prop · G803207 · 1984-12-31 00:00:00 — Med stöd av 8 kap. 7§ förstastycket 3 kan utan hinder av 3 § i lag bemyndiga regeringen attgenom förordning meddela föreskrifter om "utformning av byggnader,anläggningar och bebyggelsemiljö". Denna rätt att delegera normgivning ifråga om byggande tillkom genom en ändring av RF . Ändringen (prop.1975/76:209 s. 162 O motiverades av behovet all kunna la in byggnadsstadgansmera detaljbetonade regler om byggande samt föreskrifterna i Svensk byggnorm1975 i en eller flera regeringsförfattningar. En i väckt motion medyrkande om avslag på propositionen under hänvisning lill alt ett för de enskildamänniskorna centralt område skulle komma att undandras lagstiftningavstyrktes av . Utskottet erinrade om att vidbegagnande av den 3 1984/85. Prop.1984/85:207 22 föreslagna delegalionsmöjlighelen kunde och borde närmareprecisera de befogenheter regeringen skulle få och att avsikten självfalletinte var att delegeringen skulle omfatta annat än befogenheter alt meddela detaljbetonadeföreskrifter (KU 1975/76:56 s. 41). Om med stöd av 8 kap. 7§ RF bemyndigarregeringen att meddela föreskrifter, kan också enligt 8 kap. 11 §medge regeringen alt överlåta åt förvaltningsmyndighet eller kommun att meddelabeslämmelser i ämnet, s.k. subdelegation. Subdelegalion betyder fortsalt delegering.Riksdagen kan inte delegera sin normgivningsmakt direkt lill enförvaltningsmyndighet - här bortses från vissa undantag som saknar intresse idelta sammanhang (se t. ex. 8 kap. 9§ andra stycket RF) - eller till en kommunutan måste gå via regeringen. Kommunernas rätt enligt PBL att ge föreskrifterom utformning av byggnader, anläggningar och bebyggelsemiljö grundar sig intepå någon delegation utan följer direkt av vissa i PBL givna lagregler.Riksdagen kan inte avhända sig sin normgivningsmakt i annan ordning än den 8kap. Med det normbegrepp på vilket 8 kap. RF vilar avses enliglpropositionen med förslag till ny RF (1973:90 s. 203 O rättsregler. Dessakännetecknas i princip av att de är bindande för myndigheter och enskilda. Dekännetecknas vidare av alt de inte bara avser ett visst konkret fall utan hargenerell giltighet. Det sistnämnda kravet får enligt propositionen ansesuppfyllt om föreskriften avser exempelvis situationer av ett visst slag ellervissa typer av handlingssätt eller om den riktar sig lill eller på annat sättberör en i allmänna termer bestämd krets av personer. Lagrådet konstaterar mol den nu beskrivna bakgrunden att PBL:sregler om rätt för kommunerna att reglera markanvändning och att geföreskrifter om utformning av byggnader m. m. är grundlagsenliga endast underförutsättning all regleringen inte utgör normer i RF:s mening. Lagrådetdiskuterar härefter ingående huruvida bl. a. föreskrifter i detaljplaner ochområdesbestämmelser kan anses utgöra normer. Lagrådets resonemang utmynnar iett konstaterande att lagrädsremissens argument uttalade eller underförstådda- för alt kommunernas planläggning enligt PBL-förslaget inte lill någon delinnefattar normgivning inte är invändningsfria. Lagrådet ifrågasätter om inte områdesbestämmelser ochdetaljplaner i vissa fall uppfyller det krav på generell giltighet som kännetecknarföreskrifter i RF:s mening, eftersom bestämmelserna eller planerna kan beröra ellstort antal fastighetsägare och få betydelse för många människors boende- ocharbetsmiljö och deras möjligheter lill rekreation och friluftsliv. Lagrådet yttrar härefter följande (yttrandet s.9): Någon tvekan om förslagels grundlagsenlighet hade intebehövt uppkomma om 8 kap. 7§ första stycket 3 RF ändrats så att bemyndigandetenligt lagrummet kommit alt avse föreskrifter om markanvändning och byggnadsföreskrifleravannat än detaljbetonal slag saml om kommunernas Prop.1984/85:207 23 kompetens på området reglerats i överensstämmelse meddelegationsföreskrifterna i 8 kap. Det undandrar sig lagrådets bedömande vilkaförutsättningar som kan finnas för att vidta sådana ändringar. Lagrådet harövervägt möjligheterna alt på andra