prop · G803128 · 1984-12-31 00:00:00 — Som ulredningen påpekar är dock möjligheten att med tekniskapparatur spåra under markytan belägna fomfynd en ganska ny företeelse, som iflera fall har medfört att fornlämningar har skadats till förfång förkulturminnesvården och forskningen. Jag instämmer därför i utredningensslutsats att det är lämpligt att i brottsförebyggande syfte förbjudaanvändande av metallsökare på en fast fornlämning. Intresset av atl skydda vårafasta fornlämningar får dock anses vara så starkt att jag vill gå ett steglängre. Prop.1984/85:128 12 Såväl RÅ som länsåklagarmyndigheten i Stockholmslän och samt åklagarmyndigheten i åklagardistrikt harpåpekat att det kan stöta på stora svårigheter att bevisa att en metallsökareverkligen har använts inom ett fornlämningsområde. Jag instämmer i dennauppfattning. Del föreslagna förbudet bör därför utvidgas till att avse redanmedförande av metallsökare inom området. Ingen som inte har fått i uppdrag aven antikvarisk myndighet att undersöka en fast fornlämning har normalt någotlegitimt behov av att medföra en metallsökare på fornlämningen. Presumlionentalar därför för att personer som går med en sökare över sådana områden letarefter fornfynd. Till detta kommer att de områden, som det här är fråga om, iallmänhet är tämligen begränsade till ytvidden, varför ett så utformat förbudinte synes behöva medföra några nämnvärda olägenheter för allmänheten. Enligtmin mening talar alltså starka skäl för atl skyddet för de fasta fomlämningarnaförbättras på angivet sätt. Som en jämförelse vill jag erinra om bestämmelsernai 20§ lagen (1938:274) om rätt till jakt, enligt vilka ingen utan tillstånd avjakträttsinnehavaren får färdas på annans jaktområde med skjutvapen ellerfångstredskap annorstädes än på väg som är upplåten till allmänt begagnande, omdet inte av omständigheterna framgår att del sker i lovliga ärenden och hund,om sådan medförs, hålls kopplad. Jag föreslår därför att ett generellt förbud införsi fomminneslagen mot atl utan särskill tillstånd medföra metallsökare på enfast fornlämning och inom det område som enligt 3 § fomminneslagen hör tillfornlämningen. Jag förordar dock att det liksom i den nyssnämnda bestämmelsen ijaktlagen bör anges ett undantag från förbudet, nämligen för det fall då enmetallsökare medförs vid färd på en väg som är upplåten för allmänheten och somgår genom ett fornlämningsområde. Eftersom melallsökare även kan användas undervatten, t. ex. på havsbottnen för att söka efter vrakgods ochmarinarkeologiska lämningar, bör förbudet, såsom några remissinstanser påpekat,även gälla i fråga om medförande av metallsökare i eller i närheten av sådantskeppsvrak eller annat föremål som avses i 9 a § forminneslagen. 2.3Skyddet för fyndplatser som inte hör till en fast fornlämning Mittförslag: Melallsökare skall inte utan tillstånd få användas inomGotlands län eller på andra platser där sådana hembudspliktiga fornfynd somavses i 11 § fomminneslagen har pålräffats. Regeringen eller denmyndighet som regeringen bestämmer skall meddela föreskrifter om den närmareavgränsningen av platserna. Tillstånd skall dock inte krävas för yrkesmässiganvändning av metallsökare. 1984/85:128 13 Utredningensförslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag. skall dockbesluta om och gränsbestämma de områden som skall skyddas. Vidare skall förbudäven kunna utfärdas för platser där fomfynd inte har påträffats men kanförväntas bli påträffade. Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser stöder utredningens förslag. Skälför mitt förslag: Ett fornfynd som påträffas utan samband med någon fastfornlämning och som kan antas vara minst och som helt ellerdelvis är av guld, silver eller koppar är hembudspliktigt. Det innebär attfyndet skall erbjudas staten för inlösen. Även andra föremål som hittas tillsammansmed ett sådant fynd är hembudspliktiga. Vid inlösen kan fömtom ersättning utgåhittelön, om det finns skäl fill det (II §). Ett fynd skall utandröjsmål anmälas till RAÄ eller RAÄ:s ombud eller till en polismyndighet (12§). Den plats där etl hembudspliktigt fynd görs harinte något lagskydd liknande det som fasta fornlämningar åtnjuter.Länsstyrelsen kan enligt 15 § tredje stycket fridlysa platsen till dess enundersökning har utförts, men endast om det kan ske utan att därigenom vållasväsentiig olägenhet. Såväl som RAÄ har befogenhet att undersökaplatsen. Det finns inte någon skyldighet för den som finner ett föremål på ensådan fyndplats att avbryta pågående grävning eller annat arbete. Den somunderlåter att anmäla fomfynd eller den som vidtar olovlig åtgärd med sådantfynd kan dömas till böter eller, om brottet är grovt, fängelse i sex månader.Underlåtenhet att göra anmälan medför också att upphitiaren förverkar all rättpå gmnd av fyndet. Ett förbud mot att använda eller - som jag harförordat - medföra metallsökare, som begränsas till redan skyddade områden medfasta fornlämningar bör, som jag har anfört, inte möta allvarliga principiellainvändningar. Öm man lät det stanna vid delta skulle dock skyddet av fyndplatsersom inte har samband med fast fornlämning förbli lika otillräckligt som f. n.Detla skulle möjligen kunna godtas, om det övervägande antalet kändafyndplatser ingick i fornlämningsområden. Enbart på finns dock, somtidigare har nämnts, ca 700 kända fyndplatser som inte är belägna vid kändafasta fomlämningar. För att sådana platser skall kunna fredas mot besök avskattletare med metallsökare behövs därför särskilda bestämmelser. Utredningen har stannat för att föreslå ettalternativ, enligt vilkel en myndighet - länsslyrelsen - skall kunna beslutaatt metallsökare inte utan tillstånd får användas inom områden där kändafyndplatser finns eller inom andra områden där fornfynd sannolikt kan påträffasmed hjälp av sådana apparater. En reglering av det slaget skulle varaöverlägsen andra alternativ främst med hänsyn till att en sådan form avtillståndsprövning behöver ske endast i de delar av landet där missbmk harkonstaterats eller där risk för missbruk föreligger. Prop.1984/85:128 14 För egen del vill jag anföra följande. Man vet averfarenhet att enstaka hembudspliktiga föremål av det slag som avses i 11 §fomminneslagen ofta tillhör ett störte depå-, offer- eller annat slutetföremålskomplex som ligger dolt i nära anslutning till det första fyndet. Detligger i sakens natur att en av privata skattletare, utmstade med metallsökare,mer eller mindre systematiskt genomförd grävning på en sådan plats medför attvärdefull vetenskaplig information går förlorad. En fyndplats bör därförlämnas orörd till dess arkeologisk expertis har fattat beslut om humvida envetenskaplig undersökning av platsen bör företas. Fridlysningsbestämmelsema i15 § tredje stycket fomminneslagen kan dock tillämpas endast i begränsadutsträckning. Jag finner det därför motiverat med en lagskärpning som gör detotillåtet att med metallsökare undersöka en fyndplats även i de fall då platseninte har samband med fast fornlämning. Jag avser här alltså sådana kändafyndplatser som inte fullständigt har undersökts av arkeologer. Det kan nämnasatt bestämmelser om särskilt skydd för vissa områden redan finns i t. ex.naturvårdslagen (1964:822), tertängkörningslagen (1975:1313) och lagen(1940:358) med vissa bestämmelser till skydd för försvaret m.m. förslag att förbud mot att använda metallsökare också skall kunnautfärdas för presumtiva fyndområden som exempel har nämnts ikulturlandskap och gamla bo-, odlings- och handelsplatser, där lösfynd ännuinte har gjorts - vill jag anföra följande. Det är, såsom RAÄ har understrukit,väsentligt att möjligheten att förbjuda användning eller alternativtmedförande av metallsökare kommer att lillämpas restriktivt och bara i sådanafall där en verklig "hotbild" föreligger. Härigenom kan etl beslutom förbud möta störte förståelse hos såväl allmänheten som näringsutövare ochrespekten för förbudets efterlevnad lättare upprätthållas. En sådan lösning äräven alt föredra från rättssäkerhets- och kontrollsynpunkt. Etl förbud bördärför givetvis