prop · G803178 · 1984-12-31 00:00:00 — 1stället är man hänvisad till alt frän lagstiftarens sida lämna någorlunda öppetvilka kategorier av mål som skall träffas av de särskilda åtgärderna. Man böralltså knyta an till det faktiska behovet i det enskilda fallet. För en sådanlösning talar också det mer principiella argumentet att man vid enexpertmedverkan inte bör låla jurist- och lekmannainflylandet utan sakliga skälbli mindre än det normalt är. Jagansluter mig mot denna bakgrund till rältegångsutredningens slutsals, vilkentillstyrkts eller lämnats utan erinran av en stor majoritet av remissinstanserna,att ålgärder för att stärka domstolarnas kompetens i mäl om eko-brott inte börbegränsas med hänsyn lill brottels formella rubricering. Man får i ställetförsöka ulforma ett system som ger utrymme för kompetensförstärkning i debrottmål där en sädan faktiskt behövs och överlåta åt domstolar och åklagarealt själva välja ul dessa mål i enlighet med de riktlinjer lagstiftaren drarupp. Detär svårt att med säkerhet bedöma i hur mänga mål en kompetenshöjning, uiformadenligt den nu förordade principen, skulle vara av värde. 1984/85:178 15 Inte minst skapar osäkerheten i fråga om den framtidamålutvecklingen problem för en sådan bedömning. För att ge uttryck föråtminstone en grov uppfattning om problemens relativa betydelse vill jag dock -med underiag frän vad som förekommit i lagstiftningsärendet - säga altjag uppskattar det antal mäl som skulle beröras till något eller någrahundratal . Denna siffra skall jämföras med antalet totalt avgjordabrottmål vid tingsrätterna, ca 80000, låt vara att de nu aktuellaeko-målen ofta är särskilt resurskrävande. 2.2 Närmare om utformningen av en kompetensförstärkning Mitt forslag: Vidlyftiga eller komplicerade brottmål, ivilka ekonomiska eller skatterättsliga frågor har väsentlig betydelse förbedömningen, skall företrädesvis handläggas av vissa av regeringen särskiltutsedda tingsrätter. Tanken är att i princip en tingsrätt skall utses för varoch en av de regionåklagarmyndigheters områden som gäller fr. o. m. den 1 juli1985, totalt 13 i riket. Dessa tingsrätter får möjlighet att i mån av behovlåta experter pä ekonomiska och skatterättsliga frägor ingå i rätten somsärskilda ledamöter. 1 mål där experter medverkar skall antalet deltagandenämndemän i tingsräu alltid vara minst fem. En särskilt utsedd tingsrätt fårmöjlighet att anlita nämndemän från en annan tingsrätt där målel skulle hakunnat handläggas. Urvalet av mål som skall gå till de särskilt utsedda tingsrätternaskall i princip göras av åklagaren - utanför de tre storstadsdistrikten ipraktiken nästan alllid åklagare på den regionala myndigheten - i samband medatt åtal väcks. Hovrätterna får möjlighet att anlita ekonomiska ochskatterättsliga experter på samma sätt som de särskilt utsedda tingsrätterna. förslag: Överensstämmer med mitl förslagutom sä till vida som enligt kommissionsförslaget koncentration ochexpertmedverkan skulle anknytas till vissa bestämda brottstyper, bl.a. gäidenärsbrott,och koncentration ske till en tingsrätt i vaije län. förslag: Överensstämmer i fråga omexpertmedverkan i stort sett med mitt förslag. Utredningen har inte lagl framnågot förslag om koncentration av eko-mål till vissa tingsrätter. Remissinstanserna: En majoritet tillstyrker förslaget omekonomiska och skatterältsliga experter som särskilda ledamöler. De allraflesta inom denna grupp förordar en ordning där man inte utgär från brottetsformella rubricering utan från det faktiska behovet av experter i del enskildafallet. Prop.1984/85:178 16 En minoritet avstyrker förslaget om expertmedverkan. Inomdenna grupp ställer sig några negativa till expertmedverkan över huvud laget,medan andra menar all frågan kräver mer generella överväganden. När det gäller skatterätlsligaexperter menar några atl dessa bör ha samma