vägar nå en säker överensstämmelse medregeringsformen. Detta skulle emellertid medföra en revision av grundläggandedelar av förslaget. Vid en sådan revision kommer man in på värderingar ochställningstaganden som det inte tillkommer lagrådet att göra. Lagrådet nödgaskonstatera att förslaget i vad avser kommunernas befogenheter all iplanbestämmelser reglera markanvändning och bebyggelse knappast torde varaförenligt med grundlagen. Jag vill lill att börja med erinra om att jag redan isamband med lagrådsremissen av PBL-förslaget (s. 34) tog upp grundlagsfrågan.Eftersom den har avgörande betydelse för möjligheten att utan formell justeringav RF införa inte bara ett plansystem med PBL-förslagets uppbyggnad ulan ocksåden nu aktuella försöksverksamheten med ett mer nyanserat krav på byggnadslov,anser jag det angeläget att närmare redovisa min uppfattning i frågan. Som jag snart skall närmare utveckla bygger PBL:splansystem i allt väsentligt på del syslem som råder och som gällde även närden nya regeringsformen infördes . Avgörande betydelse måste därför tillmätasden inställning till planbeslut enligt byggnadslagstiftningen som ligger bakomregleringen i 8 kap. RF. Något uttryckligt besked på den punkten slår inte altfinna i förarbetena till RF. Man fär därför söka ledning i syftena bakomgrundlagsreformen. Ett övergripande syfte var givetvis att skapa garantierfördel demokratiska styrelseskicket samt att stärka och förankra folkstyrelsengenom alt den praxis som vuxit fram bl.a. beträffande pariamenlarismen gavsuttryck också i grundlagen. Detta kan sägas prägla även bestämmelserna om normgivningsmakleni 8 kap. RF byggde på en uppdelning av statsmaktensfunktioner. Den lagstiftande makten utövades formellt gemensamt av riksdagenoch Konungen. Som ett resultat av den utveckling från maktdelning tillparlamentarism som växte fram genom konstitutionell praxis års RF:slånga giltighetstid kom lagstiflningsuppgiften att alltmer förskjutas i riktningmot . Den nya regeringsformen utgår från grundsynen all vad somskall beslutas av är i första hand det som anses vara av särskiltstor betydelse för medborgarna och för samhällslivet i övrigt. Folket bör medandra ord genom sina representanter fatta beslut om bl. a. de normer sominkräktar på medborgarnas rättsliga ställning och deras rörelsefrihet. Ett kravsom utmärker rättsstaten är att medborgarna skall behandlas normmässigt. Avdel kravel följer att rättsregler skall vara generella, dvs. de skall rikta siglill alla eller åtminstone till en personkrets som inte är närmare bestämd.Riksdagen skall inte kunna gripa in i handläggningen av Prop.1984/85:207 24 Av flera skäl sattes vid tillkomsten av RFockså en gräns för möjligheterna all delegera normgivning frän . Debästa möjligheterna lill offentlig redovisning, öppen debatt och meningsutbyteansågs ligga i riksdagsbehandlingen. Saken kan också uttryckas sä alt de mestbetydelsefulla politiska besluten skall fattas av det organ som bäst avspeglaropinionerna inom befolkningen. När en norm väl är utfärdad ankommer del pädomstolar, förvaltningsmyndigheter och andra organ att tillämpa den i detkonkreta fallet. Det bör framhållas att det vid RF:s tillkomst ansågs kompetensfördelning beträffande normgivningsmaklen som inom olikarättsområden hade utbildats i praxis i stort sett var ändamålsenlig och att dendärför kunde i huvudsak läggas lill grund för RF:s fördelning av normgivnings-kompelensen.Avsikten var alltså inte alt normbegreppet skulle undergå några mer betydandeförändringar genom RF:s införande (prop. 1973:90 s. 203 f och 207, se även KU1979/80: 50 s. 87). Mot denna bakgrund är det knappast realistiskt att antaatt avsikten kan ha varil all RF:s normbegrepp skulle ha den innebörden attbyggnadslagstiftningens beprövade beslutssystem - som genom detkommunala planmonopolet vilar på den kommunala demokratins grund skulle ivissa delar sättas ur spel och ersättas av en ordning där kommunalamarkanvändningsplaner skulle behöva beslutas av . Den