aldrig få avse områden där det är omöjligt eller praktiskttaget uteslutet atl kunna göra skattfynd med hjälp av melallsökare. Enligt minmening talar starka skäl snarare för att ett förbud endast skall kunna utfärdasför en sådan plats där ett eller flera fornfynd redan har gjorts och där detdärför är sannolikt att man kan göra ytterligare fynd. Med hänsyn till de nu ifrågavarande fyndplatsernaskaraktär finner jag det inte lämpligt att såsom för fasta fornlämningarkriminalisera redan medförandet av en metallsökare inom området. I jämförelsemed fasta fornlämningar är sådana platser vanligen svårare att avgränsa på etlnaturligt sätl. Kända fornlämningar företer åtminstone i allmänhet synliga märkenovanför markytan, medan del oftasl är omöjligt att enbart med ledning avlertängförhållandena avgöra var fyndplatser som inte hör till en fastfornlämning är belägna. Sådana fyndplatser är inte heller utsatta på denekonomiska kartan eller intagna i ofTiciella register. Det vore bl. a. därförinte rimligt att straffa någon enbart för att han har färdats över ett sådantområde med en melallsökare. Min bedömning blir i detla fall sålunda Prop.1984/85:128 15 densammasom utredningens, nämligen att ett förbud bör rikta sig mot användande avmetallsökare inom området. I och för sig kan givetvis även i detta fallinvändningar om bevissvårigheter riktas mot ett användningsförbud, men minuppfaUning är att ett sådant ändå är att föredra för nu ifrågavarande platser. Föratt göra skyddet mera effektivt beträffande fornlämningsområden har jag nyssföreslagit att det - bortsett från ett angivet undantag - skall vara generelltförbjudet att medföra metallsökare inom sådana områden. Jag anser det vara meratveksamt om förbudet att använda metallsökare på andra fyndplatser bör varalika långtgående. Orsakerna till denna tveksamhet är delvis av liknande slagsom dem som jag har åberopat mot att i detta fall straffbelägga redan medförandetav en metallsökare. Man kan inte heller i lika hög grad som beträffandefornlämningsområden utesluta att personer har legitima avsikter när de användermelallsökare på platser som inte hör till fasta fornlämningar. Även utredningenhar kommit till denna slutsats och anfört att förbudet mot att bmkametallsökare bör begränsas till sökarens användning för skattietning - dvs.sökande efter fornfynd - eller alternativt för annat än yrkesmässigt bruk. Eftersom begreppet skattietning kan missförstås ochdå del kan vara svårt för en åklagare alt motbevisa en persons påstående atthan nyttjat metallsökaren t. ex. för sökande efter ett borttappat värdeföremåleller för annat hobbyändamål än skattletning, har utredningen ansett det varaen bättre lösning att kräva tillstånd för annat än yrkesmässigt bmk. Jagansluter mig till utredningens bedömning och föreslår att förbudet mot attanvända metallsökare inom de fredade områdena skall avse sådan användning sominte är yrkesmässig. Härigenom förbjuds visseriigen all användning avmetallsökare för fritidsändamål. Eftersom förbudet avses gälla endast vissabegränsade områden - med etl undantag, till vilket jag ämnar återkomma - bördock enligt min mening den föreslagna rättighetsinskränkningen kunna godtas.Med hänsyn lill förbudets begränsade natur kan det inte heller anses befogatatt tillerkänna berörda markägare någon räu till ersättningsanspråk. Lagtekniskt bör förbudet utformas med beaktande avföljande. Bestämmelser av det slag som jag här föreslår utgör otvivelaktigtsådana betungande föreskrifter i förhållandet mellan enskilda och det allmännasom avses i 8 kap. 3 § första stycket regeringsformen. Föreskrifterna avserenligt min mening inte sådant ämne att de enligt 8 kap. 7 § första stycketregeringsformen efter bemyndigande av kan meddelas av regeringen.Detta innebär att föreskrifterna måste meddelas genom lag. Det går alltså inteatt välja den utformning av beslämmelserna som utredningen har föreslagit. Jagfinner det emellertid opraktiskt att i fomminneslagen eller i en bilaga tilldenna föra in en förteckning