prop · G80333 · 1984-12-31 00:00:00 — Om det går enlängre tid utan att järnvägen kan lämna ut resgodset, blir den resandes 1984/85:33 169 situation jämförbar med den som skulle hauppställ om resgodset faktiskt hade gått föriorat. När har gått fråndet alt ullämningsskyldigheten inträdde och den resande därefter begär utlämning,får därför en resande vars inskrivna resgods ännu inte har hållils tillgängligtför ufiämning begära all järnvägen skall ersätta resgodset som om detla hadegått förlorat. Något bevis för att resgodset verkligen har gäll förloratbehöver den resande i detta läge inte förete. Även om järnvågen skulle kunnavisa att resgodset finns i behäll, skall godset anses ha gäll förlorat, om denresande begär det. Om järnvägen inle visar att någon ansvarsfrihelsgrundföreligger, blir således den resande berättigad lill ersättning som förförlust av resgodset (art. 37 § 1). Denomständigheten att resgodset i ersättningshänseende skall anses ha gåttföriorat innebär emellertid inte att järnvägen befrias från skyldigheten altfullgöra befordringsavtalet, om delta är möjligt. Skulle etl resgodskolli somhar ansetts förlorat komma lill rätta frän del all del begärdesullämnal, är järnvägen skyldig alt underrätta den resande, om järnvägen kännerlill dennes adress eller kan la reda pä den. Om den resande får en sådanunderrättelse och begär att få ut resgodset, ärjärnvägen skyldig att ställa del lill hans förfogande pä den station på befordringssträckansom den resande anger. Etl villkor för utlämningen är dock att den resandebetalar tillbaka vad han har fått i ersättning för förlust av resgodset. Vidareär han skyldig att betala kostnaderna för befordringen av godset fråninlämningsstationen lill utlämnings-slationen (jfr för inrikesjärnvägsbefordran 4 kap. 10 § andra stycket och 3 kap. 27 § tredje stycketförslaget till järnvägstrafiklag; prop. 1983/84: 117 s. 181). Genom attresgodset inte längre skall anses som förlorat, har den resande möjlighet att istället för ersättning för förlust av resgodset få ersättning för dröjsmål medutlämningen av godset. Om en resande som har underrättats om att ettresgodskolli har kommit till rätta har låtit 30-dagarsfristen gå ut utan attbegära utlämning av resgodset, fär järnvägen förfoga över kollit iöverensstämmelse med bestämmelserna i den stal som järnvägen tillhör. Detsammagäller, om etl resgodskolli som har ansetts förlorat kommer till rätta mer änett är från det att kolUt begärdes utlämnat (art. 37 §§ 2 - 4). Om järnvägen är ansvarig för att inskrivet resgods hargått helt eller delvis förlorat, skall järnvägen i princip betala ersättningför den skada som den resande har tillfogats till följd av förlusten. Järnvägenbehöver dock inte ersätta den del av skadan som överstiger 34 SDR (ca . )för varje kilogram av det gods som gått förlorat eller 500 SDR (ca . )för varje kolli. Om den resande inte kan styrka skadans storiek, är han ändåberättigad till en viss schablonersältning, beräknad efter 10 SDR (ca . )för varje förlorat kilogram eller 150 SDR (ca .) för varje kolli. Utöverersättning enligt dessa grunder skall ersättning utgå för befordringsavgifter,tullavgifter och andra ullägg som den resande har fåll vid- 1984/85:33 170 kännas i samband med befordringen av det resgods som hargäll förlorat (art. 38). Det är all märka alt enligt den föreslagnajämvägstrafiklagen (4 kap. 11 §) nägon ersättning inte utgår om den resandeinte kan visa alt han har lidit skada. När järnvägen är ersältningsskyldig pä grund av allresgodset har skadats under befordringen, skall ersättningen motsvaraminskningen av godsels värde. Ersättningen fär dock inte översliga vad somskulle ha utgått om hela resgodssändningen hade gått förlorad och ersättningenhade beräknats för förlust av hela sändningen. Om skadorna har medfört värdeminskningpå bara en del av resgodssändningen, får högre ersättning inte utgå än somskulle ha betalats om denna del hade gäll förlorad (art. 39). Om dröjsmål med utlämningen av