slutsals somligger närmast lill hands är att planbeslul enligl dagens byggnadslagstiftningskall ses som en form av rättstillämpning. Som jag anförde liggertillämpningen av normer utanför kompetensområde. Denna uppfattning om planbeslulens karaktär får riksdagenanses ha ställt sig bakom genom beslutet att anta prop. 1975/76: 112 medförslag till lag om kungörande av lagar och andra författningar. I sittanförande lill propositionen (s. 63 fO diskuterade dåvarande justitieministernde gränsdragningssvårigheter som möter i fall där en bindande föreskrift avserett myckel litet lokall område, kanske bara en eller flera bestämdafastigheter. Han slog lill en böljan fast att ell lokalt begränsat beslut hadekaraktären av författning, om det helt eller främst riktar sig till medborgarnai gemen såsom exempelvis ett förbud alt ta bort eller skada en växt av viss artdär den växer vill. Däremot kunde den generella naturen starkt ifrågasättas närfråga var om lokall begränsade föreskrifter avsedda att begränsa handlingsfrihetenför ägarna lill vissa bestämda fastigheter eller vissa därmed jämförligarättsinnehavare. Detla gällde även om föreskrifterna band inte bara denaktuelle ägaren eller rättsinnehavaren utan även framtida sådana. I enlighethärmed och med åberopande av den praxis som följts vid tillämpningen av 3§andra stycket 2 förvaltningslagen (1971:290) i ärenden om faslställelse avdetaljplan ansåg justitieministern att bl. a. beslut om bebyggelseplaner enliglbyggnadslagstiftningen, beslut om förbud mot byggande, schaktning m. m. enligtsamma lagstiftning och beslut om naturte-serval eller nalurvårdsområde enligtnaturvårdslagen inte borde hänföras Prop.1984/85: 207 25 Däremot borde föreskrifter som riktadesig till jordägare eller liknande personkategorier inom ett störte område, t.ex. ett län, anses ha så generell karaktär all de borde bedömas höra lill kategorinförfattningar. Justitieministerns uttalanden lämnades ulan erinran avriksdagen (KU 1975/76:51, rskr 362). Enligt min uppfattning finns det varken i PBL:s plansystem såvitt avser detaljplaner och områdesbestämmelser eller i mitt förslag om försöksverksamhetnågra nya element av ett slag som kan medföra att planbesluten kanbetraktas som förvaltningsbeslut. De beslämmelser i en stads- eller byggnadsplan ombyggnadslovspliktens omfattning som skall kunna meddelas i försökskommunernaär avsedda att omfatta lokall begränsade områden och deras rättsverkningarträffar en bestämd personkrets, nämligen de markägare och hos myndigheternaregistrerade nyttjanderättshavare som anges i en lill ärendet hörandefastighetsförteckning. Inte heller blir fler personer än de som f. n. berörs avett planbeslut rent faktiskt berörda av sådana nya planbeslämmelser. Skillnaderna mellan detaljplaner och områdesbestämmelserenligt PBL-förslaget är marginella i fråga om regleringsmöjligheterna. Områdesbestämmelserkan visserligen användas också för att avsätta mark som friluftsområden.Eftersom liknande beslut enligl naturvårdslagen anses vara förvaltningsbeslul,bör ulan tvivel även områdesbestämmelser räknas till samma kategori.Områdesbestämmelserna har stora likheter med dagens fastställda generalplaner,som enligt min mening måste anses vara förenliga med RF. Vad som sagts omområdesbestämmelser gäller givelvis i lika hög grad föreskrifter som inomförsöksverksamhetens ram skall kunna meddelas om minskad byggnadslovsplikt inomområden utanför stads- och byggnadsplan. Sammanfattningsvis anser jag således att såväl PBL-förslagetsdetaljplaner och områdesbestämmelser som milt förslag till försöksverksamhetpå byggnadslagstiftningens område i alla delar är förenliga med bestämmelsernaom lagar och andra föreskrifter i 8 kap. RF. 2.4 Försöksverksamheten med långivning m. m. Flera av frikommunerna har bland sina förslag lillförenklingar av byggandet tagit upp frågan om att föra över beslutanderätten iärenden om bostadslån från länsbostadsnämnden till kommunen. förslag går ulpä att kommunen skall få besluta