över de fyndplatser som skall åtnjuta skydd. Istället förordar jag att del i lagen tas in ett generellt förbud mol altanvända metallsökare på sådana fyndplatser, där hembudspliktiga Prop.1984/85:128 16 fomfyndtidigare har påträffats. Det bör därvid anges att det ankommer på regeringeneller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela närmare föreskrifterom förbudets verkställighet, dvs. om avgränsningen av de skyddade områdena. Idetta sammanhang vill jag påpeka att det får anses orealistiskt att som ettvillkor för förbudets tillämpning uppställa krav om att områdenas gränser skallmarkeras i tertängen. Det torde räcka med att hänvisa till de uppgifter som jagi det föregående har redovisat om antalet gränsbestämda fasta fornlämningar föratt man skall inse att resurserna för sådana åtgärder är ytterst begränsade. Medhänsyn till den stora fyndtäthelen på och det akuta hotet mot de överhela ön utspridda arkeologiska fyndplatserna anser jag det vara påkallat med ensärskild reglering för denna landsdel. Att kräva särskildaverkställighetsföreskrifter för att ett användningsförbud skall kunna börjatillämpas på alla de gotländska fyndplatserna skulle medföra en betydandearbetsbelastning för regeringen eller den myndighet som regeringen kan kommaatt överlämna uppgiften till. Det skulle även förorsaka väsentligtidsfördröjning. Jag förordar därför att ett förbud mot att användametallsökare skall gälla inom hela . Jagavser att i specialmotiveringen återkomma till frågan hur verkställighetsföreskrifternabör utformas i vad avser gränsbestämningen av de fyndplatser utanför Gotlandslän som skall åtnjuta skydd. Där kommer jag också att lämna vissa synpunkter påfrågan om i vilken utsträckning tillstånd att utan hinder av gällande förbudanvända metallsökare bör meddelas. Sådan tillståndsprövning bör handhas avlänsstyrelsen. 2.4Straffpåföljd m. m. Mittförslag: Samtliga brott mot fomminneslagen bör bestraffas med böter ellerfängelse . Särskild påföljd för grovt brott avskaffas. Enmetallsökare som har använts vid brott skall förklaras förverkad, om det inteär uppenbart oskäligt. Utredningensförslag: Överensstämmer med milt förslag utom så till vida atl särskild påföljdför grovt brott mot andra beslämmelser än dem i den av utredningen föreslagna15 a § bibehålls och att även oaktsamhet kriminaliseras i vad avser brott motbestämmelserna i 15 a §. Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser instämmer i eller har ingen erinran mot ulredningensförslag. Några anser dock att en enhetlig straffskala bör gälla för samtiigabrott mot fomminneslagen. Ett par remissinstanser hävdar atl brott mot den föreslagna15 a § endast bör leda till bötesstraff. Prop.1984/85:128 17 Skälför mitt förslag: Av 16 § fomminneslagen framgår att brott mot lagen leder tillbötesslrafL Om brottet är grovt, är straffet dock fängelse . konstaterar att densystematiska plundring av fornlämningar och skatter, som främst äger mm påGotland och som kan ske till följd av att fynd spåras med hjälp av tekniskapparatur, är en relativt ny företeelse, som i fråga om art och omfattningsaknar motstycke när man jämför med andra slag av förseelser motfomminneslagen. Den allmänt rådande synen på vårt gemensamma kulturarv somnågot värdefullt att bevara kan, anser utredningen, äventyras, ompersoner i profitsyfte tillgodogör sig fornfynd utan att behöva riskera någonallvarlig påföljd. F. n. kan enligt utredningen i praktiken endastbötesstraff ådömas den som underlåter alt anmäla fomfynd, som har påträffatsmed hjälp av metallsökare. Främst på gmnd av alt det rör sig omunderlåtenhetsbrott torde nämligen en sådan överträdelse endast i undantagsfallkunna anses som grov och medföra fängelsestraff. Med hänvisning lill samhälletsmera kritiska attityd till missbmkel av metallsökare föreslår utredningen atten enhetlig straffskala inrymmande böter eller fängelse i högst sex månaderinförs för brott mot förbud att använda metallsökare. Härigenom markeras enligtutredningen samhällets allvarliga syn på denna