resgodset har uppkommit ochnågon ansvarsfrihelsgrund inte föreligger, har den resande rätt till ersättningmed etl visst belopp för varje påbörjad period som dröjsmåletvarar. Dröjsmålet beräknas från den tidpunkt då den resande, efter det attjärnvägens skyldighet all lämna ul resgodset hade inträtt, begärde attutlämning skulle ske. Ersättning utgår för den skada som den resande visar sigha lidit till följd av dröjsmålet. För varje 24-timmarsperiod utgår dockersättning med högst 0,40 SDR (ca . ) per kg av resgodsets vikt eller7 SDR (ca .) för varje kolli. Ersättning utgår inte för dröjsmål utöver 14dagar. Om den resande inte kan bevisa att han har lidit skada lill följd avdröjsmålet, utgår ersättning med vissa, mycket låga schablonbelopp, 0,07 SDR(ca ) per kg och dygn eller 1,40 SDR (ca . ) per kolli ochdygn (art. 40). Enligt den föreslagna jämvägstrafiklagen utgår inle någonschablonersättning, om skada inte kan styrkas (jfr prop. 1983/84: 117 s. 76 0. I samband med transport av inskrivet resgods kan fysiskaskador uppkomma på befordrat gods till följd av dröjsmål. Enligl skallsådana skador ersättas i enlighet med reglerna för dröjsmälsskador (jfr art. 40§ 4). I den föreslagna järnvägstrafiklagen har sådana skador inte hänförts tilldröjsmålsskador. Enligt den lagen skall sådana fysiska skador på inskrivetresgods som beror pä dröjsmål och sådana fysiska skador som uppkommer av någonannan anledning behandlas på samma sätt, nämligen som skada på godset och intesom dröjsmälsskada (4 kap. 10 §; jfr prop. 1983/84:117 s. 209). Om det föreligger dröjsmål med utlämningen i fråga om ettresgodskolli och detta kolli därefter går förlorat, kan den resande tänkaskräva ersättning både för dröjsmålet och för förlusten. I sådana fall utgåremellertid inte ersättning för dröjsmål vid sidan av ersättning för förlust(art. 40 § 2). Om en del av en resgodssändning har gått förlorad, kan pämotsvarande sätt dröjsmålsersättning inte komma i fråga för den delen mendäremot för vad som inte har gått föriorat (art. 40 § 3). Om resgodset harblivit fördröjt och dessutom skadat genom inverkan av någon annan omständighetän dröjsmålet, kan ersättning utgå både för dröjsmålet och för transportska- 1984/85:33 171 dan (art. 40 § 4). I de fall dä ersättning betalas bådeför dröjsmål och för föriust eller iransportskada, får emellertid densammanlagda ersättningen inle överstiga det maximibelopp som skulle ha gällt omhela resgodssändningen hade gått förlorad (art. 40 § 5). Som har nämnts kan motorfordon som åtföljs avförare befordras som inskrivet resgods. Reglerna om järnvägens ansvarighel förinskri-vel resgods fillämpas i princip i så fall på sådana fordon. Vissaspecialregler gäller dock i dessa fall. Om lastningen av ett motorfordon somåtföljs av förare blir försenad på grund av någon omständighet för vilkenjärnvägen svarar eller om fordonet lämnas ut , är den resandeberättigad lill ersättning för den skada som han visar sig ha tillfogats genomdet inträffade. Ersättningen får dock inte överstiga befordringsavgiften förfordonet. Om det redan när fordonet skall lastas pä läget visar sig altlastningen blir försenad på grund av nägon omständighet som järnvägen svararför, kan den resande häva befordringsavtalet. Han har dä rätt all återfå bådebefordringsavgiften för fordonet och befordringsavgiflerna för honom själv ochde övriga resande som omfattas av befordringsavtalet. Om han visar attförseningen har medfört skada för honom, har han dessutom rätt till ersättningintill ett belopp som motsvarar befordringsavgiften för fordonet. Om järnvägenär ansvarig för förlust av ett fordon eller en del av ett fordon, skallersättningen bestämmas med utgångspunkt i fordonels bruksvärde. Ersättningenfår dock inle överstiga 4000 SDR (ca ). En släpvagn som med ellerutan last följer med ett motorfordon betraktas som ett fordon för sig (art. 41§§ I - 3). När del gäller egendom som under järnvägsbefordringen harlämnats kvar i fordonet är järnvägen ansvarig