ställning som vanliga lagfarnaledamöter och alltså inte betraktas som särskilda ledamöler. Förslaget om koncentration av eko-målen lill vissatingsrätter avslyrks av en majoritet. Några remissinstanser, däribland RÅ,tillstyrker att målen koncentreras. Inom denna grupp förordar ett par enhårdare koncentration än enligt förslaget, nämligen till en tingsrätt i varje åklagarregion,samt att urvalet av mål till de särskilt uisedda tingsrätterna görs på grundvalav målets sakliga beskaffenhet, inle på grundval av brottsrubriceringen. Sammanfattning av skälen för mitt förslag: Om domslolarnafår möjlighel att i kvalificerade mäl om eko-brott knyta till sig ekonomisk ochskatterättslig expertis som ledamöter, ökar deras möjligheter atl drivaprocessen effektivt och atl komma fram till materiellt rikliga domar. Det finnsinte nägra avgörande principiella eller praktiska nackdelar med en sådan expertmedverkan. För atl en expertmedverkan i nu aktuella fall skall kunnafungera så effektivt som möjligt bör de kvalificerade eko-målen koncentreras lilletl begränsal antal tingsrätter. Dels garanteras då att de lagfarna domare somexperterna skall samarbeta med själva har särskilda kunskaper och erfarenhetinom ämnesområdet, vilkel gör all balansen mellan de lagfarna ledamöterna och expertledamöternablir bättre. Dels medför en koncentration atl varje expertledamol kan deltamer regelbundet i rätten och därigenom snabbt skaffa sig en bredare erfarenhetav domstolsarbetet, något som i hög grad är lill gagn för effektiviteten. Av främsl praktiska skäl bör öppnas möjlighel för desärskilt uisedda tingsrätterna alt handlägga kvalificerade eko-mål uianför denordinarie domkretsen ocksä ulan expertmedverkan, även om det huvudsakligen kanantas bli de mäl där experter skall medverka som kommer alt bli föremål förkoncentration. Skälen för mitt förslag: Jag skall här först gå in päfrågan om expertmedverkan i mål om eko-brott och först därefter ta upp fråganom koncentration av målen till vissa tingsrätter. Valet av lösningar när detgäller expertmedverkan har nämligen slor betydelse för bedömningen av koncenirationsfrå-gan. Våra allmänna domstolar består vid handläggningen avbrottmål (med nägra få undantag, bl. a. tryckfrihetsmål) av enbart jurislereller av jurisler och nämndemän. Om domstolen i etl enskilt fall behöver hatillgång till Prop.1984/85:178 17 sakkunskap pä det i målet aktuella ämnesområdet, skerdelta genom s. k. sakkunnigbevisning enligt 40 kap. (RB).Detta innebär att en sakkunnig person avger elt yttrande lill domstolen,antingen skriftligt eller vid ett förhör inför domstolen. Sakkunnigbevisningupptas i allmänhet i samband med huvudförhandlingen. En sakkunnig kantillkallas av rätten, men sakkunnigbevisning kan också åberopas av parterna. Det finnsinom det svenska domslolssystemel flera exempel på att man anlilar experter somsärskilda ledamöter av rätten. Jag kan nämna fastighetsdomstolarna ochvattendomstolarna, där de tekniker som ingär i rätlen är fast anställda inomdomstolsväsendet. Det finns också måltyper där experter med lösare anknytning tillrättsväsendet ingår i rätten, t.ex. patentmål och sjömål. För patentmålens delkan expertmedverkan komma i fråga även när del gäller frågor om ansvar förbrott. I linje medvad rättegångsutredningen har anförl vill jag framhålla att en expertmedverkanär värdefull framför allt på det sättel att experten kan tillföra övriga ledamölerökade kunskaper på silt specialområde på ett mer allmänt plan. Det är ipraktiken inle möjligt och knappast ens önskvärt att experten alllid skallbesitta specialkunskaper på just de frågor som är uppe till bedömning i ettenskilt mål. För detta ändamål är sedvanlig sakkunnigbevisning att föredra.Det väsentliga är i stället att experten kan tillföra övriga ledamöter ökadeinsikter i l.ex. terminologiska frågor, sedvana o. d. samt - för