brottstyp, vilken syn ocksåtorde stå i huvudsaklig överensstämmelse med det allmänna rättsmedvetandet. För egen del vill jag till en början erinra om attden som utan tillstånd gräver upp föremål i en fast fornlämning, efter att halokaliserat föremålen med hjälp av en metallsökare, gör sig skyldig till brottmot 1 § andra stycket fomminneslagen. Vidare bör en grävning efter fornfynd påannan plats än fast fornlämning i vissa fall kunna medföra att brottsbalkensstraffbestämmelser för skadegörelsebrott och egenmäktigt förfarande blir tillämpliga. () anför i sittremissyttrande bl. a. att utredningen inte har anfört tillräckliga skäl för attinföra fängelse i straffskalan. Enligt BRÅ kan det beteende som man önskarstävja inte sägas vara av sådan art att denna sanktionsform bör bli aktuell. De övriga remissinstanser på det rättsliga områdetsom har uttalat sig i frågan - bl. RÅ och - delar dockutredningens uppfattning att fängelse av allmänpreventiva skäl bör ingå istraffskalan. Även jag anser, av de skäl som utredningen har anfört, att det nuär nödvändigt att markera att samhället ser allvarligt på missbmkel avmetallsökare samt alt samhället försöker avskräcka från sådan brottslighetgenom att överträdelser skall kunna medföra fängelsestraff. Ett annat viktigtskäl för detta är att tvångsåtgärder såsom husrannsakan därigenom blir möjligaatt företa under fömndersökningen. 2 1984/85. Prop.1984/85:128 18 Flera remissinstanser har dock påpekat att det intekan anses rimligt att åtgärden att försöka lokalisera fornfynd med hjälp avmetallsökare skulle vara att anse som ett allvarligare brott än självagrävandet och omhändertagandet av fynden. Den av utredningen föreslagnaordningen skulle innebära en principiell avvikelse från vad som eljesttillämpas inom straffrätten, där regelmässigt ett fullbordat brott anses merastraffvärt än planerings- och förberedelseåtgärder. Jag delarremissinstansernas uppfattning och anser liksom de att straffskalorna församtliga brott mot fomminneslagen bör vara enhetliga. Detnaturliga synes mig därför vara att samtliga handlingar som skall kunna beivrasenligt 16 § fomminneslagen ges en gemensam straffskala, som rymmer böter ellerfängelse . En vinst med detta är att man i fråga omgärningar som avses i paragrafens första stycke kommer ifrån gränsdragningenmellan normalbrott och brott som är att anse som grovt, en gränsdragning somannars skulle vara i behov av ett förtydligande. Det förhållandet attbestämmelserna täcker in överträdelser som i avsevärd grad skiljer sig åt genomatt vara av mer eller mindre allvarlig karaktär kan ändå beaktas inom ramen förstraffmätningen. har anmärkt att det av utredningen föreslagnastraffbudet skiljer sig från gällande straffbestämmelser i fomminneslagen genomall de subjektiva rekvisiten har angetts i lagtexten. Det synes enligthovrätten mindre lämpligt att i samma lagmm de subjektiva rekvisiten är klartangivna för vissa brott och inte för andra. Jag delar denna uppfattning ochförordar att de angivna rekvisiten får utgå, vilket innebär att endast uppsåtligagärningar blir straffbelagda. Utredningenbar även föreslagit att domstolarna skall ges rätt att förordna om förverkandeav metallsökare som har använts som hjälpmedel vid brottels utförande.Metallsökare betingar i allmänhet elt relativt högt pris. De som är dyrastlämpar sig särskilt väl för skattletning. Förlusten av en metallsökare kandärför upplevas som ekonomiskt ganska kännbar av ägaren. Med hänsyn till dettaoch det brottsförebyggande syftet ansluter jag mig liksom ett flertalremissinstanser till utredningens förslag på denna punkt. Metallsökare somhar använts i strid mot bestämmelsema om medförande- eller användningsförbudskall sålunda förklaras förverkad, om inte detta är uppenbart oskäligt. 