prop · G803128 · 1984-12-31 00:00:00 — Utredningen har funnit förslaget lämpligt. Eftersomlänsstyrelsen numera har det regionala ansvaret för kulturminnesvården ilänet, tillstyrker jag, liksom de remissinstanser som har yttrat sig i frågan,förslaget. Länsmuseemassamarbetsråd har framhållit att länsmuseerna ofta är ensamma i ett län om attha arkeologisk kompetens samt att de med sitt omfattande kontaktnät inomhembygdsrörelse och arkeologiskt intresserad allmänhet har synnerligen godaförutsättningar att motta anmälan om fomfynd. Även länsmuseerna bör därförnämnas i lagtexten. Enligt 2§ förordningen (1942:926) om fornminnen skallemellertid RAÄ utse ombud att motta anmälningar om fornfynd och omhändertaföremålen. Eftersom jag har erfarit att RAÄ regelmässigt utser länsmuseernatill ombud - vilket samarbetsrådet också påpekar- finns enligt min mening inteskäl att i lagtexten nu införa ett tillägg av den föreslagna innebörden. Jag vill här avslutningsvis beröra frågan om deresurskrav som kan föranledas av mina förslag. Huvuddelen av de uppgifter somsamman- Prop.1984/85:128 21 hängermed ett praktiskt genomförande av förslagen kommer att åvila länsstyrelsema,särskilt om regeringen till dem överlämnar befogenheten att meddelaverkställighetsföreskrifter avseende användningsförbudets fillämpning. Förlänsstyrelsen i kan förslagen i stället komma att betyda en vissbelastning när det gäller att pröva tillståndsansökningar. Något underlag föratt bedöma de kostnadskonsekvenser som ett genomförande avarkeologiutredningens förslag skulle innebära för länsstyrelsema redovisas intei betänkandet. Jag förutsätter dock, efter samråd med chefen förcivildepartementet, att länsstyrelserna kan sköta de arbetsuppgifter som minaförslag medför inom ramen för redan tillgängliga resurser. I den mån somföreskrifter om skyddsområden måste föregås av särskilt resurs-krävande arbetemed gränsbestämningar får sådana föreskrifter enligt min uppfattning meddelas iden takt som tillgängliga resurser kan medge. De föreslagna ändringarna i fomminneslagen börträda i kraft den . I enlighet med vad jag har anfört i det föregåendehar inom upprättats ett förslag till lag om ändring ilagen (1942:350) om fornminnen. Förslagetbör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 4. Densom har hittat ett föremål som skall tillfalla eller hembjudas staten skallutan dröjsmål anmäla detta hos och statens historiskamuseer eller hos något ombud som den myndigheten har utsett eller hoslänsstyrelsen eller hos någon polismyndighet. Upphitiaren är också skyldig attpå begäran lämna ut föremålet inot kvitto samt att lämna noggranna uppgifter omvar, när och hur fyndet gjordes. I paragrafen har gjorts ett tillägg av innebörd attanmälan om fornfynd kan göras även hos . I övrigt har endastspråkliga justeringar gjorts i paragraftexten. För att skydda fasta fornlämningar, sådanaskeppsvrak och andra föremål som avses i 9 a § samt sådana fyndplatser, därhembudspliktiga fomfynd som avses i 11 § första stycket harpåträffats, ges i 15 b-15 d §§ föreskrifter om rätten att medföra eller användametallsökare. Med metallsökare förstås apparater som kan användasför att på elektronisk väg spåra metallföremål under markytan. 1984/85:128 22 Metallsökare får inte medföras på fastafornlämningar annat än vid färd på sådan väg som är upplåten för allmänheten.Metallsökare får inte heller medföras i eller i närheten av sådana skeppsvrakeller andra föremål som avses i 9a §. Metallsökarefår inte användas inom . Melallsökare får inte heller användas på sådanaplatser, där hembudspliktiga fornfynd som avses i 11 § första stycket tidigarehar påträffats. Föreskrifter som närmare avgränsar de fyndplatsersom avses i andra slycket meddelas av regeringen eller den myndighet somregeringen bestämmer. Utan hinder av vad som sägs i 15 c § fårmetallsökare användas för att yrkesmässigt söka efter annat än fornfynd. får dessutom meddela tillstånd attmedföra eller använda metallsökare utan hinder av vad som sägs i 15 b eller 15c §. Metallsökare får alltid medföras och användas vidarkeologiska undersökningar som utförs av och statenshistoriska museer eller eller av annan efter medgivande avlänsstyrelsen. Paragraferna och mbriken närmast före dem är nya. Iparagraferna finns bestämmelser om metallsökare. I första stycket anges att 15 b - 15 d §§innehåller bestämmelser som reglerar rätten att medföra eller användametallsökare. Syftet med bestämmelsema är att skydda för den arkeologiskaforskningen och kulturminnesvården intressanta platser och föremål. I andra stycket ges en definition på melallsökare.Därmed menas apparater som kan användas för att på elektronisk väg spårametallföremål under markytan. Kännetecknande för konstmktionen av enmetallsökare (metalldetektor) är att den i allmänhet bygger på någon form avsändare/ mottagare. Om sökaren förs över ett metallföremål, ger den utslag iform av vanligtvis en ljudsignal. Med en melallsökare kan även under markytanbelägna metallföremål lokaliseras. Av en på arkeologiutredningeris begäran utfördundersökning av statens pris- och kontrollnämnd, kallad "Metalldetektorbranschen"(intagen som bilaga 3 i utredningens betänkande) framgår atl metallsökare kandelas in efter fyra tänkta användningsområden: hobbyändamål (skattletning, mineraljakt,sportdykning m. ), industriellt bmk (för att söka kabel, arme-ringsjärn,vattenledningsrör m. m. i hus och niark), säkerhetskontroll o. d. (förpersonavsökning, bagagekontroll m. samt annat ändamål (sökare somtillverkats för speciella ändamål). 1984/85:128 23 Det ena användningsområdet utesluter dock inte detandra. En metallsökare som har inköpts för att bmkas vid skattletning kanmycket väl användas för att söka vattenledningsrör i marken och vice versa.Bestämmelsema i 15 b-d §§ är därför inte begränsade till att avse metallsökaresom har konstmerats just för skattletning. De gäller alla sökare över huvudtaget som kan användas för det angivna syftet, dvs. att spåra metallföremålunder markytan. Apparaterna behöver alltså inte vara särskilt utformade för attspåra metallföremål. Det saknar också betydelse om de är industriellttillverkade eller inte. Gemensamt för dem är att de fungerar på elektroniskväg. Utseendet kan dock variera. har i sitt betänkande (s.37 f) lämnat följande beskrivning på metallsökare som är avsedda för hobbybmk: "Metallsökaren består av en rund plattaförsedd med en växelströmsma-tad sändarspole och en eller fleramottagningsspolar. Plattan är fästad på en stång som ofta har både handtag ocharmstöd. Den batteridrivna elektroniska utrustningen sitter som regel påstångens överdel eller bärs i en rem över axeln. Plattan hålls tätt över markenoch förs fram och tillbaka. Metallsökaren avger en summerton genom högtalareeller hörlurar. När den kommer i närheten av ett metallföremål i jorden,uppstår en ojämnhet i det magnetiska faltet under den och ljudet förändras. Manlyssnar på ljudets växlingar över olika ställen på marken och kan då bedöma varföremålet ligger. Det finns metallsökare som kan dämpa störande ljud från mineralrikmark (markavstörningskontroll). Många är också utrustade med enkontrollfunktion för att försvaga signaler från småskrot som spikar, kapsyleroch metallfolie (urvalsfunktion). De dyraste moddlema är försedda medtryckknappinställning och automatiskt minne, batteritestare, laddningsbarabatterier med laddare och en visaravläsning för metallutslagets djup. Detfinns även sökare med vattentät sökarplatta. En extra antenn förlängersökardjupet, söm för vanliga enkla modeller är beroende på hur stortföremålet är. De dyraste apparaterna kan nå längre ned. Fyndets dimensioner ochmetallmängd är därvid avgörande. Metallsökare tillverkas av termoplast ochaluminium. Även avancerade modeller väger därför vanligen inte mer än ca ." Metallsökarefår inte medföras på en fast fornlämning eller inom det område som enligt 3 §hör till fornlämningen. Man får inte heller medföra metallsökare i eller inärheten av ett skeppsvrak, om kan antas ha förflutit sedanskeppet blev