att ta justeko-brottmålen som exempel - rörande innebörden och konsekvenserna av olikatransaktioner från ekonomisk och skatterättslig synpunkt. Härigenom skapasökade förutsättningar för ledamöterna atl förstå och självständigt analyseradet av parterna framlagda processmaterialet. Alt experten inte framstår somalltför specialiserad är viktigt också med hänsyn till alt han eller hon börkunna tjänstgöra relativt ofta för att få vana vid domstolarnas arbetsformer. Det skulle i och för sig vara tänkbart att införa enordning där experterna biträder det beslutsfattande organet med lösareanknytning än som ledamöter. Exempel på en sådan ordning kan hämlas fränhyresnämnderna, se 5 § andra styckel lagen (1973: 188) om arrendenämnder ochhyresnämnder. Det skulle emellertid vara svårt att överföra en dylik form avmedverkan pä de allmänna domstolarna, där omedelbarhets- och koncentralionsprin-cipernahar en helt annan tyngd än vid hyresnämnderna. Än viktigare är -som framhållsav bl.a. rättegångsutredningen - att i eko-målen de juridiska, skattetekniskaoch ekonomiska frågorna ofta är i hög grad inflätade i varandra. Enexpertmedverkan i eko-mälen måste därför ses som en del i ett lagarbete, därsåväl experterna som de lagfarna domarna och nämndemännen är ansvariga förrättens hela avgörande. Experterna bör mot denna bakgrund ingå i rätten somledamöter. Jag är för min del övertygad om att medverkan av experterpå ekonomiska och skatterättsliga frägor kan underiätta domstolsarbetet ivissa av eko-målen och öka förutsättningarna för materiellt riktiga domslut.Genom 2 1984/85. 1984/85:178 18 attexperten deltar i målet under hela dess avgörandeskede - såväl självahuvudförhandlingen som överläggningen och domen - kan övriga ledamöter bättretillgodogöra sig dennes sakkunskap. En sådan medverkan måste normalt vara enavsevärt eflektivare form för samverkan än en ordning där experten avger etlskriftligt utlåtande eller hörs i rättegången ungefär som elt vittne. Somframgår av del tidigare sagda har det inte ansetts oförenligt med grunderna försvensk rättskipning att andra personer än lagfarna domare och nämndemän deltari domstolarnas avgöranden. Under remissbehandlingen av de nu aktuellaförslagen har dock från vissa håll framförts kritik mot en sådan ordning, enkritik som delvis har principiell räckvidd. Denna kritik tar bl. a. sinutgångspunkt i atl en expertmedverkan i den nu diskulerade formen är denförsta som mer allmänt skulle komma atl införas i brottmål. Jag skall i detföljande ta upp de kritiska synpunkterna till diskussion. Enuppfattning som förts fram är att det med en ordning där sakkunskapen tillförsdomstolen genom en särskild ledamot och inte genom sakkunnigbevisning finnsrisk för att kunskapen tillförs domstolen så atl säga över huvudet på parterna,med andra ord att det först vid överläggningen till dom kommer fram materialsom parterna borde ha yttrat sig över. Man menar också att det finns en riskför att övriga domstolsledamöter okritiskt godtar expertens uppfattning i ensvårbedömd teknisk fråga. Självvill jag då till en början påpeka att endast det material som kommil fram vidhuvudförhandlingen är processmaterial och skall ligga till grund för rättensavgörande. Vad en experi skulle kunna tillföra sina kolleger vid överläggningenär i del hänseende som här är aktuellt en slutsats av ett givethändelseförlopp. En sådan slutsats skulle domstolen med nuvarande ordningsjälv ha fått resonera sig fram till med hjälp av eventuell sakkunnigbevisningsamt parternas argumentation. Det är givetvis tänkbart alt en personligvärdering, som experten framför på ett auktoritativt sätt, av övriga ledamöterskulle kunna uppfattas som mera okontroversiell än vad som i verkligheten ärförhållandet. Jag tror emellertid inte att man behöver befara att samspeletmellan experter och övriga ledamöter skall fungera på