prop · G80389 · 1984-12-31 00:00:00 — I avvaktan pä att de psykologiska och sociala arbetsuppgifternai företagshälsovården preciseras bör man, enligt utredningens uppfattning,överväga på vilket sätt t. ex. psykologutbildningen, socionomutbildningeneller den inrättade utbildningslinjen för personal-och arbetslivsfrågorkan få ett innehåll som direkt tillgodoser krav som ställs pä beteendevetare iföretagshälsovården. 1984/85:89 48 Mot denna bakgrund föreslår utredningen att UHÄ får iuppdrag att i samråd med arbetarskyddsstyrelsen utreda behovet av ochförutsättningarna för att anordna utbildning med beteendevetenskapliginriktning för arbete i företagshälsovården. Därvid bör man utreda om vissagrundutbildningar bör profileras mot företagshälsovård eller på annat sättförstärkas med inslag som rör företagshälsovård. Utredningen föreslår också attUHÄ och arbetarskyddsstyrelsen i det sammanhanget även uppmärksammar behovetav utbildning för beteendevetare som redan arbetar i företagshälsovården utansärskild vidareutbildning för detta. Som jag tidigare nämnt har flera remissinstanser, somyttrat sig över utredningens betänkande, särskilt uppmärksammat de psykologiskaoch sociala arbetsmiljöfrågorna inom företagshälsovården. Mänga remissinstanserhar därvid starkt framhållit att dessa frågor kräver insatser av särskildpersonal med för uppgiften erforderiig beteendevetenskaplig ellersamhällsvetenskaplig utbildning. Det finns t. ex. enligt Statshälsans meningall anledning att förutsätta en utbyggnad av företagshälsovårdens kompetens inomdetta område, och att flertalet företagshälsovårdsenheter bör ha ensärskild psykosocial funktion med särskild utbildad personal. UHÄ ser det somett rimligt önskemål att företagshälsovårdens behov av utbildade för atthantera psykologiska och sociala arbetsmiljöproblem beaktas även i denfortsatta utbildningsplaneringen. Företagshälsovårdens närmare kvalitativa ochkvantitativa behov av sådana utbildade är emellertid, enligt UHÄ: suppfattning, inte särdeles väl preciserade i betänkandet. Genom tillskapandetav linjen för personal- och arbetslivsfrågor ges t. ex. möjligheter tillgrundutbildning med relevans för företagshälsovården. Kurser inom denna linjeskulle sannolikt också kunna komma i fråga som vidareutbildning för beteendevetareinom företagshälsovården. Sammanfattningsvis anser ämbetet att ett direktuppdrag till UHÄ inte förefaller motiverat just . Jag har tidigare framhållit vikten av att de psykologiskaoch sociala arbetsmiljöproblemen ägnas ökad uppmärksamhet inom företagshälsovården.Det är också angeläget att den personal som skall arbeta med dessa frågor fåren med övriga personalkategorier inom företagshälsovården likvärdig utbildning. Utbildningför beteendevetare bör, enligt min mening, liksom utbildningen för annanpersonal inom företagshälsovården specialinriktas först eftergrundutbildningen, dvs. som vidareutbildning resp. efterutbildning. Jag delarsåledes inte utredningens uppfattning att man bör pröva om vissagrundutbildningar bör profileras mot företagshälsovård. Däremot anser jag detangeläget att vissa utbildningsmoment av mer generell art avseendeföretagshälsovård liksom arbetsmiljöfrågor i övrigt bör kunna tillförasgrundläggande utbildningar inom såväl gymnasieskolan som högskolan i större utsträckning.Det ankommer på SÖ och UHÄ att närmare pröva och ' besluta om innehållet iutbildningarna inom gymnasieskolan resp. högsko- 1984/85:89 49 Jag förutsätter att SÖ och UHÄ i sin utbildningsplaneringfortlöpande bevakar behovet av arbetsmiljöutbildning och av utbildning omföretagshälsovårdens förebyggande arbete. Utredningen betonar att de psykologiska och socialaverksamhetsområdena inom företagshälsovården är under utveckling. Erfarenheterav den fortsatta verksamheten och de behov som framgår därur måste i väsentligadelar bilda underlag för de fortsatta insatserna på området liksom de resursersom behöver avsättas. Företagshälsovårdens psykologiska och socialaarbetsuppgifter måste, enligt