i ärenden om bostadslån till nybyggnad avsådana småhus som skall bebos av lånesökanden, s. k. styckebyggda småhus. Enannan kommun vill fä beslutanderätt i ärenden som gäller bostadslån lill ny-och ombyggnad av styckebyggda småhus, slöd lill bostadsanpassning ochövertagande av lån. Ett tredje förslag innebär att kommunen skall fåbeslutanderätten i alla typer av bostadslåne- och bidragsärenden 1984/85:207 26 somi dag handhas av länsbostadsnämnden. Ett par kommuner har vidare uttrycktönskemål om all få delta i försöksverksamheten med beslutanderätt i frägaom statligt slöd för vissa förbättringsåtgärder i bostadshus (SFS 1983: 1114). Frånprincipiell synpunkt anser jag att det är tveksamt att låta kommunerna beslutaom medel som staten tillhandahåller. När det gäller bostadslån som är förenademed räntebidrag är del fråga om betydande statliga subventioner. Enförutsättning för en beslutanderätt i låne- och bidragsärenden bordedärför vara att kommunen också har ell ekonomiskt ansvar. Jaghar emellertid också stor förståelse för önskemålet all åstadkomma en snabbbeslutsprocess i nära kontakt med dem som söker lån. Beslutsordningen i olika låne-och bidragsärenden bör naturligtvis utformas så enkelt som det är möjligt. Endecentralisering av beslutanderätten i vissa ärendelyper inom det bostadspolitiskaområdet har redan genomförts. Fr.o.m. prövas sålundaflertalet ärenden om bosiadsanpassningsbidrag av kommunernas förmedlingsorgan.Vidare pågår en försöksverksamhet med beslutanderätt i fråga om statligtstöd för vissa förbättringsåtgärder i bostadshus. Försöksperioden omfattarliden 30 juni 1986 för , , ,och kommuner .samt 30 juni 1986 förKarlshamns och kommuner. Somen information vill jag redovisa att jag i annat sammanhang avser att föreslåregeringen att inom ramen för försöksverksamheten med ökad kommunalsjälvstyrelse delegera beslutanderätten i låne- och bidragsärenden lillkommuner. 1 samband därmed skall självfallet frågan om ett kommunaltekonomiskt ansvar beaktas. Medden inriktning pä service gentemot allmänheten som försöksverksamheten bör ha,är del i första hand angeläget all pröva kommunala beslut i låneärenden därenskilda personer är sökande. Flerakommuner har, som jag har nämnt, begärt att beslutanderätten när detgäller statliga bostadslån till nybyggnad av styckebyggda småhus förs över tillkommunen. Jag anser att man bör tillgodose dessa önskemål med hänsyn till alten sådan ordning kan leda lill förenklingar för den enskilde. De kommuner somså önskar bör därför få besluta om bostadslån i dessa fall. Byggnadslovsfrågoroch lånefrågor kan dä handläggas helt parallellt inom kommunen och handläggningsiidenbör kunna förkortas. En annan omständighet, som har påverkal mittställningstagande, är alt kommunen när det gäller styckebyggda småhus enliglgällande regler har ett ansvar för föriuster som uppkommer pä lånet. Somjag nämnde prövas flertalet ärenden om bosiadsanpassningsbidrag avkommunernas förmedlingsorgan. När det är fråga om ärenden, där bosiadsanpassningsbidragsöks för åtgärder som är avsedda all ulföras 1984/85:207 27 ianslutning lill sådan ny- eller ombyggnad som utförs med stöd av lån enligt bosladsfinansieringsförordningen(1974:946) eller förbättringslåne-förordningen (1980: 261) eller ärenden ivilka kommunen är sökande, prövas ansökan om bidrag av länsbostadsnämnden. Enföljd av vad jag har sagt blir alt frikommunerna kommer att kunna beslutaom både bostadslån och bosiadsanpassningsbidrag när det är fråga om nybyggnadav styckebyggda småhus. Försädana anpassningsåtgärder som är standardhöjande gäller att bidrag lämnas medhögst . För kostnader däröver lämnas bostadslån enligtbostadsfinansieringsförordningen, s. k. bosiadsanpassningslån. I sådanaärenden är det f n. länsbostadsnämnden som fattar beslut. Enligt min mening börkommmunerna inom ramen för försöksverksamheten få besluta även i dessaärenden. Motiven för mitt ställningstagande är dels att det totalt sett ärfråga om ett fåtal ärenden, endast något 