det sättet, särskilt inteom man - som jag strax återkommer till - skapar garantier för att den lagfarneledamoten har särskild utbildning och erfarenhet på det aktuella området.Erfarenheterna från andra områden där man har expertmedverkantalar inte för det. Som jag nämnde tidigare är avsikten med en expertmedverkaninte heller att experten skall ha specialkunskaper om just det eller deproblem som är akluella i målet, utan han skall snarare pä ett mer allmänt planhöja rättens kunskapsnivå inom området. Det får givetvis ankomma på framförallt rättens ordförande att vara observant på att de frågor som kan varakontroversiella belyses ur olika synvinklar och att expertens egen uppfattningi sådana frågor utsätts för kritisk granskning. Skulle det i något fall inlräffa Prop.1984/85:178 19 atl experten vid överläggningen tillför målet något nyttsom borde vara processmaterial och som parterna därför bör yttra sig över, lordedet normalt finnas möjlighel att hålla fortsatt huvudförhandling (jfr rättegängsutredningeni SOU 1982: 26 s. 544). Del har vid remissbehandlingen från några håll framhållitssom en nackdel alt en expert kommer atl delta i domstolens avgörande isamtliga delar, således även i sådana där han saknar särskilda kunskaper. I denu akluella fallen skall experten sålunda ta ställning till frägor om t. ex.subjektiva rekvisil och påföljdsval. Jag vill i den delen till en börjanframhålla att ett expertkunnande kan vara till nytta även i frågor av de slagsom nu nämnts, bl.a. för bedömning av hur grovt ett brott ter sig. Men givetviskan del förekomma fall, t. ex. när brottslighet av helt annal slag är uppe tillsamlidig bedömning, då del kan sägas alt en expertmedverkan är överflödig. Jaghar emellertid svårt att se hur det skulle kunna vara lill nackdel atl expertendeltar även i sådana frågor. Man fär naturligtvis förutsätta alt personer somutses lill experter - på samma sätt som den lagfarne domaren och nämndemännen- håller hög standard i fråga om förnuft och omdöme. Vidare torde mångaexperter få en domstolsvana som ligger i nivå med åtskilliga nämndemäns- jag återkommer strax lill denna fråga. Jag vill också erinra om att rättensordförande har en lagsladgad skyldighet att informera nämndemännen om de frågorsom skall bedömas och om innehållet i gällande räll (30 kap. 7 § första styckelRB). Enligt min mening är det självklart alt det åligger ordföranden alt i månav behov lämna motsvarande information till experter som inte är lagfarna. Motden bakgrunden har man enligt min mening tillräckliga garantier för alt experternaär väl skickade alt delta i samtliga frågor i målet. Och den omständighetenatt flera domare än normall deltar i avgörandet torde knappasl kunnaframställas som en nackdel. Det är naluriigtvis i och för sig tänkbart att öppna enmöjlighet för rälten att begränsa expertmedverkan till de delar av målet därspecialkunskaper är till fördel. En sådan ordning är emellertid behäftad medåtskilliga problem, bl.a. med hänsyn till svårigheterna att åstadkomma engränsdragning. överväger dessa frågor i sitt fortsattaarbete rörande expertmedverkan i domstolarna. Jag är mot den bakgrunden inteberedd att i detla sammanhang - utöver vad som följer avmöjligheterna att dela upp avgörandel av ett brottmål i olika frågor (jfr 22kap. 5 §, 30 kap. 4 § samt 45 kap. 3 och 14 §§ RB) - förorda någon regel ombegränsning av expertmedverkan till en viss del av målet. En annan omständighet som vid remissbehandlingen förtsfram som en nackdel med expertmedverkan är alt balansen i processen skulle riskeraatt förskjutas till den tilltalades nackdel. Med en åklagare som ofta ärspecialiserad på ekonomiska frågor och en expert i rätten har det sagts atlförsvararen kan komma i underläge. Jag vill i den delen framhålla atl detilltalade i mål om komplicerad ekonomisk brottslighet ofta biträds av en