vrak. Förbudet omfattar även föremål som påträffas i eller inärheten av ett sådant vrak och har samband med detta. a. ett allmänt förbud mot att medföra metallsökare påfornlämningar och inom fornlämningsområden. Från förbudet görs dock ettundantag. Det avser den som i bil eller på annat sätt passerar på en väg som ärupplåten till allmänt begagnande och som går genom ett fornlämningsområde. Länsstyrelsenkan enligt 15 d § andra stycket ge dispens från förbudet. Av 15 d § tredjestycket framgår att förbudet inte gäller för arkeologiska 1984/85:128 24 undersökningarsom utförs av RAÄ eller eller av annan som har fått tillstånd attgöra en sådan undersökning. Jag får först hänvisa till vad jag har anfört i denallmänna motiveringen (avsnitt 2.3). Fornfynd, som enligt 11 § första stycket skallhembjudas till staten, är sådana minst föremål som helt ellerdelvis är av guld, silver eller koppar. Även andra fynd som har hittatstillsammans med sådana föremål är hembudspliktiga. Mynt och andra fornfynd kan påträffas i eller utansamband med arkeologiska utgrävningar. Av olika skäl kan undersökningar inteha satts i gång, fullföljts eller gjorts tillräckligt omfattande. Det finnssåledes platser där fornfynd har hittats men där ytterligare fynd sannolikt kanpåträffas vid mera grundliga undersökningar. Särskilt på Gotiand finnsåtskilliga sådana platser där arkeologiska eftemndersökningar ännu inte harutförts. Det är i fråga om denna typ av platser som det är påkallat med förbudmot att använda metallsökare. Såsom jag redan har anfört i den allmännamotiveringen (avsnitt 2.3) är det av konstitutionella skäl inte'möjligt förriksdagen att till regeringen överlåta att bestämma vilka platser som skallomfattas av förbudet att använda metallsökare. Förbudet i andra stycket hardärför fått en generell utformning. På grund av de särskilda förhållandena påGotland med dess unika fyndtäthet har det ansetts praktiskt nödvändigt att låtaförbudet avse hela detta län. En särskild bestämmelse härom har därför tagitsin i första stycket. I övriga delar av landet gäller förbudet alla platser därett eller flera hembudspliktiga fynd har gjorts. Verkställigheten av förbudetär dock i fråga om varje enskild fyndplats i praktiken ofta beroende av altregeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer är denmyndighet som i sådant fall närmast kommer i fråga - meddelar närmareföreskrifter om förbudets tillämpning just där. Med detta avses föreskrifter omdet skyddade områdets avgränsning. Av vad som sägs i 15 d § framgår altanvändningsförbudet inte gäller den som bmkar metallsökare för att yrkesmässigtsöka efter annat än fornfynd. Där undantas även arkeologiska undersökningar somutförs av RAÄ eller eller av annan som har fått tillstånd avlänsstyrelsen alt göra en undersökning. Enligt samma paragraf kan länsstyrelsenlämna tillstånd att utan hinder av bestämmelserna i 15 c § använda metallsökarepå skyddade platser. I det följande vill jag lämna några synpunkter påfrågan hur avgränsningen bör ske av de platser utanför som skallfredas från användning av metallsökare. Som jag har påpekat ankommer detpå regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddelaföreskrifter i detta avseende. Utredningen - som har föreslagit att det skallåligga Prop.1984/85:128 25 länsstyrelsernaatt fastställa gränserna för ett skyddat område - har anfört att det, ombeslulsförfarandet möter betydande praktiska svårigheter eller ställer storakrav på myndigheternas resurser, kan vara rimligt att godta att skyddsområdetbestäms schablonmässigt, t. ex. omfattande en omkrets av 200 m mnt en fyndplats.Av samma skäl bör, enligt utredningens mening, hinder inte föreligga mot beslutom att skyddsområdet skall motsvara den areal som utgörs av en viss fastighet,en viss kommun eller t. o. m. ett visst län där fyndplatserna är talrika ochjämnt utspridda. Föregen del vill jag anföra följande. Fråganom hur stort område som bör skyddas kan inte besvaras generellt utanbedömningen måste naturligt nog bero på