utredningens uppfattning, successivt preciseras inära samverkan mellan arbetsmarknadens parter och företagshälsovårdenspersonal. Mot bakgrund av den obestämda arbetsfältbeskrivning somutredningen ger och med hänsyn till vad UHÄ har anfört i sitt remissvar anserjag att det inte finns tillräckligt underlag för att nu ge UHÄ ett uppdrag ienlighet med utredningens förslag. Enligt utredningens uppfattning bör behovet av fördjupadutbildning för beteendevetare som redan arbetar inom företagshälsovården utanvidareutbildning för detta uppmärksammas. Arbetarskyddsstyrelsen /84 på försök en specialutbildning i arbetsmiljöfrågor för beteendevetareverksamma i företagshälsovård eller vid yrkesmedicinska kliniker. Utbildningenomfattade fem veckors teoriundervisning. Enligt vad jag har erfarit planerarstyrelsen att i fortsättningen anordna utbildningen medsammanlagt 30 utbildningsplatser. Även Statshälsan har internt utarbetat ochpåbörjat ett utbildningsprogram för sina konsulenter omfattande 12 veckor.Erfarenheterna frän såväl Statshälsans som arbetarskyddsstyrelsens utbildningför beteendevetare bör, enligt min mening, kunna bidra till en precisering avinnehåll i och utformning av en framtida vidareutbildning för beteendevetare.Arbetarskyddsstyrelsen avser att till beteendevetareutbildningen knyta enreferensgrupp med företrädare för bl. a. arbetsmarknadens parter. Jag stöderdenna tanke. Därigenom kan utbildningen få en mot det praktiska arbetslivetsbehov anpassad inriktning. Jag har i denna fråga samrått med chefen förutbildningsdepartementet. Jag delar utredningens och remissinstansernas bedömningatt det finns ett stort behov av efterutbildning för samtligapersonalkategorier inom företagshälsovården. Efterutbildningen skall göra detmöjligt för personalen att vidmakthålla, fördjupa och komplettera tidigareinhämtade yrkeskunskaper. Den snabba kunskapsutvecklingen inom bl. a. demedicinska, tekniska och beteendevetenskapliga områdena liksom regelsystemensförändring gör en fortlöpande efterutbildning synnerligen angelägen. Ävenbehovet av branschinriktad efterutbildning är stort. Utredningen framhåller att efterutbildningen liksom i dagbör anordnas 4 1984/85. Prop.1984/85:89 50 påolika håll i landet och engagera olika utbildningsanordnare. Likaså anserutredningen att en del efterutbildningskurser med fördel bör kunna varagemensamma för två eller flera personalkategorier inom företagshälsovården.Jag delar denna uppfattning. Arbetarskyddsstyrelsensvarar för ett stort antal efterutbildningskurser inom olika ämnesområden förföretagshälsovårdens personal. Utbudet av kurser har successivt ökat undersenare år. Till viss del anordnas kurser gemensamt för flera personalkategorierinom företagshälsovården. Styrelsen artangerar dessutom s.k. arbetsmedicinskakontaktdagar för personal inom bl. a. företagshälsovården. Företagshälsovårdsdelegationenhar en central roll när det gäller att uppmärksamma behovet av samt verka föratt ett differentierat utbud av efterutbildningskurser inom företagshälsovårdenshela arbetsfält kommer fram. Utredningenanser att det vore en stor fördel om och landstingens kurser,för bl. a. läkare inom den öppna hälso- och sjukvården, kunde dimensioneras såatt även medicinsk personal i företagshälsovården kunde använda dem som efterutbildning.Eftersom ett ökat antal platser skulle medföra kostnader som i första hand börbäras av företagshälsovården föreslår utredningen att får iuppgift att i samråd med och företagshälsovårdsdelegationense närmare pä förslaget och de praktiska möjligheterna att genomföra det. Medhänsyn till att såväl som finns företräddai företagshälsovårdsdelegationen anser jag för egen del att delegationen börkunna överväga detta förslag närmare. Behörighetför anställning inom företagshälsovården har reglerats förföretagsläkare, företagssjuksköterskor och företagssjukgymnaster genomrekommendationer utfärdade av företagshälsovårdsdelegationen. Rekommendationernabygger på legitimation som läkare, sjuksköterska