Prop.1984/85:178 20 försvarare som har särskilda kunskaper i och särskild eriarenhetav ekonomiska ting. Vidare vill jag erinra om alt en expertmedverkan avses bidratill alt domstolens möjligheter all komma fram lill en riklig och rättvis domskall öka. Detta är givelvis särskilt viktigt om den tilltalade skulle varaoskyldigt misstänkt. Även i andra fall ligger det etl värde i att dentilltalade med en expertmedverkan inte behöver hysa något tvivel om domstolensförutsättningaratt nå fram till ett självsiändigi ställningstagande till åklagarensyrkanden. Slutligen har som argument mot atl nu införa en expertmedverkani mål om eko-brott sagls att detta skulle föregripa statsmakternas kommandeställningstaganden till en mer generell expertmedverkan på grundval avrättegångsutredningens arbete. Jag kan visserligen hålla med om att det hade varilönskvärt om frågor av delta slag kunde behandlas i ett större sammanhang och urett vidare perspektiv. Reformbehovet på det nu aktuella området är emellertidenligt min bedömning - som stöds av kommissionen, rättegängsutredningen och enmajoritet av remissinstanserna -tillräckligt slort för att frågan om expertmedverkani dessa mål bör lösas . Därigenom kan man också få värdefullaerfarenheter inför kommande ställningstaganden till mer generella frågor omexpertmedverkan i de allmänna domstolarna. Jag kan med hänsyn till det nuanförda inte se något hinder mot att redan i detla sammanhang ta upp frågan om expertmedverkani mål om eko-brott. Jag skall mot denna bakgrund närmast beröra några merallmänna frågor rörande expertmedverkan, innan jag går in på spörsmål som har anknylningtill de olika kategorier av experter som är aktuella. När det gäller det sakliga området för expertmedverkan harjag i det föregående redovisal min uppfattning att man inte bör begränsa ensådan medverkan till vissa i förväg bestämda kategorier av brott. Expertmedverkanbör komma i fråga så snarl ett konkret behov av expertis i del enskilda falletföreligger. förslag om expertmedverkan enligt en sådanflexibel modell har i allmänhet godtagils under remissbehandlingen. påpekat saknas det inte exempel på denna typ av avgränsning i andrasammanhang, t. ex. i fråga om fastighetsdomstolarna, jfr 3 § andra stycketlagen (1969:246) om domstolar i fastighetsmål. Frågan om i ett visst fall expertmedverkan skall kommatill stånd eller inte bör mot denna bakgrund prövas av domstolen själv. Det kanvara naturiigl att parterna får yttra sig rörande behovet av expertmedverkan,men något formellt inflytande över domstolens sammansättning bör parterna inteha. Jag återkommer till frågor rörande formerna för beslutet om domstolens sammansätlningi specialmotiveringen. När det gäller frågan vilka typer av domstolar som bör få möjlighelatt anlila experter är det naturligtvis i första hand tingsrätterna som kommeri blickfältet. Jag återkommer strax till frågan om möjligheten bör förbehållasvissa tingsrätter. Det är vidare svårt att tänka sig annat än att även 1984/85:178 21 hovrätterna fär tillgäng till experter, eftersom de annarsskulle stä principiellt sett sämre rustade än tingsrätterna när del gällermöjligheterna atl göra riktiga bedömningar i eko-brottmålen. 1 fråga omHD är förhållandena speciella. Enligt 11 kap. I § regeringsformen får somdomare i HD endast tjänstgöra den som utnämnts till ordinarie domare idomstolen. Det är enligt min mening uteslutet atl i ell begränsal sammanhangsom detta överväga nägra nya principer för HD;s sammansättning. Dessutomföreligger av flera skäl inte samma behov av expertis för HD:s del som för delägre domstolarnas. 