prop · G80390 · 1984-12-31 00:00:00 — a. frågorom hävande av förbud, i vad mån utrymme skall lämnas för att den som har ålagtsförbud skall fä lid för avveckling av verksamheten och tiden för ett förbudsvaraktighet. Jag vill inte utesluta all det på någon av dessa eller på andrapunkter kan finnas anledning att ompröva de ställningstaganden som jag nuredovisar i samband med att de generella frågorna får sin lösning. Enligtmin mening talar övervägande skäl för att, såsom kommissionen föreslår, debestämmelser som behövs i fråga om oseriös rådgivning samlas i en särskildlag. Regleringen blir därigenom enkel och överskådlig. Jag är medveten om attlagstiftning på delta område inte kan eliminera de problem som förekommer,detta bl. a. med tanke pä att oseriös rådgivning ofta sker i det fördolda. Detär emellertid min uppfattning att en reglering ändå kan ha en förebyggande ochavhållande verkan. Därmed kan lagstiftning i ämnet utgöra ett komplement tillandra åtgärder i kampen mot den ekonomiska brottsligheten. Idet följande avser jag att närmare behandla frågorna om förutsättningarför förbud i avsnitt 2.3, personkretseni avsnitt 2.4, förbudetsinnebörd i avsnitt 2.5, verkanav förbud för advokat och kvalificerad revisori avsnitt 2.6, förfarandetvid förbud och sanktioner vid överträdelseav förbud i avsnitt 2.7, konlrollfrågori avsnitt 2.8, kostnaderför reformen i avsnitt 2.9 och ikraftträdandei avsnitt 2.10. , Minakommentarer till de enskilda lagbestämmelserna återfinns i specialmotiveringen(avsnitt 5). 1984/85:90 13 2.2 Straffregel avseende vårdslös rådgivning Mitt förslag: Den som yrkesmässigt utövar rådgivningsverksamhetoch i denna verksamhet av grov oaktsamhet främjar en straffbelagd gärning skallkunna dömas för vårdslös rådgivning till böter eller fängelse i högst tvä år. Iringa fall skall ansvar inte ådömas. Kommissionens förslag: Förslaget är mer vittgående än mittförslag. Kornmissionen uppställer inte något krav på att oaktsamheten skallvara grov och inte heller på alt främjandet skall behöva leda till att enstraffbelagd gärning kommit till stånd. Enligt kommissionens förslag räcker delall rådgivaren insett eller bort inse all hans biträde varit ägnat att främjaen straffbelagd gärning. Kommissionen föreslår fängelse somstraffmaximum (se betänkandet s. 76-80 och 104-106). Remissinstanserna: Flera remissinstanser har ställt sigpositiva till att medverkansansvaret utvidgas. En majoritet av instansernaintar dock en kritisk hållning till den konstruktion av en ny bestämmelse somkommissionen har förordat. Överlag anför man rällssäkerhetsaspekter och anseratt bestämmelsen är för allmänt hållen och vittgående och att den bl. a. kommerall medföra att seriös rådgivningsverksamhet hämmas. Enligt utredningen (Fi1973:01) om säkerhetsåtgärder m. m. i skatleprocessen har bestämmelsen omutvidgning av medverkansansvaret närmast karaktären av en straffrättsliggeneralklausul och kan redan på den grunden inte godtas. Skäl för mitt förslag: När det gäller att la ställningtill vilka metoder som kan användas för att skärpa kontrollen av de juridiskaoch ekonomiska rådgivarna har kommissionen, somjag nämnde i föregående avsnitt,granskat medverkansreglerna i BrB. Det utmärkande för rådgivningsverksamhetär ju att rådgivaren biträder någon. När en rådgivare begår brott i sinverksamhet blir det därför ofta fråga om medhjälp till annans brottsligagärning. Enligt kommissionen är det emellertid förhållandevis sällsynt allrådgivare döms för medverkan till brott. Enligt gällande rätt är huvudregeln vid medverkan tillbrott att alla medverkande skall straffas. Varje medverkande är självständigtansvarig oberoende av om någon annan medverkande kan göras ansvarig. I BrB (23kap. 4 §) uttrycks det sä att straffbar är inte bara den som utfört gärningenutan också den som främjat den med råd eller dåd, dvs. med psykiska ellerfysiska medel. Sådan medverkan som innebär alt någon annan förmås att utföraden straffbelagda gärningen kallas anstiftan. Annan medverkan kallas