resp. sjukgymnast, visstjänstgöring/yrkeserfarenhet, viss vidareutbildning för läkare resp.sjuksköterska samt genomgången specialutbildning i företagshälsovård vidarbetarskyddsstyrelsen eller motsvarande utbildning. Någon motsvarande kompetensregleringför skyddsingenjörer och beteendevetare anställda inom företagshälsovården harinte utfärdats av delegationen. Förläkare och sjuksköterskor inom den allmänna hälso- och sjukvården finns utöverkravet på legitimation också författningsreglerade krav på vidareutbildning förbehörighet att inneha vissa tjänster inom sjukvårdsorganisationen. Härvidavviker företagshälsovården från den allmänna hälso- och sjukvården. Utöverlegitimationskravet finns inga formella krav pä behörighet för att få verka somföretagsläkare, företagssjuksköterska och företägssjukgymnast. Motdenna bakgrund anser utredningen att man bl. a. av kvalitetsskäl bör strävaefter samma behörighetsreglering för den medicinska persona- 1984/85:89 51 len inom företagshälsovården som för medicinsk personalinom den allmänna hälso- och sjukvården. Denna behörighetsreglering innebär iallmänhet krav på viss utbildning för att inneha tjänst. Enligt utredningens meningbör den behörighetslag som är under utredning inom 1981 års behörighetskommittéöppna möjlighet för sådana regler också i företagshälsovården. I avvaktan påatt praktiska och författningsmässiga förutsättningar för behörighetsregleringskapas bör, enligt utredningens uppfattning, tillämpningen av derekommendationer som företagshälsovårdsdelegationen har utfärdat stramas upp. Utredningen tar också upp frågan om meritvärdering vidtjänstgöring som företagsläkare. Meriter som har förvärvats t. ex. somföretagsläkare i en privat företagshälsovärdsenhet kan enligt gällandelagstiftning inte automatiskt tillgodoräknas som tjänsteår i samband medtillsättning av offentligt reglerade läkartjänster. Enligt utredningensuppfattning synes ett slopande av det särskilda tjänsteårsrättsbegreppet kunnamedföra en rad positiva effekter för företagshälsovården. Det skulle därvid blimöjligt att helt jämställa tjänstgöringar inom olika verksamhetsområden,oavsett om dessa har fullgjorts inom offentlig hälso- och sjukvård eller inomt. Detta kan enligt utredningens uppfattning bl. a.väntas förbättra rekryteringen till företagshälsovården. För egen del vill jag efter samråd med statsrådet följande. behörighetskommitté har haft i uppdrag att göra enallmän översyn av den rättsliga regleringen av kompetens och behörighet inombl. a. hälso- och sjukvården. Kommittén, som har avslutat sitt arbete, harredovisat resultatet av sitt uppdrag i huvudbetänkandet (SOU 1983:33) Kompetensinom hälso- och sjukvården och betänkandet (DsS 1983:17) Tillsättning av vissatjänster för läkare m. fl. Förslageni huvudbetänkandet har legat till griind för regeringens proposition (1983/84:179) om lag om behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården m.m.Riksdagen har beslutat anta de framlagda förslagen (SoU 32, rskr376).Lagen (1984:542) om att utöva yrke inom hälso- och sjukvården m. m. jämtetillämpningsföreskrifter till lagen har trätt i kraft den 1 juli 1984.Bestämmelserna i lagen avser hälso- och sjukvårdspersonal i såväl allmän somenskild verksamhet och rör bl. a. läkare, sjuksköterskor och sjukgymnaster.Lagen innehåller föreskrifter om legitimation och andra kompetensbevis, ombehörighet att utöva yrke samt om skydd för yrkestitel m. m. huvudbetänkande innehåller ävenförslag om vilka behörighetskrav som bör gälla för anställning inom denallmänna hälso- och sjukvärden. Dessa förslag har föranlett vissa ändringar avförordningen (1981:771) om behörighet till vissa tjänster inom den landstingskommunalahälso- och sjukvården. Några motsvarande förslag har inte lagts fram avseendeden enskilda hälso- och sjukvärden. I betänkandet om tillsättning av vissa tjänster för läkarem. Prop.1984/85:89 52 behovetav statliga föreskrifter om tillsättningsförfarande och meritvärdering förframför allt läkare