enbart för sådana skador somberor på fel eller försummelse på järnvägens sida. Trots att det i detta fallär ett ansvar som gmndas på vårdslöshet, är ersättningsskyldigheten begränsad.Den sammanlagda ersättningen för egendom i ett och samma fordon får nämligeninte överstiga 700 SDR (ca ). För egendom som inte har lämnats ifordonet utan pä detla har järnvägen enligl en ullrycklig besläm-melse inlenägol som helsl ansvar (art. 41 § 4). I den föreslagna jämvägstrafiklagen finns inte någrabestämmelser om befordran av motorfordon som inskrivet resgods. Fordon med enhögre vikt än las f.n. inte emot för befordran som inskrivet resgods iSverige (prop. 1983/84:117 s. 209). Ansvarsbestämmelser som gäller både befordran av resandeoch befordran av resgods (art. 4247) Som har framgått av det föregående är järnvägensersättningsskyldighet enligt i åtskilliga fall begränsad fill etl vissthögsta belopp. Denna begränsning gäller i princip oberoende av grunden för ersättningsskyldigheten.Järnvägen har dock inte rätt till ansvarsbegränsning, om skadan har orsakatsgenom uppsåt. Skadan skall då ersättas fullt ut. 1984/85:33 172 grov vårdslöshet på järnvägens sida. fördubblas demaximibelopp som har angetts i det föregående för det fall all inskrivetresgods har gått förlorat, skadats eller lämnats ul . I fräga ompersonskador och skador pä egendom som den resande bär på sig eller för med sigsom handbagage gäller däremol obegränsad ansvarighel vid grov vårdslöshel (art.42). Del bör påpekas all enligt den föreslagna jämvägstrafiklagen järnvägensansvarighet också såvitt gäller inskrivet resgods är obegränsat vid grovvårdslöshet (I kap. 7 §). Den som är berättigad till skadestånd av järnvägen harockså rätt lill ränta pä ersättningen. För skadeersättningar i samband medinternationell befordran gäller en enhetlig räntesats pä . Räntautgår från den dag då en skriftlig framställning om ersättning gavs in till enbehörig järnväg. Om talan väcks vid domstol utan att krav har framställtsi administrativ ordning, löper räntan frän den dag då talan väcktes. I vissafall uppkommer rätt till ränta på ersättning för personskada först , nämligen när de omständigheter inträffade som läggs lill gmndnär ersättningsbeloppet fastställs. Om den ersättning avseende inskrivetresgods som omfattas av etl och samma resgodsbevis inte uppgår till minst fyraSDR (ca . ), utgår inle någon ränta pä ersättningen. Skulle järnvägen anseatt regleringen av etl anspråk på ersättning som gäller inskrivet resgodsfördröjs genom att de handlingar som järnvägen behöver för att bedöma anspråketinte företes, kan järnvägen utsätta en viss frist för den resande att överlämnahandlingarna. Om den resande inte överlämnar handlingarna före fristens utgång,upphör räntan att utgå och böriar sedan inte utgå igen förrän handlingarna haröverlämnats (art. 43). har som nämnts i huvudsak ett strikt ansvar vidbefordran av resande och inskrivet resgods. Frän denna huvudregel gäller vissaundantag som har behandlats i del föregående. Dessutom gäller ett allmäntundantag från ansvarigheten vid befordran av resande och inskrivet resgods.Järnvägen är sålunda fri från ansvarighet för skador som har orsakats av enatomolycka, om innehavaren av en alomanläggning är ansvarig för skadan enligtsärskild nationell lagstiftning om ansvarighet på atomenergins område (art.44). Eftersom järnvägens ansvarighet vid befordran av resande ochresgods är strikt, dvs. ett ansvar oberoende av vårdslöshet, är del i regelutan betydelse om vårdslöshet har förelegat på järnvägens sida. I vissa fall ärdock järnvägen ansvarig endast om en viss skada har uppkommit till följd avvårdslöshet på jämvägens sida. Grövre former av vårdslöshet medför dessutom attde vanliga reglema om ansvarsbegränsning inte skall tillämpas. Frågan är isådana fall när vårdslöshet som inte föreligger hos järnvägens högsta ledningskall tillräknas järnvägen. Enligl är järnvägen ansvarig för sina anställdaoch för de andra personer som den anlitar för