2.5Överklagande av tillståndsbeslut m. m. Mittförslag: beslut i ärenden om tillstånd att få medföra elleranvända metallsökare inom skyddade områden får överklagas till kammartätten.Detsamma skall gälla i fråga om sådana föreskrifter om verkställigheten avförbudet att använda metallsökare på viss plats som kan komma att meddelas avannan myndighei än regeringen. Prop.1984/85:128 19 Utredningensförslag: Samtliga beslut enligt den av utredningen föreslagna 15 a §fomminneslagen om användningsförbud och tillstånd får överklagas tillregeringen. Remissinstanserna:Endast en remissinstans har närmare kommenterat och gjort invändning motförslaget. Den anser att samtliga beslut enligt den av utredningen föreslagna15 a § fomminneslagen bör få överklagas till kammartätten. Skälför mitt förslag: Utredningen har föreslagit att beslut enligtden föreslagna 15 a § skall kunna överklagas till regeringen. Skälet för dettaär enligt utredningen att ifrågavarande tillståndsreglering, som innefattargränsfastställelse rörande användningen av metallsökare, berör markägarenendast om han innehar en metallsökare. Eftersom han dock hksom näringsidkareöver huvud taget får använda den utan tillstånd för yrkesmässigt bmk inom detaktuella området, påverkar tillståndsprövningen inte i något avseende hanseller andra näringsidkares rättsliga ställning. beslut i nuberörda hänseenden gmndas enligt ulredningen i övervägande grad pålämplighetsbedömningar. Kammartätten i har påpekat att beslut avlänsstyrelsen enligt 3 § andra stycket fomminneslagen som avser bedömningar avlikartad beskaffenhet - fastställande av gränser för område som hör till fastfornlämning prövas av kammartätten. Även besvär över beslut av länsstyrelsenangående fastställande av gränser för områden med förbud att användametallsökare bör därför föras hos kammartätten. Kammartätten har vidareifrågasatt om inte också besvär över beslut angående tillståndatt använda metallsökare på en fast fornlämning eller på ett av länsstyrelsenfastställt förbudsområde bör ankomma på kammartät-tens prövning. För egen del biträder jag till en börjankammartättens principiella åsikt i fråga om överklagande av gränsbestämningar.Med den valda konstmktionen av förbudet mot att använda metallsökare påfyndplatser som jag har redovisat, innebär detta följande. Omregeringen utnyttjar möjligheten att till en annan myndighet överlåtabefogenheten att meddela verkställighetsföreskrifter i fråga omanvändningsförbudets tillämpning på viss plats, får dessa föreskrifteröverklagas till kammartätten. Jag vill i detta sammanhang erinra om deriktiinjer för en översyn av reglema om rätl att överklaga myndighetsbesluttill regeringen som har antagit (prop. 1983/84:120, KU 23, rskr250). a. med hänsyn till vad som där anförs finner jag det mest naturligtatt kammartätten skall utgöra fullföljds-instans även i fråga om beslutvarigenom en länsstyrelse har bifallit eller avslagit en begäran om tillståndatt få medföra resp. använda metallsökare inom ett skyddat område. Jag villdock tillägga att jag är medveten om atl besvärsprövningen i sådana fall iallmänhet torde vara av den arten - en Prop.1984/85:128 20 lämplighetsavvägningfrån antikvarisk och kulturpolitisk utgångspunkt -att domstolen för sinbedömning i mycket bUr beroende av särskild expertis. Mittförslag: Den i fomminneslagen föreskrivna skyldigheten att anmäla fornfyndskall även få fullgöras hos . Utredningensförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:Remissinstanserna har ingen erinran mol förslaget. En vill dock att ävenlänsmuseerna skall anges som mottagare av anmälan. Skälför mitt förslag: Enligt 12 § fomminneslagen skall den som hittar ett föremål,som enligt 9 b, 10 eller II§ skall tillfalla eller hembjudasstaten, utan dröjsmål anmäla fyndet hos RAÄ eller ombud som RAÄ har utsetteller hos polismyndighet. Underlåtenhet att göra anmälan kan medförastraffpåföljd (16§ andra stycket). RAÄ har i sin tidigare nämnda skrivelse till regeringeni föreslagit att anmälan även skall kunna göras hos länsstyrelsen.Ämbetet påpekar att - liksom RAÄ - har befogenhet attlåta undersöka fyndplatser som inte hör till fast fornlämning. Länsstyrelsenkan, som fömt nämnts, under viss fömtsättning i avvaktan på en undersökningäven fridlysa platsen