inom den landstingskommunala hälso- och sjukvården. Blandde framlagda förslagen kan nämnas att det s. k. tjänsteårsrättsbegreppetföreslås bli avskaffat. Förslagen och övervägandena i betänkandet övervägs f. n.inom . Utbildningenav företagshälsovårdens medicinska personal är under utveckling. Frågan ombehörighet för t. ex. företagsläkare är avhängig utformningen av en eventuellmedicinsk specialitet inom området företagshälsovård. Frågan om särskildabehörighetsregler för företagsläkare måste därför, enligt min uppfattning,prövas i samband med den föreslagna översynen av vidareutbildningssystemet förläkare. Mot den bakgrunden anser jag att en författningsmässigbehörighetsreglering av företagshälsovårdens medicinska personal inte nu kananses vara påkallad. Enligtmin mening bör det vara en uppgift för parterna på arbetsmarknaden attutarbeta och föreslå kvalifikationskrav för anställning av personal inomföretagshälsovården. Det ingår också i företagshälsovårdsdelegationens uppgiftatt fortlöpande ägna uppmärksamhet åt behörighets- och kompetensfrågorna förföretagshälsovårdens olika personalkategorier. Delegationen bör därvid liksomnu kunna utfärda rekommendationer om kompetenskrav för anställning iföretagshälsovården. 2.3.1Arbetsanpassning och rehabilitering för anställda Enligtarbetsmiljölagen (1977: 1160) skall arbetsgivare och arbetstagare samverka föratt åstadkomma en god arbetsmiljö. Huvudansvaret för arbetsmiljön ligger påarbetsgivaren, som enligt lagen skall vidta alla åtgärder som behövs för attförebygga att arbetstagare utsätts för ohälsa eller olycksfall. Enligtlagen skall skyddsombud finnas på arbetsplatser med minst fem arbetstagare. Vidarbetsställe, där minst 50 arbetstagare regelbundet sysselsätts, skall finnasskyddskommitté, sammansatt av företrädare för arbetsgivaren och arbetstagarna.Skyddskortimitté skall tillsättas även på arbetsställe med mindre antalarbetstagare, om arbetstagarna begär det. Skyddskommitténsuppgifter är att planera och övervaka skyddsarbetet på arbetsstället. Den skallnoga följa utvecklingen i frågor som rör skyddet mot ohälsa och olycksfall samtverka för tillfredsställande skyddsförhållanden. I skyddskommittén skallbehandlas frågor om företagshälsovård, frågor om planering av nya eller ändradelokaler, anordningar, arbetsprocesser och arbetsmetoder liksom av användningav ämnen som kan föranleda ohälsa eller olycksfall samt frågor om upplysningoch utbildning rörande arbetsmiljön. 1984/85:89 53 Att förhindra olycksfall och ohälsa till följd av bristeri arbetsmiljön är således en central uppgift i arbetsmiljöarbetet. Men som jagtidigare har berört är detta inte tillräckligt. Ett stort antal arbetstagarehar sjukdomar eller skador som medför en nedsättning av deras funktionsförmåga.Om inte funktiopsnedsättningen också skall bli ett handikapp i arbetet behöverarbetsmiljön i vid bemärkelse - utformas med särskild hänsyn till derasspeciella förutsättningar. Därför sägs också i arbetsmiljölagen attarbetsförhållandena skall anpassas till människans förutsättningar i fysisktoch psykiskt avseende. Enligtlagens förarbeten (prop. 1977: 149 om arbetsmiljölag m.m.) innebär detta bl.a. att man skall-ta-hänsyn-till"den-enskilde arbetstagarens ålder,yrkesvana och övriga individuella förutsättningar. Bestämmelsen innebär ocksåatt man vid planering av arbetsmiljön måste beakta att människor är olika ochatt arbetshandikapp är vanliga i arbetslivet. Det är angeläget attarbetsplatserna utformas så att inte stora grupper av arbetstagare utestängs.Föredraganden anför, att arbetsgivarnas ansvar i dessa hänseenden bör utmärkasgenom en särskild bestämmelse i arbetsmiljölagen. I lagens 3 kap. om allmännaskyldigheter åläggs arbetsgivare därför att ta hänsyn till arbetstagarnassärskilda förutsättningar för arbetet. Vid arbetets planläggning och anordnandeskall beaktas att människors förutsättningar att utföra arbetsuppgifter ärolika. Föredraganden anför vidare, att arbetsplatserna börutformas så att