all ulföra befordringen. Om ensådan person har gjort sig skyldig till värdslös-hel, anses sålunda vårdslöshetföreligga hos järnvägen. Prop.1984/85:33 173 inteansvarig, om en sådan person på begäran av en resande utför en tjänst som detinte åligger järnvägen alt utföra (art. 45). Etlskadeståndsanspråk som skulle ha kunnat gmndas på får bara göras gällandeunder de fömtsättningar och med de begränsningar som anges i , även omanspråket i del aktuella fallet grundas på andra ansvarsregler.Skadeståndsanspråk kan visserligen gmndas pä allmänna regler omskadeståndsansvar. Bestämmelserna i om ansvarsfrihetsgrunder, reklamation,preskription och begränsning av ersättningens storlek skall emellertidtillämpas oavsett vilken grund som åberopas (art. 46). Om en viss person som förjärnvägens räkning har medverkat vid befordringen genom vårdslöshet harorsakat en skada, har den skadelidande möjlighet att rikta ersättningsanspråkmol denne. Ett sådani anspråk kan inle gmndas på något kontraktsförhållandemellan skadevållaren och den skadelidande. Skadeståndskravet kan därför baragmndas på allmänna skadeståndsregler. Det har antagits att, om en medhjälparehar ålagts ersättningsskyldighet, skadeståndet i praktiken kommer all betalasav järnvägen. På grund härav har det föreskrivits att de nyssnämnda fömtsättningarnaför och begränsningarna i rätten till ersättning skall gälla också i fräga omanspråk som framställs mol järnvägens medhjälpare (art. 46 andra stycket; jfr.prop. 1983/84: 117 s. 42 ff, 310 ff). CIVinnehåller inte någon reglering av järnvägens ansvarighet för dröjsmål vidpersonbefordran. Frågan om jämvägens ansvarighet i sådana fall avgörs enligllagen i den stat där den händelse som orsakade dröjsmålet inträffade (art. 47 §I). Den föreslagna järnvägstrafiklagen innehåller inleheller någon reglering i detta hänseende (jfr prop. 1983/84: 117 s. 49 fO. Somtidigare har nämnts finns dock i en bestämmelse (art. 41 § 1) om järnvägensansvarighet för en sädan försening som uppkommer när ett motorfordon åtföljs avförare. diplomatiska konferens beslöt emellertid att uppdra ålcentralbyrån all utreda frågan om dröjsmålsansva-rel och eventuellt föreslå enkomplettering av fördragel på denna punkt. Nären resande skadas till följd av järnvägsdriften medan han uppehåller sig i ettjärnvägsfordon eller stiger på eller av ett sådani fordon, blir jämvägen sågott som alltid ansvarig för skadan. Om järnvägen är ansvarig för enpersonskada som tillfogas en resande, omfattar ansvarigheten också skada påsådan egendom som den resande bär pä sig eller har med sig som handresgods(art. 26 § 1). Om inle den resande tillfogas personskada, ärjärnvägen ansvarig för skadan pä föremål och djur som den resande är skyldigatt ha uppsikt över och för skada pä egendom som den resande bär på sig endastom skadan har orsakals genom fel eller försummelse frän järnvägens sida. Näransvarighel föreligger för järnvägen för en sådan skada, är de regler omreklamation, preskription och begränsning av ersättningens storiek som finns iCIV inte tillämpliga (art. 47). 1984/85:33 174 Framställandeav anspråk (art. 48-55) upptäcker eller fär anledning all anla all inskrivel resgods harskadals eller gått förlorat eller om den resande påstår att detta är fallet,skall järnvägen genast göra en utredning. skall, om möjligt i denresandes närvaro, upprätta en redogörelse. 1 redogörelsen skall så långt det ärmöjligt anges vilken skada som har uppkommit samt hur och när den har uppstått.Järnvägen skall ulan kostnad överlämna en avskrift av redogörelsen till denresande (art. 48 § I). Ettsärskilt förfarande är föreskrivet för del fallet att den resande inle ansersig kunna godta uppgifterna i redogörelsen. Han kan dä begära alt redogörelsensriktighet i vissa delar skall prövas av en sakkunnig. Denne kan utses avparterna, som emellertid har rält att vända sig lill domstol och fä denna altförordna en sakkunnig. I fråga om förfarandet tillämpas de bestämmelser somgäller i den stat där utredningen äger rum (art. 48 § 2). Ometl resgodskolli har gått förlorat, skall den resande lämna en så noggrannbeskrivning som möjligt av kollit för att därigenom underlätta järnvägensefterforskningar (art. 48 § 3). EnligtCIV föreligger inle nägol hinder mol att skadeståndstalan mot den ansvarigajämvägen väcks vid domstol. Det finns emellertid en ganska utförlig regleringav hur krav kan framställas mot järnvägen utom rätta (art. 49). Denna regleringär särskUt betydelsefull såvitt gäller anspråk med anledning av järnvägensansvarighet vid personbefordran. 