medhjälp iden män den medverkande inte är alt anse som gärningsman. För medverkansansvarspelar del ingen roll om gärningen är fullbor- 1984/85:90 14 dadeller om det rör sig om försök, förberedelse eller stämpling - underförutsättning att dessa gärningsformer är straffbelagda. I fråga om medverkangäller vidare att varje person som har deltagit i gärningen skall straffasefter det uppsåt eller den oaktsamhet som ligger honom till last. Det betyderatt var och en som deltar" i ett brott skall straffas för sin egen gärningoavsett om någon annan kan göras ansvarig. Det betyder också att ävenmedhjälparen måste handla uppsätligt för att kunna fällas till ansvar förmedverkan till ett brott som endast är straffbelagt vid uppsåt. Bestämmelsernagäller enligt sin lydelse endast brott enligt BrB men anses tillämpliga även päbrott inom specialstraffrättens område med undantag för helt lindrigaförseelser. Således kan ansvar för medverkan komma i fråga vid i principsamtliga brott enligt skattebrottslagen (1971:69), vilken lag är av särskiltintresse i delta sammanhang. Kommissionen anser somjagtidigare har nämnt att medverkansreglérna i BrB inte räcker till för alt komma tillrätta med oseriös rådgivning. Kommissionen har därför övervägt en utvidgning avmedverkansansvarel när det gäller just yrkesmässiga rådgivare. Till stöd förett utökat medverkansansvar anför kommissionen i huvudsak skäl som haranknytning till de bevissvårigheter som gör sig gällande i förevarandesammanhang. Det är till en början i allmänhet svårt att styrka uppsåt fränrådgivarens sida. Den invändningen att rådgivaren inte förstod vad hansupplysningar eller biträde i övrigt skulle användas till är enligtkommissionen jämförelsevis vanlig. Vidare åberopas sädana utredningssvärighelersom avser frågor om huruvida dels rådgivare över huvud tagel anlitats, delsformerna för och omfattningen av dennes medverkan. Enligt kommissionen är delrimligt att den som yrkesmässigt biträder andra i juridiska eller ekonomiskaangelägenheter åläggs skyldighet att visa viss aktsamhet i sin verksamhet. Enbestämmelse som gör det möjligt att i vissa fall straffbelägga sådan rådgivningsom vid ett normall betraktelsesätt framstår som påtagligt oaktsam iförhällande till annans brottsliga verksamhet skulle därför enligt kommissionenvara värdefull. En sådan straffregel om vårdslös medverkan anser kommissionenkunna tjäna flera syften: dels skulle ett straff för oseriös rådgivning kunnafungera som en varning till en rådgivare vars agerande börjat föra honom in ifarozonen för ett förbud, dels skulle straffregeln kunna fungera som en slagsetisk norm för vad en rådgivare kan tillåta sig och därigenom få envidare betydelse. Motbakgrund av det anförda föreslår kommissionen, att det införs en straffbestämmelsegentemot den som i utövningen av rådgivningsverksamhet ger råd eller annatbiträde som han insett eller bort inse vara ägnat all främja en straffbelagdgärning. För ansvar skall alltså enligt förslaget inte krävas alt gärningenkommit till stånd. För alt betona funktionen av en varningssignal föreslåsnormalpåföljden vara ett bötesstraff även om straffskalan inte begränsas tillenbart böter. 1984/85:90 15 Jagdelar kommissionens uppfattning alt det bör krävas av en rådgivare att denne isin verksamhet handlar med aktsamhet, framför allt om hans biträde kan tänkasgagna brottslighet av olika slag. Normer för hur en rådgivare skall handla isituationer där det finns anledning att misstänka att huvudmannen kan komma attutnyttja rådgivarens biträde för brottslig verksamhet finns som nämnts när det gäller advokater och kvalificerade revisorer. För övriga som ägnarsig ät ekonomisk och juridisk rådgivningsverksamhet finns emellertid inte någramotsvarande normer, frånsett vad som följer av att uppsåtlig medverkan tillbrott är straffbar. Genom att straffbelägga även medverkan som sker av oaktsamhetmarkeras klart att samhället kräver att också de rådgivare som står utanför deredan befintliga kontrollsystemen måste vara