sysselsättningsmöjligheterna främjas. Självfallet kan intevarje arbetsplats och där utfört arbete anpassas till de skildaförutsättningarna hos varje enskild människa. Det bör emellertid förebyggas attonödiga hinder uppstår när det gäller att sysselsätta människor med något slagav arbetshandikapp. Av arbetsmiljölagens uppläggning följer också, framhållerföredraganden, att det bör vara en uppgift för skyddskommittén och skyddsombudenatt uppmärksamma handikappfrågor. Föredraganden konstaterar att detta är ettskäl för att handikappfrågor skall beaktas i utbildning av bl. a. skyddsombud. För egendel vill jag framhålla att man inom företag och myndigheter bedriververksamhet för att möjliggöra för anställda med olika slag av funktionsnedsättningaratt klara av arbetet. Det kan gälla omplacering till arbetsuppgifter, som ärmer lämpliga när det gäller att förebygga eller minska verkningarna avfunktionsnedsättning eller insatser, som direkt inriktas pä arbetsmiljön.Eftersom anpassnings- och rehabiliteringsåtgärder ingår i de uppgifter somföretagshälsovården har att fullgöra enligt avtal mellan parterna, harföretagshälsovården en betydelsefull roll i dessa sammanhang. konstaterar att arbetsgivaren äransvarig för att rehabiliterande insatser görs för de anställda och att detpraktiska arbetet med detta vanligen utförs i linjeorganisationen, dvs. avarbetsledning, personalhandläggare m.fl. samt av företagshälsovården. Prop.1984/85:89 54 dockatt vissa ärenden som gäller exempelvis personer med behov av mer omfattandeinsatser kan behöva behandlas i ett partssammansatt organ, som också skallkunna samordna olika åtgärder som vidtas inom linjeorganisationen eller avandra organ. Kommittén föreslår attskyddskommittéerna skall ges i uppgift att verka för att arbetsanpassnings- ochrehabiliteringsverksamhet bedrivs på arbetsställena. Kommittén motiverar sittförslag med att skyddskommittéerna har kunskaper och erfarenheter som behövs irehabiliteringsarbetet, bl. a. genom att linjeorganisarionen är företrädd ochgenom att skyddskommittéerna har nära anknytning till företagshälsovården. Kommitténsförslag i denna del har inte mötts av invändningar från remissinstanserna.Arbetarskyddsfonden delar kommitténs uppfattning att anpassnings- ochrehabiliteringsverksamheten med fördel bör kunna knytas närmare an till detlokala arbetsmiljöarbetet. LO anför att åtgärden att lägga ansvaret förarbetsanpassning och rehabilitering på skyddskommittén kan leda till merförebyggande resonemang och att attityder i anpassningsfrågor får ett vidareinnehåll hos anställda och företagsledning. AMS frarrihäller att det sedanlänge varit styrelsens uppfattning att ansvaret för anpassningsåtgärder förredan anställda i första hand åvilar de berörda parterna. Landstingsförbundetanser att skyddskommittén har en stabil organisatorisk grund och att den kanvara ett lämpligt stödorgan vid ett mer omfattande anpassnings- ochrehabiliteringsarbete. Samverkanskommitténsförslag om att skyddskommittéerna skall svara för att anpassnings- ochrehabiliteringsarbetet bedrivs på arbetsstället innebär dock inte attskyddskommittén i sin helhet skulle engageras i det direkta arbetet medenskilda ärenden. Kommittén framhåller bl. a. att skyddskommittéerna ofta haren så stort antal ledamöter att detta gör det mindre lämpligt att helakommittén ägnar sig åt dessa frågor. I stället bör det kunna bildas ettsärskilt organ under skyddskommitténs överinseende, som skall svara för ledningoch handläggning äv anpassningsärendena. Eftersom benämningen änpassningsgruppär väl inarbetad bör dessa partssammansatta grupper kunna kallasanpassningsgrupper. Kommitténframhåller också att om anpassningsgrupper bildas på de arbetsställen som harskyddskommitté kommer det att innebära en utökning av antaletanpassningsgrupper frän nuvarande ca 5000 till mer än 18000. Sömjag inledningsvis har nämnt har allt större uppmärksamhetriktats mot de processer som föregår att människor får problem i arbetslivet.Jag anser det därför angeläget att det finns beredskap och kunnande påarbetsplatserna när det gäller att stödja människor som har eller riskerar attdrabbas av olika arbetshandikapp. Grundtanken bakom samverkanskommitténsförslag är att parterna pä arbetsställena i högre grad skall engageras för atthjälpa enskilda människor att genom anpassnings- och rehabiliteringsåtgärderkunna behälla eller få ett arbete. 