10-lal i de aktuellakommunerna, dels att flera av dessa ärenden gäller småhus med äganderätt, därkommunerna har ett förlustansvar. Liksom f. n. bör dock länsbostadsnämndenbesluta i ärenden, där kommunen själv är sökande. Enliglnu gällande regler svarar staten helt för kostnaderna för stödet till bostadsanpassning.Jag vill emellertid nämna att frågan om ett kommunalt ekonomiskt ansvar förbidrag och lån till bostadsanpassning skall prövas, när bostadsslyrelsen harutvärderat effekterna av stödreglerna och av decentraliseringen avbeslutanderätten lill kommunerna. Denna prövning kan leda till att reglernaändras som försöksperioden omfattar. Tvåav frikommunerna, nämligen och , ingår i den pågåendeförsöksverksamheten med beslutanderätt i fråga om statligt stöd förvissa förbättringsåtgärder i bostadshus. Enligt min mening bör även de övriga frikommunemages möjlighet att delta i försöksverksamheten. Den nu gällande försöksperiodenavser tiden till . Mol bakgrund av erfarenheterna från denhittillsvarande försöksverksamheten, som skall redovisas vid slutet av år1985, kommer en utvärdering att göras, öm denna utvärdering inte ger skäl tillannat ställningstagande bör försöksverksamheten i frikommunerna kunna gälla tillutgången av . Eventuellt kan dock reglerna komma att ändras. a. kandet mot bakgrund av utvärderingen bli aktuellt att införa ett kommunallekonomiskt ansvar. 1sammanhanget vill jag erinra om alt jag i mill anförande till den avlämnadepropositionen om förbättrade boendeförhållanden för gamla, handikappade ochsjuka (prop. 1984/85:142) framhöll att det i försöksverksamheten också bordekunna ingå att pröva möjligheterna till avsteg från vissa regler i del statligabosladsfinansieringssystemet i syfte att nå bättre helhetslösningar. Prop.1984/85:207 28 Flera av kommunerna har hemställt om att få bedrivaförsöksverksamhet inom lantmäteriområdet. Del gäller i första hand önskemål omalt fä la över ansvaret för fastighetsbildning och fasligheisregistrering. Nuvarande organisation av den lokalalantmäteriverksamheten lades fast genom ett principbeslut av (prop.1970:188, SU 208, rskr 423). Länsstyrelserna upprättade, efter samråd medkommunerna och dåvarande lantmäterisiyrelsen, detaljerade förslag till en lokalorganisation som fastställdes genom regeringsbeslut den 26 februari 1971.Beslutet innebär en i grunden statlig organisation med indelning av riket i lantmäte-ridistriktmed en fastighetsbildningsmyndighel inom varje distrikt. För kommuner somönskade vara huvudmän för fastighetsbildningen och som uppfyllde vissaförutsättningar inrättades dock fastighelsbildningsmyn-digheier under kommunallhuvudmannaskap. Dessa är inriktade på ärenden som gäller utveckling avtätbebyggelse inom hela eller en del av kommunen. F. n. är landet indelat i 86 lantmäteridistrikt. Förutomatt det finns ett distriktskontor i varje distrikt, finns lokalkontor förnärservice i 32 kommuner. För särskilda fastighelsbildningsuppgifter finns ytleriigare24 statliga faslighelsbildningsmyndigheter, s.k. specialenheter. Antalet kommunalafastighetsbildningsmyndigheter uppgår lill 42 stycken. Fastighelsregislrering är i princip en statlig angelägenhetsom utförs av fastighetsregislermyndigheter vilka ingår i länsslyrelseorganisalionen.Av de 42 kommuner som är huvudmän för fastighetsbildningen har dock 32 ävenansvar för fastighetsregistreringen för hela eller en del av resp. kommun. Flera kommuner, däribland och , har efterregeringens beslut begärt att få inrätta fastighetsbildningsmyndighel.Kommunernas framställningar har i samtliga fall lämnats utan bifall. Den lokala lanlmäleriverksamheten och dess organisationhar granskats av revisorer (Förs. 1978/79:21, CU 1979/80:1)och utretts av lanimäteriutredning (Ds Bo 1983:3). Lantmäleriulred-ningenhar ännu inte föranlett några åtgärder från regeringens sida. Jag har dockunder haft samråd med om organisationsfrågorna. Lanlmäleriulredningen anser all principbeslut gerrelativt vida ramar för följsamhel i utvecklingen. Utredningen konstaterarockså alt kommunerna har frihet att organisera mätningsverksamheten på valfrittsätt. Man kan enligl min mening dra den slutsatsen av lanlmäteriulredning-ensbedömningar all nuvarande organisation i allt väsentligt är funktionell och allerfarenheterna av samarbetet mellan de statliga lantmäterimyndigheterna ochkommunerna i stort sett är positiva. 