försiktiga med att lämna råd somkan underlätta brottslig verksamhet. Vad som har sagts nuliksom de svårigheter som erfarenhetsmässigt föreligger när det gäller attstyrka uppsåt från en rådgivares sida talar för att medverkansansvaret påförevarande område bör sträckas ut till vissa oaktsamhetsfall. Naturligtvis börändå försiktighet iakttas när det gäller att straffbelägga värdslös medverkan inu avsedda fall. Om man emellertid i enlighet med kommissionens förslagbegränsar den krets som skulle komma att träffas av en ny straffbestämmelse tilldem som yrkesmässigt ägnar sig ät rådgivningsverksamhet i juridiska ellerekonomiska angelägenheter behöver man emellertid knappast tveka. Sådanarådgivare måste förutsättas vara förhållandevis väl insatta i gällande regleroch väl medvetna om riskerna med att inte noggrant överväga de råd de lämnar isin verksamhet. I likhet med åtskilligaremissinstanser anser jag att en uppstramning bör ske av de förutsättningarkommissionen föreslagit för att kunna ådöma straff. Jag menar att man bör hållafast vid medverkansansvarets anknytning till ett konkret brott. Rådgivningenbör alltså ha lett till att den som fått rådet begått vad som objektivt settutgör en straffbelagd gärning. På samma sätt som när det gäller medverkan tillbrott bör det emellertid inte krävas att denne kan fällas till ansvar. Enligt kommissionensförslag skulle straff - däremot inte förbud -kunna drabba även rådgivare som gjortsig skyldiga till lindrigare förseelser, bl. a. dem som balanserar på gränsen tilldel straffbara. Kommissionen har förutsatt att endast böter skulle komma ifråga som normalstraff i sådana fall. Likamed RÅ och flera andra remissinstanser anser jag all ett sådant straffansvarskulle vara alltför långtgående. Dessutom gäller att de oseriösa rådgivare somman främst vill komma ät knappast torde rygga tillbaka inför hotet av ettbötesstraff. Enligt min mening bör slraffbarheten begränsas till fall där oaktsamhetenhar varit grov. Därmed får man också en klarare markering mellan straffbart ochstraffritt, något som är en viktig rättssäkerhetsaspekt inte minst när detgäller kriminalisering av ett vårdslöst förfarande. Prop.1984/85:90 16 Jag förordar alltså i likhet med flera remissinstanser inriktar stadgandet pä vårdslös medverkan av kvalificerat slag. Detta börmarkeras i lagtexten genom angivande av att oaktsamheten skall vara grov. Meddenna utgångspunkt bör straffmaximum kunna bestämmas till fängelse i två är istället som kommissionen föreslagit. 2.3 Förutsättningar för förbud Mitt förslag: Förbud att utöva rådgivningsverksamhet fårmeddelas den som i sådan verksamhet har gjort sig skyldig till brott som inteär ringa. Kommissionens förslag: Överensstämmer i princip med mittförslag, utom sä till vida att svårhetsgraden på brottet har markerats genomalt brottet skall ha inneburit väsentligt förfång för det allmänna eller någonenskild. Dessutom har kommissionen föreslagit alt förbud skall kunna meddelas idet fall rådgivaren i sin verksamhet på annat sätt grovt åsidosatt vad somålegat honom som rådgivare (se betänkandet s. 80-86 och 90-100). Remissinstanserna: Tanken på en förbudslagstifining harfått gehör från många håll. Vad gäller den närmare utformningen harkommissionens förslag dock fält ett blandat mottagande. Överiag anför man rällssäkerhetsaspekteroch anser alt möjligheterna att meddela förbud blir för vittgående. Kritikenriktar sig främst mot att kommissionens förslag inte är begränsat till fall därådgivaren begått brott. Skäl för mitt förslag: Jag delar kommissionens uppfattningatt en rådgivare som klart har dokumenterat sin olämplighel bör kunna meddelasförbud att bedriva rådgivningsverksamhet . Innan jag går över till att diskutera vilka förfarandensom bör kunna medföra förbud vill jag inledningsvis konstatera att förfarandenanaturligtvis måste ha samband med rådgivningsverksamheten. Såsom kommissionenpåpekar bör begreppet rådgivningsverksamhet innefatta mer än att bara ge råd iden meningen att man rekommenderar