är speciella. Promemorians förslag, som lagtekniskt sett innebär attåterfall skulle vara en särskild i lagen nämnd kvalifikationsgrund för grovtbrott, har mötts av tveksamhet från en del håll vid remissbehandlingen.Exempelvis anser sig hovrätten över och inte kunna godta tankenatt ett återfall skall höja brottets straffvärde. Hovrätten hänvisar bl.a. tillatt man vid annan brottslighet har avskaffat återfallet som grund för straffhöjning.Från flera håll pekar man också på att det kan bero av tillfälligheter omföraren har åkt fast för rattfylleri och även hunnit lag-föras förbrottet. Jag har en viss förståelse för de invändningar som hargjorts mot promemorians resonemang. Inte desto mindre har jag svårt att kommaifrån att det i sak måste anses vila pä en riktig princip. Jag kan godtahovrättens invändning så långt att jag anser att det skulle vara mindrelämpligt att i lagen uttryckligen ange återfall som en särskildkvalifikationsgmnd för grovt brott. När det däremot är fråga om att inom denstraffskala som lagen anger välja påföljd, torde det vara helt i linje med vadsom gäller pä andra områden att beakta om föraren har dömts förtrafiknykterhetsbrott. Jag kan således inte se annat än att, när ettrattfylleribrott utgör återfall i trafiknykterhetsbrottslighet inom en intealltför , detta rimligen bör påverka valet av påföljd i skärpanderiktning. Att det, som påpekats vid remissbehandlingen, kan bero avtillfälligheter om föraren har blivit lagförd är knappast någonbärande invändning mot en sådan praxis. Det är främst det förhållandet attåterfall sker trots en tidigare lagföring som enligt min mening gör att manmåste se särskilt strängt på brottet. I linje med vad som har förordats i promemorian anser jagmot denna bakgmnd att det innebär en rimlig utgångspunkt för bedömningen attböter inte annat än i undantagsfall tillämpas som påföljd för rattfylleri, omden 1984/85:21 42 tilltaladehaft en betydande alkoholhalt i blodet - i praktiken torde det få röra sig ommer än en promille och vid tiden för brottet mindre än har förflutitsedan föraren tidigare dömts för trafiknykterhetsbrott. Till skillnad frånnågra remissinstanser anser jag inte att man härmed kan jämställa det falletatt två rattfylleribrott föreligger till bedömning i samma mål. För attåterfallet skall påverka valet av påföljd på det sätt som här berörts bör detsom jag sade i princip krävas att gärningsmannen genom en lagakraftvunnendom eller ett godkänt strafföreläggande har fällts till ansvar för det tidigarebrottet och att det alltså står klart att han inte har låtit sig rätta av denpåföljd som han fömt har fått. Tillde undantagsfall då böter bör kunna tillämpas även i här avsedda fall hörsituationer där omständigheterna enligt nuvarande praxis brukar bedömas sommildrande. Rattfylleri på moped är ett exempel pä det, att föraren påtagit sigen mycket begränsad uppgift ett annat. SlutligenvUl jag understryka vad som sägs i promemorian om att en individualpreventivtinriktad påföljd givetvis kan vara motiverad i många av de fall som hardiskuterats. Enligt promemorian skall den omständigheten att ett rattfylleribrotthar begåtts i kombination med olovlig körning inte i sig behöva medföra attrattfylleribrottet hänförs till den grövre gärningstypen. I promemorian hävdasemellertid att fängelse bör ådömas vid en brottskombination av detta slag i defall brotten i betraktande av samtliga omständigheter framstår som särskiltallvarliga. Denna ståndpunkt har i allmänhet vunnit anslutning vidremissbehandlingen. Ocksåjag anser att övervägande skäl talar för att den omständigheten att ettrattfylleribrott har begåtts i kombination med olovlig körning inte börutesluta möjligheten att tillämpa böter som påföljd. Avgörandet bör träffasefter en helhetsbedömning av den trafikfara som förelegat, mängden alkohol iblodet och övriga omständigheter. Promemorieförslaget innebär att speciellt höga promillehalterinte utan vidare skall hänföras till den grövre brottstyp för vilken enligtförslaget fängelse normalt skall tillämpas som påföljd. Flera remissinstanserhar kommenterat förslaget i denna del. En uppfattning som därvid har förts framfrån olika häll är att fängelse rimligen bör tillämpas som påföljd även ifortsättningen i fall då föraren t. ex. har haft en alkoholhalt som ianmärkningsvärt hög grad överstigit och tagit på sig ensärskilt ansvarsfull föraruppgift. Jaghar förståelse för de synpunkter av detta slag som har förts fram och kan ihuvudsak instämma i dem. Sä långt vill jag emellertid ansluta mig tillpromemorian att jag anser att en speciellt hög promillehalt inte i och för sigbör innebära att det skulle vara uteslutet att låta påföljden stanna vid böter.I praktiken är det ingalunda ovanligt i rattfyllerimål att alkoholhaltenpåtagligt överstiger . Som påvisas i promemorian