omständigheterna i det enskilda fallet.Hänsyn får tas till fyndets karaktär, fyndplatsens och den omgivande lertängensutseende samt även till förekomsten av eventuellt tidigare kända fyndplatser inärheten. Som en jämförelse vill jag peka på bestämmelsema i 3 § fomminneslagenom avgränsning av område kring fast fornlämning. Enligt dessa hör till en fastfornlämning ett så stort område på marken som behövs för att bevarafornlämningen och bereda med hänsyn till dess art och betydelse erforderligtutrymme däromkring. kan i förekommande fall genom särskilt beslutfastställa gränserna för området. Fömtsattningarnaför en sådan prövning torde till inte obetydlig del vara likartade dem somgäller för en gränsreglering av det här aktuella slaget, även om jag inser attdet kan tyckas vara mindre komplicerat att göra en bedömning av hur stortområde som bör skyddas om utgångspunkten är en ovanför markytan synligfornlämning än i det fall då man på en plats har gjort ett enstakaföremålsfynd, beträffande vilket kännedom ännu saknas om det hör till ettstörte fyndkomplex eller ej. En bidragande svårighet är att fyndkomplex iåkermark under jordbmksarbete genom tidernas lopp kan ha spritts övervidsträckta arealer. RAÄ har i sina allmänna råd till fomminneslagen -"Tillämpning av fomminneslagen vid byggande och fastighetsbildning" -redovisat sin principiella syn på avgränsningen av fasta fornlämningar. Jagfömtsätter att RAÄ, om regeringen överlåter befogenheten att meddelaföreskrifter om användningsförbudets tillämpning till ellerannan myndighet, kommer att medverka med kompletterande råd för gränsbestämningäv fyndplatser som skall omfattas av förbud att använda metallsökare. Som enparallell vill jag även peka på bestämmelsema om skydd för olika områden(naturteserval, naturminnen m. i naturvårdslagen (1964:822). Jag kan biträda utredningens förslag att gränsernaför ett skyddsområde bör kunna bestämmas schablonmässigt, t. ex. till enomkrets av 50-200 m mnt en fyndplats. Varje fyndplats skall dock gränsreglerasför sig. Det skyddade området skall omfatta en relativt begränsad areal. Medhänsyn till att gränsbestämningen skall utformas somverkställighetsföreskrifter till det i lagen intagna förbudet finner jag detnämligen inte möjligt att 1984/85:128 26 tillstyrkautredningens förslag att förbud skall få meddelas för en hel kommun eller t. o.m. ett helt län. Jag vill erinra om att samtiiga fyndplatser på Goflanderhåller skydd genom de nu föreslagna bestämmelserna i första stycket. Användningsförbudet i 15 c § gäller inte ommetallsökare yrkesmässigt används för att söka efter annat än fornfynd.Begreppet yrkesmässig innebär i detta sammanhang att nyttjandet av enmetallsökare skall ingå som ett led i en av apparatinnehavaren i sitt yrke bedrivenverksamhet. Den yrkesmässiga verksamheten kan vara enskild, kommunaj ellerstatlig. Som exempel kan nämnas att metallsökare används av ,gas- och vattenverk, brandförsvaret, televerkstäder, försvaret, polismyndigheter,lantmätare, entrepenadföretag, maskinverkstäder, flygstationer, rörfirmor,sågverk, lantbrukare samt sysselsatta inom skogsbmkel och gmvindustrin. Förbudet gäller för allt bmk av metallsökare sominte är yrkesmässigt. En sökare får alltså inte utan tillstånd nyttjas förl.ex. skattletning inom fredade områden. För hobbyändamål används metallsökareäven av bl. a. bågskytteklubbar, sportdykare och mineralletare. Utnyttjande avmetallsökare vid mer eller mindre professionell arkeologisk prospekteringeller undersökning, som utförs av annan än RAÄ eller , får inteheller äga mm utan tillstånd (jfr dock tredje stycket). Om ett hembudspliktigt fornfynd påträffas vidyrkesmässig användning av metallsökare, är upphitiaren enligt 12 § skyldig attanmäla fyndet hos någon av de myndigheter eller andra mottagare som anges iparagrafen. Tillstånd kan sökas att få medföra en metallsökarepå en fast fornlämning eller till ett skyddat skeppsvrak. Även den som i sittyrke anser sig behöva nyttja metallsökare på en fast fornlämning måste