ett visst handlingssätt. Tillrådgivningsverksamhet bör även hänföras konkreta åtgärder för att omsätta rådeti praktiken, t. ex. upprättande av avtal och biträde vid självdeklaration ellerbolagsbildning. Det olämpliga förfarandet skall således vara knutet tillrådgivarens agerande vid juridiskt eller ekonomiskt biträde. Att lämna biträdei annat sammanhang bör inte få diskvalificera. Enligt kommissionens uppfattning skall en rådgivare kunnaförbjudas att fortsätta med sin rådgivningsverksamhet på samma sätt som ennäringsidkare som visat sin olämplighel genom otillböriiga förfaranden vid konkurserkan åläggas ett utvidgat näringsförbud enligt 199 b § konkurslagen (1921:225,KL). När det gäller rådgivningsverksamhet slår kommissionen Prop.1984/85:90 17 början fast att förbud inte skall drabba den som begått ett förklarligtmisslag. Förbud skall, menar kommissionen, endast aktualiseras om rådgivarenbegått brott som inneburit väsentligt förfång för del allmänna eller. någonenskild eller om rådgivaren pä annat sätt grovt åsidosatt vad som ålegat honomsom rådgivare. Attknyta en bestämmelse om förbud enbart till brott skulle emellertid enligtkommissionen göra tillämpningen snäv, betydligt snävare än vad som gäller förexempelvis del utvidgade näringsförbudet enligt KL. Kommissionen anser att enrådgivare i vissa fall måste anses ha åsidosatt vad som åligger honom utan atthan likväl har överskridit de ramar som strafflagstiftningen har dragit upp.Syftet med de råd som ges eller det biträde som lämnas skall, menarkommissionen, bilda utgångspunkt för om rådgivaren agerat sä oseriöst attförbud kan ifrågasättas. En klar gränsdragning måste vidare göras mellan renaupplysningar om gällande rätt och konsultationer som exempelvis går ut på attvisa var samhällskontrollen kan tänkas brista. Enligtmin mening är kommissionens jämförelse med det utvidgade näringsförbudet enligtKL inte helt rättvisande. För alt näringsförbud skall-fä meddelas krävsvisserligen inte straffbart beteende. Om näringsförbud meddelas ulan-alt brottförekommit, har näringsidkarens olämplighet emellertid ändå manifesteratsgenom vanligen flera konkurser. De exempel pä illojala förfaranden som ges imotiven till lagstiftningen om näringsförbud (prop. 1979/80:83) är sådana somär förhållandevis lätta att påvisa, t. ex. bristande fullgörelse avbokföringsplikten eller av uppgiflslämnande till myndigheter, självpåtagna skaltekrediterm. 1 dessa fall är det näringsidkarens egna faktiska åtgärder i rörelsensom är avgörande. Vadsom åligger en näringsidkare i allmänhet framgår av bestämmelser i lag ellerannan författning eller av särskilda regler som gäller för den aktuellaverksamheten. En rådgivares plikter däremot avser primärt endast en skyldighetatt på bästa sätt biträda huvudmannen. Några direkta normer förrådgivningsverksamhet är inte fastlagda annat än för ett par kategorierrådgivare, nämligen advokater och kvalificerade revisorer. Dessa normer gernaturligtvis viss ledning även beträffande andra rådgivare, men de kan inteutan vidare betraktas som generellt bindande även för dem. Tillräcklig ledningför en bedömning pä förhand av vad som kan läggas till grund för ettrådgivningsförbud skulle alltså knappast finnas med kommissionens konstruktion. förslag skall som nämnts syftet med rådet skjutas i förgrunden.Inte heller en avgränsning från denna utgångspunkt mellan vad som skall ansesfalla innanför resp. utanför gränsen för en rådgivares åligganden skulle enligtmin mening ge tillräcklig ledning för tillämpningen. Motbakgrund av det sagda har jag stannat för att inte föreslå någon möjlighet attmeddela förbud i annat fall än när rådgivaren gjort sig skyldig till brott,däribland inbegripet sådan vårdslös medverkan, somjag i föregå-2 1984/85. 