1 fråga om sådana anspråk är nämligen endastdomstolarna i den stat i vilken den skadevällande händelsen inträffadebehöriga. Detta kan medföra ölägenheter för en skadelidande som har hemvist ien annan stal. Däremot finns det möjligheter att i utomprocessuell ordningbegära ersättning av den ansvariga järnvägen genom förmedling av järnvägen iden skadelidandes hemort (art. 49 § 1). Ettutomprocessuellt ersättningskrav som gäller inskrivet resgods skall ges in tiUden järnväg som skrev in resgodset, till bestämmelsejärnvägen eller till denjärnväg som trafikerar den linje där den skadeorsakande händelsen inträffade(art. 49 § 2). Rättenatt föra ersättningstalan vid domstol tillkommer den som visar upp biljetteller resgodsbevis eller visar sin behörighet på nägol annat sätt (art. 50).Bestämmelsen gäller både personskador och skador på resgods. Talanom ersättning i fall då en resande dödas eller skadas får föras endast mot denjärnväg som trafikerar den Unje på vilken den skadeorsakande händelseninträffade. Om denna linje trafikeras gemensamt av två järnvägar, fär docktalan väckas mot vilken som helsl av dessa järnvägar. Talan om skadeersättningmed anledning av befordran av inskrivet resgods fär väckas mot någon av dejärnvägar mot vilka etl utomprocessuellt krav kan framställas enligt vad somförut har sagts. När talan väcks mot en järnväg, bortfaller rätten tUl talanmot de övriga. Etl ersättningskrav kan dock alltid göras gällande genomgenkäromål eller kvittningsinvändning 1984/85:33 175 moten järnväg som själv för talan mol en resande, om kravet grundar sig på sammabefordringsavtal som järnvägens huvudkäromål. Talanom ersättning i fall då resande dödas eller skadas kan, som redan har nämnts,väckas endast i den stat inom vilken den skadeorsakande händelsen inträffade. Ifråga om andra anspråk som grundas på kan talan mot en järnväg väckasendast i den stal som järnvägen tillhör. Det är dock möjligt att avvika frånregleringen i genom en mellanstatlig överenskommelse (art. 52). ICIV finns bestämmelser om reklamation (art. 53 och 54). Rätten att föra talan ifall då resande dödas eller skadas går i regel förlorad, om inte den som harrätt lill ersättning anmäler skadefallet till någon av de järnvägar, vidvilken etl utomprocessuellt krav får framställas, från det atthan fick kännedom om skadan. Anmälan behöver dock inte göras i vissa fall, t.ex. då järnvägen har fått reda på skadan på något annat sätt eller omskadefallet har orsakals av fel eller försummelse frän järnvägens sida (art.53). Vid befordran av inskrivet resgods gäller som huvudregel att rätten attbegära ersättning går föriorad, om den resande tar emot resgodset frånjärnvägen utan att göra någon anmärkning. Denna rätt är dock bibehållen i vissafall, t. ex. om minskning av eller skada på resgodset har fastställts innanresgodset lämnas ut genom en sådan undersökning som har nämnts i detföregående, om enda orsaken till att resgodset inte har blivU undersökt ärförsummelse från järnvägens sida eller om skadan inte är uppenbar och denresande begär undersökning efter del att han log emot resgodset.Vid dröjsmål med utlämningen behäller den resande rätten alt kräva ersättning,om han gör gällande sin rätt hos avresejärnvägen,bestämmelsejärnvägen eller den järnväg under vars innehav av resgodset dettahar blivit försenat. Reklamation behöver inte göras, om skadan har orsakalsgenom uppsåt eller grov vårdslöshet från