har närmarehälften av dem som lagfors för rattfylleri haft alkoholhalter på Prop.1984/85:21 43 I stor utsträckning torde det här röra sig ompersoner som har utvecklat ett beroende av en regelbunden alkoholkonsumtion ochdärmed även en ofta betydande alkoholtolerans. Detta medför självfallet inteatt rattfylleribrottet blir mer ursäktligt. Men det går å andra sidan som jagser det inte utan vidare att hävda att brottet från trafikfaresynpunkter ellerav andra skäl blir mer allvarligt ju högre alkoholhalten i blodet har varit.Som har påpekats vid remissbehandhngen har tiUvänjningsfaktorn mycket storbetydelse för påverkansgraden. Jag vill också hänvisa till vad jag har sagt iden allmänna motiveringen i anslutning till diskussionen om den övrepromillegränsen (avsnitt 2.4.3). Även i fall då alkoholhalten kraftigt haröverstigit måste det alltså göras en sammanvägning med övrigaomständigheter. Den skall syfta till att bestämma en påföljd som står iproportion till brottets svärhet med den nyansering som den ändradestraffskalan gör möjlig. Överträdelse av andra trafikregler m.m. Erfarenheten harvisat att rattfyllerister ofta upptäcks därför att de bryter mot andratrafikregler eller därför att körsättet annars framstår som anmärkningsvärt.Det kan t.ex. vara fråga om färd med släckta lampor eller åsidosättande avstopplikt. Ett annat exempel erbjuder det fallet att föraren svänger ivägkorsning utan att slå pä körriktningsvisaren eller att han köranmärkningsvärt långsamt eller osäkert. Om det i sädana och liknande fallsamtidigt föreligger omständigheter som medför att gärningen vid en samladbedömning framstår som särskilt trafikfarlig, kan grovt fall föreligga enligt 4a §. I andra situationer måste frågan om påföljden kan stanna vid böter bedömasmed hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet. Avgörandet bör träffasfrämst med utgångspunkt frän brottets straffvärde med hänsyn till dentrafikfara som förelegat. Har alkoholhalten understigit och ärförseelsen inte av mer allvarligt slag, synes påföljden som regel kunna stannavid böter även i dessa fall. Inverkan av körkortsåterkallelse. Bestämmelserna i 6 §trafikbrottslagen ger domstolarna möjlighet att vid bestämmande av påföljd förtrafiknykterhetsbrott ta hänsyn till den körkortsäterkallelse som enligtkörkortslagen (1977; 477) kan följa på brottet. Finns det grundad anledninganta att till följd av ett brott enligt trafikbrottslagen beslut kommer attmeddelas om återkallelse av behörighet att föra motordrivet fordon och attbeslutet kommer att medföra att hinder eller synnerlig svårighet uppstår förgärningsmannen i hans yrkes- eller näringsutövning, får sålunda enligt 6 § TBLhänsyn härtill tas vid bestämmande av påföljd för brottet. På motsvarande sättfår hänsyn tas till ett beslut genom vilket sådan behörighet har återkallatstills vidare. Jag har inte ansett att det finns något skäl att i dettasammanhang ta upp frågan om en ändring av dessa bestämmelser som i praxis harfått en ganska restriktiv tillämpning Ofr rättsfallen NJA 1982 s. 350 I-IV).Klart är att bestämmelserna får ett vidare tillämpningsområde, om det nu i Prop.1984/85:21 44 enlighet med mitt förslag öppnas en möjlighet att dömatill böter för rattfylleri utan att särskilda mildrande omständigheterföreligger. Betydelsen av att böter väljs som sanktion i stället för fängelseär dock så stor att det som jag ser det måste krävas att körkortsäterkallelsenmedför alldeles speciella svårigheter för den tilltalade för att man skallkunna låta påföljden stanna vid böter enbart med hänvisning till dettaförhållande. I situationer som med hänsyn till själva trafiknykterhetsbrottetsart framstår som gränsfall finns det emellertid anledning att beakta ävenkörkortsfrågan Hänsynen till dennas betydelse för den tilltalade kan då tänkasbli avgörande för påföljdsvalet. Jag övergår härefter till bötesnivån i de fall då bötertillämpas som påföljd för rattfylleri. En allmän riktpunkt synes - i linje medvad som förordats i promemorian och som i stort sett har lämnats utan erinranav remissinstanserna kunna vara att, om inga speciella omständigheterföreligger, antalet dagsböter inte bör understiga 50 när promillen legat nära0,4 och inte 100 när det är fråga om promillehalter kring 1,5. Det innebär enskärpning i förhållande till nuvarande ordning. En sådan är enligt min meningdock väl motiverad. Den nuvarande föreskriften om ett bötesminimum på 25dagsböter vid rattfylleri framstår mot denna bakgmnd som missvisande, ochsådana minima brukar inte heller sättas ut numera. I överensstämmelse medpromemorieförslaget bör föreskriften därför slopas. Vad jag nu har anfört innebär att det även ifortsättningen kommer att finnas ett betydande utrymme för att beivratrafiknykterhetsbrott genom strafföreläggande. Jag hänvisar i den delen