1984/85:90 18 ende avsnitt har föreslagit kriminaliserad. Härigenom gesen klar och otvetydig gräns för när förbud kan komma i fråga. Utan vidare kandet ju sägas att det allmänna kan kräva av rådgivaren att han avhåller sig frånatt i sin yrkesverksamhet begå brott och att han avhäller sig frän att användasin yrkeskunskap till att underlätta annans brottsliga verksamhet. Jag förordar alltså att det som förutsättning för attförbud skall kunna meddelas ställs upp ett krav på alt rådgivaren i sinyrkesverksamhet som rådgivare gjort sig skyldig till brott. Enligt kommissionenbör endast brott av mer kvalificerad beskaffenhet kunna medföra förbud. Detta hari förslaget uttryckts så alt brottet skall ha inneburit väsentligt förfång fördet allmänna eller någon enskild. Även lindrigare brott skall enligtkommissionen kunna medföra att rådgivaren skall anses ha grovt åsidosatt sinaåligganden, dock att det då ofta bör krävas ett upprepat förfarande för attvisa på en uppenbar olämplighet. För egen del anser jag att förbud bör kunna meddelas, omen rådgivare har gjort sig skyldig till brott som inte är ringa. Jag återkommeri specialmotiveringen till vad som bör läggas in i detta uttryck. Mitt förslag: Alla slags juridiska och ekonomiskarådgivare även sådana som står under annan särskild tillsyn - omfattas iprincip av de nya bestämmelserna. Kommissionens förslag: Överensstämmer med mitt förslag (sebetänkandet s. 86-89). Remissinstanserna: Kommissionens förslag har fått ettblandat mottagande. Från flera håll anser man att förslaget är onödigtingripande mot advokater och kvalificerade revisorer eftersom dessayrkesutövare redan står under tillsyn av offenlligrättsliga organ. JK anser attrådgivningsverksamhet i statlig och regi inte bör falla in under deföreslagna bestämmelserna. Enligt bankinspektionen måste undantag göras förinstitut inom inspektionens lillsynsomräde. Skäl för mitt förslag: När det gäller ekonomiskbrottslighet är det den utåtriktade oseriösa rådgivningen som kan antas ha destörsta skadeverkningarna. Intern rådgivning inom företag eller koncerner, somresulterar i ett lagstridigt agerande, får arbetsgivaren på vanligt sätt taansvaret för. Det bör alltså krävas att rådgivningsverksamheten riktar sigutåt, mot allmänheten. Det utmärkande för verksamheten bör vara att den syftartill att betjäna klienter i juridiska eller ekonomiska spörsmål. Prop.,.1984/85:90 19 Juridiskoch ekonomisk rådgivning innefattar emellertid ett brett spektrum av frågor.De personer som ägnar sig ät rådgivningsverksamhet är också en mycket heterogenskara. Vissa är högt kvalificerade experter. Andra saknar formell kompetens menkan vara kunniga inom en begränsad sektor av vilken de ofta har praktiskerfarenhet. Rådgivningsverksamheten spänner också över ett vitt fält. Typisktsett bedrivs rådgivningsverksamheten av advokatbyråer eller andra juridiskabyråer, av revisionsbyråer eller sådana som sysslar med skatterådgivning. Kvalificerade revisorer,dvs. sådana revisorer som är auktoriserade eller godkända, samt advokater stårredan under särskild samhällelig kontroll. Vad gäller kvalificerade revisorerutövas den av staten genom kommerskollegium. Tillsynen över advokater handhasav men samhället har på olika sätt getts möjligheter tillinsyn i verksamheten. Enligt kommissionen har det inte framkommit något som geranledning till kritik mot del sätt pä vilket den disciplinära verksamheten inomdessa områden har skötts. Även om det sålunda inte är advokater och kvalificeraderevisorer som de av kommissionen föreslagna bestämmelserna i första hand äravsedda att träffa, omfattar kommissionens förslag även dessa kategorier. Jagdelar kommissionens uppfattning alt man har anledning att anta att den oseriösarådgivningen i huvudsak förekommer bland sådana juridiska och ekonomiskarådgivare söm antingen uteslutits ur sitt samfund, fråntagils auktorisationeller godkännande eller som aldrig fått eller ens sökt denna kvalificering. Dedisciplinära förfarandena som t. ex. advokater och kvalificerade revisorer kanbli föremål för ersätter emellertid inte den reglering jag nu föreslår motoseriös rådgivningsverksamhet. En advokat som exempelvis pä grund.av grovbrottslighet uteslutits ur samfundet kan f. n. fortsätta