1984/85:89 55 serna för redan anställda som behöver sådana åtgärder föratt kunna stanna kvar i arbetslivet skall ske på ett så tidigt stadium som möjligt. Flertaletav de sökande med arbetshandikapp vid arbetsförmedlingarna har tidigare haftett arbete som de av olika skäl inte kunnat fortsätta med. Kommittén har belystatt möjligheterna för människor att kunna bli kvar i arbete är störst närinsatserna sker utan avbrott för sjukskrivning eller institutionaliseraderehabiliteringsåtgärder. Enkla och praktiska anpassnings- ochrehabiliteringsåtgärder riktade mot enskilda människor som har eller riskerarfå nedsatt arbetsförmåga måste därt'ör vidtas i dessa människors närmiljö dvs.på arbetsplatserna. Detta fordrar engagemang av de människor som kännervederbörande i deras yrkesroll dvs. av parterna på arbetsplatsen och avföretagshälsovården. a. mot denna bakgrund attarbetsanpassnings- och rehabiliteringsåtgärder för redan anställda i förstahand skall bli ett ansvar för arbetsplatserna själva. Detta står inte, som jagstrax skall återkomma till, i något motsatsförhållande till samhälletsskyldighet att hjälpa människor som måste söka nytt arbete, därför att deblivit arbetslösa eller därför att de inte kan omplaceras till lämpligt arbetepå den egna arbetsplatsen. Om parterna på arbetsplatserna själva kan ta ettansvar för att minska utslagningen från arbetslivet får ocksåarbetsförmedlingen bättre förutsättningar att på ett effektivt sätt stödjaarbetssökande. Om människor som har eller riskerar att få ett arbetshandikappkan stanna kvar på sina arbetsplatser innebär det inte bara stora vinster förden enskilde när det gäller livskvalitet och ekonomisk trygghet utan också församhällsekonomin. Enligt minmening har skyddskommittéerna goda förutsättningar att ta på sig ett ansvar förarbetsanpassnings- och rehabiliteringsarbetet. De är väl etablerade och denpartssamverkan som sker inom kommittéerna har i allmänhet fungerat väl. Enanknytning av anpassnings- och rehabiliteringsverksamheten tillskyddskommittéerna bör därmed medföra att anpassningsarbetet får en stabilorganisatorisk grund. Därigenom skulle verksamheten också få en närmare knytningtill företagshälsovården. Som flera remissinstanser har framhållit ärföretagshälsovården särskilt betydelsefull i anpassnings- ochrehabiliteringsarbetet. Detta förhållande har också kommit till uttryck i de avtalsom har tecknats om arbetsmiljö och företagshälsovård inom arbetsmarknadensolika sektorer. Som jag har nämnt har företagshälsovårdens roll ianpassnings- och rehabiliteringsarbetet betonats iföretagshälsovårdsutredningens betänkande. Jag kommer i det följande attnärmare utveckla min syn på företagshälsovårdens roll i anpassningarbetet. 2.3.2 Former och uppgifter för anpassningsverksamheten Som samverkanskommittén har framhållit kan det avpraktiska skäl vara lämpligt att den egentliga arbetsanpassnings- ochrehabiliteringsverksamheten sker i en särskild partssammansatt grupp,förslagsvis kallad anpass- Prop.1984/85:89 56 ningsgrupp.Detta är dock inte en fråga som det ankommer på statsmakterna att besluta om.I stället bör parterna på arbetsstället kunna överenskomma om de former förverksamheten som de finner vara mest ändamålsenliga i varje enskilt fall,liksom om hur sådana partssammansatta grupper skall benämnas. Vid vissaarbetsställen kan det, som samverkanskommittén har framhållit, finnas starkaskäl att organisera anpassningsverksamheten på annat sätt än genom ettsärskilt organ. I stället kan verksamheten skötas integrerat med arbetsmiljö-och/eller anställningspolitik, partssammansatt organ för medbestämmande etc.