järnvägens sida (art. 54). Förfordringar pä ersättning gäller tämligen korta preskriplionsfrister. Omfordringen grundas på järnvägens ansvarighet i fall då resande skadas, ärpreskriptionstiden i princip treårig. I övriga fall gäller i allmänhet enettårig preskriptionstid. Om fordringen avser en skada som har framkallatsuppsåtligen från järnvägens sida eller om fordringen grundas på svikligt förfarande,är dock preskriptionstiden . Om en fordran preskriberas, bortfaller intebara rätten att göra fordringen gällande genom käromål utan också möjlighetenatt göra fordringen gällande genom genkäromål eller yrkande om kvittning (art.55). Detinbördes förhållandet mellan järnvägarna (art. 56-61) 1CIV finns vissa bestämmelser om avräkning mellan järnvägarna av uppburnabefordringsavgifter (art. 56). Vidare regleras den slutliga fördelningen avskadeståndsskyldigheten för det fall att flera järnvägar har deltagit i enbefordran under vilken en skada har uppkommit. 1984/85:33 176 Sålundages bestämmelser om återkrav (regress) mellan dessa järnvägar (art. 57-61).Beträffande denna reglering skall endast påpekas att innebär en avvikelsefrån 14 kap. 5 § . I motsats till vad som gäller enligl nämndalagrum får sålunda ett krav som en järnväg har framställt regressvis mot enannan järnväg inle handläggas gemensamt med del skadeståndskrav som har väcktsmed anledning av befordringsavtalet (art. 59 §5). Förhållandettill vissa andra fördrag (art. 62) gäller inte i den mån de strider mot de bestämmelser som vissastater meddelar för trafiken mellan sig vid tillämpning av särskilda fördrag,såsom fördragen om den Europeiska kol- och stålgemenskapen och den Europeiskaekonomiska gemenskapen (EG). Motsvarande bestämmelse finns . 4.4De enhetliga rättsreglerna för avtal om internationell järnvägsbefordran avgods () Tillämpningsområde(art. I och 2) Deenhetliga rättsreglerna för avtal om internationell järnvägsbefordran av gods() skall i princip tillämpas på alla godssändningar som lämnas för befordranmed en genomgående fraktsedel för en sträcka som berör minst två statersområden. Som fömtsättning gäller dock alt befordringen omfattar uteslutandesådana linjer som är upptagna på en särskild Usla som förs av centralbyrån,ClM-listan (art. 1). Frånhuvudregeln om när skall tillämpas görs undanlag för det fallet allbefordringens internationella karaktär är uttunnad genom alt avsändnings- ochbeslämmdsestationerna ligger i samma stal medan en annan stat endast berörs avgenomfart. är dä inte tillämplig, om genomfartslinjen trafikerasuteslutande av en järnväg med säte i avsändningsstaten eller om de berördastaterna eller järnvägarna har enats om all inte betrakta befordringen sominternationell. Undantag från huvudregeln görs också för det fallet attbefordringen sker mellan stationer i tvä grannstater eller mellan stationer itvå stater i genomfart över en tredje stats område och de linjer på vilkabefordringen utförs trafikeras uteslutande av en järnväg med säte i nägon avdessa tre stater. 1 ett sådani fall tillämpas de regler som gäller för dennajärnvägs inrikes trafik, om avsändaren begär del och använder motsvarandefraktsedel saml hinder mol detta inte möter på grund av lag eller annanförfattning i nägon av de berörda staterna (art. 2). Befordringsskyldighet(art. 3-5) som har låtit föra in en linje pä den lista som förs av centralbyrån ärenligl skyldig alt la emot gods för internalio- 1984/85:33 177 nellbefordran på linjen. Denna befordringsskyldighet begränsas tillatt avse vagnslasigods. I fråga om slyckegods har således befordringsskyldigheleni inlernaliondl irafik avskaffais i likhel med vad som redan har skett iåtskilliga länders inrikes trafik. Skyldigheten att ta emot vagnslastgods förbefordran gäller enligt endast i den mån befordringen kangenomföras med den personal och de normala transportmedel som motsvarar detvanliga transportbehovet. Avsändaren måste vidare rätta sig efter ,tilläggsbestämmelserna och de internationella tarifferna.