sinrådgivningsverksamhet, lät vara att han då inte längre får kalla sig advokat.Regelsystemet måste rimligen ges en sådan utformning att även den som harbegått mycket allvarliga brott han varit underkastad särskildtillsyn kan meddelas förbud mot fortsatt rådgivningsverksamhet. Även medbeaktande av att de etiska regler som bestämmer advokaters och kvalificeraderevisorers verksamhet i och för sig ställer höga krav på sådana yrkesutövareanser jag således att bestämmelserna inte bör avgränsas så att dessa kategorierfaller utanför när de begått brott då de var underkastadesärskild tillsyn. Jag återkommer strax till frågan hur exempelvisadvokatsamfundets tillsyn bör samordnas med de nya reglerna. Avliknande skäl kan inte heller rådgivning som sker inom verksamhet som stårunder tillsyn av bankinspektionen eller försäkringsinspektionen undantas frånlagens tillämpningsområde. Även om dessa tillsynsmyndigheter har möjlighet attvia banken eller försäkringsbolaget ingripa mot rådgivaren, går det inte f. n.att förbjuda denne att ägna sig ät verksamheten sedan han slutatanställningen. 1984/85:90 20 Man kan vidare diskutera om inte rådgivning som ges istatlig eller regi borde undantas från bestämmelsernastillämpningsområde. Offentligt anställda lyder under särskilda bestämmelser omdisciplinansvar enligt lagen (1976:600) om offentlig anställning och står ävenunder justitieombudsmannens och JK: s tillsyn. Det har enligt kommissionenförekommit fall då tjänstemän, efter all ha lärt sig regelsystemet framförallt på skatterättens område, övergått till rådgivningsverksamhet i egen regiav dubiös karaktär. För den händelse en sådan tjänsteman för egen räkningbörjar en oseriös rådgivningsverksamhet medan han är anställd iallmän tjänst skulle det enligt min mening vara stötande alt inte kunnaingripa. Jagförordar således ett förhållandevis brett tillämpningsområde när det gällervilka rådgivare som bör omfattas av de nya bestämmelserna. De egentligabegränsningarna bör enligt min mening vara kravet på yrkesmäs-sighel och attrådgivningen skall rikta sig utåt, mot allmänheten. Jag menar att regleringenpå så sätt blir tydlig och lätt att använda. Även beträffande de få kriteriersom uppställs kan emellertid uppstå gränsdragningsproblem. Det måste dock iviss mån överlämnas ål rättstillämpningen att avgöra vad som skall krävas i detenskilda fallet. Mitt förslag: Förbud att bedriva rådgivningsverksamhet fårmeddelas för en lid av högst . Om förbudet överträds skall del kunnaförlängas. Den som meddelas förbud får inte ägna sig åt alt biträda i juridiskaoch ekonomiska frågor vare sig genom att driva egen verksamhet eller såsomanställd hos någon som driver sådan verksamhet. Förbudet gäller även medverkani juridisk eller ekonomisk rådgivning som yrkesmässigt bedrivs av annan.Partiellt förbud skall kunna meddelas, om särskilda skäl föreligger därtill. 1beslut om förbud skall kunna fastställas en senare dag frän vilken förbudetskall gälla. Kommissionens förslag: Överensstämmer i princip med mittförslag. Kommissionens förslag innehåller emellertid inte någon möjlighet attfastställa en senare dag frän vilken förbudet skall gälla (se betänkandet s.100-104). Remissinstanserna: Kommissionens förslag har kommenteratsav endast ett.fåtal remissinstanser. Från ett par håll har uttrycktsuppfattningen alt regleringen blir alltför långtgående om den också skallomfatta ett förbud mot anställning. När del gäller rörelseidkare anserkommerskollegium att belänkandet inte ger tillräcklig ledning i frågan huruvidaen ägare och förelagsledare av t. ex. en revisionsbyrå med ett flertalanställda även efter förbudet skall kunna ha kvar sitt ägande och även i vissmån administrera Prop.1984/85:90 21 verksamheten.Två reniissinslanser har påpekat att betänkandet inte nämner något omkonsekvenserna av ett förbud i förhällande till lagstiftningen omanställningsskydd. Skälför mitt förslag: Som jag framhållit i tidigare avsnitt bör ett förbud omfattayrkesmässig rådgivning som syftar till att biträda andra.