förstinhämta tillstånd för detta. Undantagna härifrån är enligt vad som sägs itredje stycket dock RAÄ och länsstyrelserna för sina arkeologiska undersökningar.Skäl att meddela tillstånd för hobbybmk ay metallsökare på en fast fomlämningtorde så gott som aldrig föreligga. Av hänsyn till skyddet för fomlämningarnamåste tillståndsprövningen även i övrigt vara restriktiv. kan även lämna tillstånd att användametallsökare för hobbybmk eller i samband med professionellt bedrivenarkeologisk verksamhet inom eller på sådan fyndplats som åtnjuterskydd enligt bestämmelserna i 15 c § andra stycket. I vilka fall tillstånd kanlämnas beror självfallet på omständigheterna i det enskilda fallet. Beträffandede delar av som inte rymmer kända arkeologiska Prop.1984/85:128 27 fyndplatserbör tillståndsgivningen naturligtvis kunna vara generös. Tillstånd bör, för attbara nämna ett par exempel, normalt l.ex. inte vägras den som vill söka efterett borttappat föremål på en badstrand eller efter kvarblivna mynt på enövergiven festplats e.d. Ofta bör tillstånd kunna ges tillhembygdsföreningar och andra seriösa sammanslutningar att i samarbete medarkeologer bedriva arkeologisk undersökning med metallsökare. Härigenom synesett värdefullt samarbete kunna främjas mellan intresserade hembygdsforskareoch arkeologer. Ett sådant samarbete finns redan mellan sportdykare och statenssjöhistoriska museum. RAÄ och länsstyrelserna är undantagna från de i 15b och 15 c §§ stadgade inskränkningarna i rätten att medföra och användametallsökare. Dessa myndigheter behöver alltså inte ha tillstånd för attutnyttja metallsökare vid arkeologiska undersökningar. Även den som harerhållit medgivande att företa undersökning av en fastfornlämning eller fornfyndsplats får utan särskilt tillstånd begagnametallsökare vid undersökningen. I praktiken torde undersökningen i sådantfall regelmässigt efter överenskommelse med exploatören - göras av RAÄ: suppdragsverksamhet eller ett länsmuseum (eller motsvarande) eller av enuniversitetsinstitution. Den som i fråga om en fast fornlämning eller ettsådant skeppsvrak eller annat föremål som avses i 9 a § utan lov vidtar någonåtgärd som avses i 1 § andra stycket eller inte fullgör sinanmälningsskyldighet enligt 8 § andra stycket döms till böter eller fängelse ihögst . Gärningsmannen är även skyldig att ersätta alla kostnadersom brottet föranleder. Till ansvar enligt första stycket döms också densom inte anmäler fornfynd enligt vad som föreskrivs i 12 §. Gämingsmannen haräven förlorat all rätt på gmnd av fyndet. Detsamma gäller, om någon gömmer,skadar, förändrar, avyttrar eller förvärvar föremål som enligt denna lag skalltillfalla staten. Till ansvar enligt första stycket döms också densom bryter mot 15 b eller 15 c §. Enmetallsökare som har använts vid brott som avses i tredje stycket. skallförklaras förverkad, om inte detta är uppenbart oskäligt. I paragrafens första tre stycken finnsstraffbestämmelser. Fjärde stycket upptar en bestämmelse om förverkande. Tredjeoch Qärde styckena är nya. I paragrafens första stycke har en saklig ändringföreslagits. I andra stycket har vissa redaktionella jämkningar vidtagits. Ändringama innebär i sak att en enhetligstraffskala skall gälla för samtiiga brott mot fomminneslagen. Bestämmelsen omsärskild påföljd för 1984/85:128 28 grovtbrott har tagits bort. Skälen för detta har jag angett i den allmännamotiveringen (avsnitt 2.4). Motivet för att fängelse skall kunna ådömas ävenför brott mot bestämmelserna i 15 b eller 15 c § har redovisats i den allmännamotiveringen (avsnitt 2.4). Eftersom fängelse ingår i strafflatituden, kommerenligt praxis allmänna regler om medverkan till brott att blianalogiskt tillämpliga. Att fängelsestraff kan utdömas medför också atträttegångsbalkens bestämmelser om kroppsvisitation och husundersökning kantillämpas. I fjärde stycket upptas en bestämmelse omförverkande. Jag hänvisar beträffande denna till vad jag har anfört i denallmänna motiveringen (avsnitt 2.4). Beslutav i ärenden enligt 