1984/85: 207 29 Varken från lanlmäleriulredningen eller i de ärendenrörande inrättande eller utvidgning av kommunala faslighelsbildningsmyndighetersom regeringen avgjort har del framkommit några tungt vägande skäl för allprincipiellt ändra den lokala lantmäleriorganisationen. Som jag redan har framhållitär f n. 42 kommuner huvudmän för fastighetsbildning och 32 kommuner huvudmänför fastighelsregislrering. Jag anser därför att försök med inrättande av nyakommunala faslighelsbildningsmyndigheter eller utökning av befintliga intetorde ge några nya erfarenheter om hur service och förenkling skall bedrivasinom bygg- och fastighetsområdel. Ett tillmötesgående av de nu framfördaönskemålen skulle vidare innebära bl. a. att man bryter mol de principer somden nuvarande organisationsmodellen bygger pä genom att man tar ställning fören kommunalisering i de fall kommunerna själva önskar del. Detla skulle medstor säkerhet leda till en avsevärt försämrad ekonomi för den kvarvarandestatliga verksamheten. Det skulle i sin tur medföra alt avgifterna i såväl förtättnings-som uppdragsverksamheten måste höjas, vilket främst skulle drabba de mindreoch medelstora kommunerna saml enskilda sakägare. En sådan ordning ärsjälvfallet inte acceptabel. Min uppfattning är således att kommunala önskemål omändringar beträffande huvudmannaskapet för fastighetsbildning liksom hitfillsskall prövas från fall till fall efter framställning från kommunen. Därvid börden grundläggande utgångspunkten vara att den lokala förrätlningsorganisa-tionenfår en lämplig och effektiv utformning från både statliga och kommunalautgångspunkter. Beträffande faslighetsregislreringen sker en prövning aveventuella förändringar i ansvarsfördelningen mellan staten och kommunernasuccessivt i samband med alt del nya, ADB-baserade fas-lighetsdalasystemetinförs i landet. Jag vill också framhålla att del statliga lantmäleriet ochkommunerna har goda möjligheler att avtala om samarbete som pä olika sätt kananpassas lill varje kommuns behov. Del statliga lantmäleriet och kommunerna harredan i dag ell långtgående samarbete genom olika typer av avtal. Omkring 200kommuner har ingått sådana avtal med lantmäleriet. Samarbetet kan dockutvecklas vidare, och jag har erfarit att det statliga lantmäleriet under detsenaste året har vidtagit en rad åtgärder för att förbättra samarbetet medkommunerna. Principiellt vikliga avtal har också ingåtls . Med hänvisning till vad jag nu har anfört, anser jagalltså att försökskommunernas framställningar beträffande frågor omfastighetsbildning och fastighelsregislrering inte skall bifallas. En avförsökskommunerna har, som jag har antytt (avsnitt 2.3.1), begärt altlantmätare från den statliga faslighelsbildningsmyndighe-len kostnadsfrittskall medverka vid plansamråd med sakägare. Även om jag har förståelse fördetta önskemål är jag inte beredd att förorda alt framställningen bifalles.Plansamråd är nämligen en renodlad 4 1984/85. Prop.1984/85:207 30 Jag vill dock erinra om att det statliga lantmälerietdisponerar betydande anslagsmedel - ca 14,5 milj. kr. innevarande budgetår -för avgiftsfri rådgivning och service till kommunala och statliga myndigheter iplangenomförandefrågor. Medlen fördelas mellan länen. Användningen inom varjelän bestäms regionalt av överiantmäiarmyndigheten i samråd med de statliga faslighelsbildningsmyndigheterna.Medlen får visseriigen inte användas för alt bekosta samrådsinsatser i enskildaärenden, men den allmänna rådgivningsverksamhet och service från det statliga lantmälerietsom möjliggörs genom anslagsmedlen torde medföra alt kommunernas plansamrådunderlättas.