tillvad dåvarande departementschefen uttalade i anslutning till de ändringar i 48kap. som trädde 1983 (prop. 1982/83:41 s. 19). Det skulle naturligtvis, som bl.a. RÅ har ifrågasatt vidremissbehandlingen, ha kunnat övervägas att i detta sammanhang ta upp fråganom en utökning av det maximiantal dagsböter som får ådömas enligt brottsbalkensallmänna regler. Eftersom jag har inhämtat att den frågan f.n. studeras avfängelsestraffkommittén (Ju 1979:04), har jag emeUertid inte velat ta upp dennu. Jag vill dock påpeka att maximum för böter som ådöms i förening medvillkorlig dom eller skyddstillsyn numera uppgår tiU 180 dagsböter. Också närböter ådöms som gemensam påföljd för flera brott kan man nå denna nivå. I de fall fängelse väljs som påföljd bestäms straffet f.n.som regel till fängelse en månad. Den införda möjligheten att döma tillfängelse , dock lägst , har utnyttjats i rättbegränsad utsträckning. Detta stämmer väl överens med de uttalanden somriksdagen gjorde i samband med att minimitiden förkortades (se JuU 1980/81;32). Om i enlighet med mitt förslag böter införs i den reguljära straffskalanför rattfylleri och tillämpas i ett inte oväsentligt antal fall, måstenaturligtvis utrymmet för att i de fall fangelsepäföljd väljs låta straffetstanna vid 14 Prop.1984/85:21 45 dagar eller öka . Det gäller här fall däbrottet vid en sammanvägning av samtliga omständigheter framstår som alltförallvarligt för att böter skall kunna väljas som påföljd, utan att brottetdärför tillhör de allvarligaste rattfyllerifallen. Exempel erbjuder situationerdå det är fråga om återfall efter ett par är men det nya brottet har medfört enendast förhållandevis ringa trafikfara. I fortsättningen liksom skall straff förrattfylleri kunna ådömas oberoende av alkoholhalten, om det kan styrkas attföraren har varit sä påverkad att det kan antas att han inte på ett betryggandesätt har kunnat framföra fordonet. I praktiken är det numera ovanligt attbevisning förs om påverkansgraden pä annat sätt än genom dokumentation avresultatet av blodanalys. De situationer där påverkan styrks på annat sätt än genomblodanalys bör i princip bedömas pä samma sätt som promillefallen. Liksom idessa bör det alltså finnas ett inte oväsentligt utrymme för att tillämpa bötersom påföljd. Man skulle annars fä en omotiverad skillnad mellan s. k. klinisktrattfylleri och rattfylleri där promilleregeln tillämpas. En sådan skillnadskulle äventyra fördelarna med den senare regeln. Den ändring i straffskalansom jag har förordat bör sålunda inte tas till intäkt för en ordning enligtvilken t. ex. vittnesbevisning om den tilltalades påverkan åberopas i någonväsentligt större omfattning än f.n. Självfallet kan emellertid särskildaförhållanden föranleda att yttre tecken på alkoholpåverkan frän den tilltaladessida får ingå som ett led i helhetsbedömningen av den trafikfara som förelegat. När det gäller påverkan av andra preparat har - iöverensstämmelse med vad som har förordats i promemorian - uttrycket"berusningsmedel" i den nuvarande lagtexten ersatts med"medel". Det förra uttrycket är nämligen otvivelaktigt någotmissvisande, eftersom bestämmelsen avser att ta sikte på bl. a. sömnmedel samtlugnande och smärtstillande preparat. På samma sätt som har skett i promemorian vill jag ianslutning härtill framhålla att "drograttfylleri" av allt att dömaär ett allvarligt problem, i synnerhet vid narkotikapåverkan. Det skullesjälvfallet vara en stor fördel om man på grundval av kvantitativa bestämningarav olika drogers förekomst i organismen kunde införa någon form avpromilleregel även för dessa fall. Tillräckligt underlag för detta finns dockinte f.n. Med hänsyn till att forskning pågår på området kan emellertid tankenkanske bli verklighet . Att, som har förordats från något håll, inuvarande läge införa ett straffansvar för samtliga fall då en förare ärpåverkad av något till narkotika hänförligt medel oavsett graden av påverkantorde å andra sidan inte vara välbetänkt. På sakens nuvarande ståndpunkt fårman i stället nöja sig med att göra bedömningar från fall till fall. Det bördock erinras om att har slagit fast principer för när s. k. kliniskundersökning skall 1984/85:21 46 användasvid förundersökningar rörande misstanke om trafiknykterhets brott. Dessainnebär att sådan undersökning alltid skall ske när man misstänker drogpåverkan(prop. 1981/82: 162, JuU 55, rskr 329. Dettastycke motsvarar 3 mom. i den nuvarande lydelsen. Det bör anmärkas att 4 mom.föreslås upphävt i den proposition med förslag till järnvägstrafiklag som f.n.är beroende på prövning (prop. 1983/84:117). Beträffandedet tillägg som föreslås här får jag hänvisa tUl den allmänna motiveringen(avsnitt 2.7). Idenna paragraf föreskrivs ansvar för grovt rattfylleri. Straffet är fängelse ihögst . Böter ingår inte i straffskalan.