3 § andra stycket, 4 §, 15 § tredje stycketeller 15 d § andra stycket får överklagas hos kammartätten genom besvär.Detsamma gäller i fråga om sådana föreskrifter som avses i 15 c § tredjestycket och som meddelas av annan myndighet än regeringen. Beslut i övrigtenligt denna lag av eller och statenshistoriska museer får överklagas hos regeringen genom besvär. Riksantikvarieämbetetoch statens historiska museer får överklaga beslut av enligtdenna lag. Detsamma gäller i fråga om sådana föreskrifter som avses i 15 c §tredje stycket och som meddelas av annan myndighet än regeringen. Ändringamainnebär att de lillståndsbeslut som länsslyrelsen meddelar med stöd av denföreslagna 15 d§ andra stycket kan överklagas till kammartätten. I den månregeringen överiämnar till en annan myndighet att meddelaverkställighetsföreskrifter enligt 15 c § andra stycket, kan även sådana föreskrifteröverklagas till kammartätten. Skälen för detta har angetts i den allmännamotiveringen (avsnitt 2.5). Ändringen innebär att även RAÄ får rätt attöverklaga de nytillkommande beslut och föreskrifter som nämns i kommentarentill första stycket. Prop.1984/85:128 29 Jag hemställer att lagrådets yttrande inhämtas överförslaget till lag om ändring i lagen (1942:350) om fornminnen. Regeringenbeslutar i enlighet med föredragandens överväganden. Prop.1984/85:128 30 Sammanfattning av arkeologiutredningens delbetänkande(DsU 1983:3) Metallsökare bruk och missbruk har bmket av metallsökare för olikaändamål ökat kraftigt. Metallsökaren är ett elektroniskt verktyg med vars hjälpman kan spåra metallföremål som är dolda flera decimeter under markytan. Denanvänds bl.a. i olika former av yrkesmässiga verksamheter, l.ex. inomjordbmket, skogsbruket och gmvindustrin. Kommunala och statliga organ användermetallsökare för olika ändamål. Totalt har ca 3 100 metallsökaresålts för yrkesmässigt bmk. Med få undantag har dessa sökare importerats. Den ökade användningen av metallsökare gällerfrämst sådana sökare som huvudsakligen är avsedda för fritidsbmk och som ocksånyttjas för detta ändamål. Metallsökare för fritidssektom har under år 1982sålts till ett antal av ungefär 2 400. Också dessa sökare importeras. Det ärofta inte svårt att själv tillverka en metallsökare efter lättfattligbeskrivning. Meddet ökande bmket av metallsökare för hobbyändamål har i allt störte omfattningföljt ett nyttjande av sökare för s.k. skattletning, dvs. sökande efter myntoch fornfynd. har ett tilltagande missbmk av sådana sökare kunnatkonstateras. Fynd av forntida mynt anmäls inte i vederbörlig ordning ochfyndplatser med fornfynd skadas. Missbmk av metallsökare leder otvivelaktigttill negativa följder för den arkeologiska forskningen. Detta missbruk förekommermest på . Det finns inte någon klar gräns mellan olika slagav metallsökare. Den tekniska utformningen av dessa apparater är nämligen iprincip enhetlig. De flesta metallsökare kan därför nyttjas både yrkesmässigtoch för fritidsändamål. Branschen för metallsökare är knappast enhetlig vadgäller organisation och försäljnings vägar. Det finns ca 15 importerandeföretag och ett femtiotal detaljhandelsföretag av olika slag. I detaljhandelnsäljs många metallsökare som är avsedda för fritidsändamål. De betingar prisersom varierar från ca . per styck till ca . Fomminneslagen (FML) innehåller bestämmelser omskyldighet att anmäla fornfynd som hittats. Den omfattning som missbmkel avmetallsökare fått visar dock att dessa bestämmelser inte är tillräckliga föratt ge forafynden det önskade skyddet. finner att andraåtgärder är nödvändiga för att komma till rätta med problemet. En gmndläggande utgångspunkt för utredningensöverväganden och förslag för att stävja missbmkel av metallsökare har varit attde åtgärder som föreslås kan bedömas vara effektiva som åtgärdernainte får onödigt belasta många näringsidkare och andra som använder metallsökarepå ett behörigt sätt. Prop.1984/85:128 31 Allemansrätten innebär i princip en rätt för varoch en att färdas till fots på annans mark.