1 HD kommer ju prejudikatfrågan i fokus och självaprocessmaterialet är som regel klarlagl genom underinslansernas avgöranden.Möjligheten att anlita experter bör därför begränsas till tingsrätter ochhovrätter. Jag skall nu gå närmare in på frågan om domstolarnas behovav ekonomisk experlis och om formerna för tillgodoseende av detta behov. En försiaoch avgörande fråga är inom vilka områden en domstol kan ha behov av ekonomiskexpertis. och rättegångsutredningen har anfört att det imånga mål om eko-brott finns etl behov av djupare kunskaper i fråga om bl.a.bokförings- och revisionsteknik, ett specialkunnande av ungefär samma slag somdel en kvalificerad revisor besitter. Denna uppfattning har i allmänhel lämnalsobestridd under remissbehandlingen. Även jag kan ansluta mig till den. Vad detgäller är -som jag sagt tidigare - att experten skall kunna förbättra förutsättningarnaför domstolen att tillgodogöra sig bevismaterialet och parternas argumentation.För att ett behov av expertmedverkan skall anses föreligga mäste emellertidkrävas att åtminstone någon fråga med ekonomisk anknylning är av inveckladbeskaffenhet. Enklare sådana frågor bör kunna av inom ramen för denuvarande sammansättningsreglerna. Del bör alltså inte förordnas en ekonomiskexpert mer rutinmässigt eller ens mer normalt i mäl om ekonomisk brottslighet.Samtidigt måste man dock vara öppen för att etl behov av ekonomisk expertisundantagsvis kan förekomma även i fråga om sädana brotl som faller uianför detcentrala eko-brottsområdet. Underremissbehandlingen har från något håll framförts att det i eko-brottmål kanfinnas behov av annan sorts kunskap än sådan som representeras avkvalificerade revisorer. Vad man då tänker på är personer med erfarenhet avnäringslivets eller företagandets villkor. Jag vill för min del framhålla attrevisorerna normalt har ett brett kunnande även inom dessa områden. Jag villemellertid inte utesluta att ekonomiska experter kan hämtas även från andrayrkeskategorier. Det bör dock observeras att i rälten inte bör ingå personersom av någon part kan misstänkas representera i första hand motpartensintressen. Särskild kunskap om näringslivets eller företagandets villkor kandärför bättre förmedlas genom sakkunnigbevisning. Prop.1984/85:178 22 Jag vill i detta sammanhang hell allmänl säga altalternativet med sakkunnigbevisning bör väljas om expertbehovel hänför sigtill etl önskemål alt införa etl nytt processmaterial i målet. Gäller del däremolbedömning av etl malerial som redan föreligger, ligger det i princip närmasl lillhands alt välja experlaliernativel. Här bör dock rätlen även göra en processekonomiskavvägning. I ell mål av slor omfattning där expertbehovet avser en mindre delbör sakkunnigbevisning kunna vara etl lämpligare alternativ. Jag återkommer ispecialmotiveringen närmare till valel mellan expertmedverkan ochsakkunnigbevisning. Av vad jag har anfört framgår alt jag i fråga om deekonomiska experlle-damöternas kvalifikalioner delar eko-kommissionens och rältegångsutredningensuppfatlning all i försia hand auktoriserade eller godkända revisorer bör kommai fråga. Även andra personer med tillräcklig insikt i och erfarenhel avförelagsekonomiska frågor bör emellerlid som nämnl kunna medverka som experter.Del bör t. ex. vara möjligt atl låta en advokat med specialkunskaper på detekonomiska området ingå i rällen, jfr 62 § förordningen (1979:569) med hovrältsinstruktion.1 mål där huvudförhandlingen kan beräknas bli långvarig kan det ibland vara lämpliglatl förordna en icke längre yrkesverksam revisor eller molsvarande. En annan fråga som jag vill ta upp i detla sammanhang ärom en ekonomisk experi i hovrätt eller tingsrätt bör ersätta någon annan ledamoieller om han bör ingå i domstolen vid sidan av de vanliga ledamöterna. Del ärinte länkbart för tingsrätternas del och knappast heller för hovrätternas atllåta en expert ersätta en lagfaren ledamoi. Inte heller finns det enligt minmening anledning att låla lekmannainflylandet bli mindre därför atl experter dellar.Tvärtom finns del skäl alt utöka antalet nämndemän i mål där experter deltarför atl bibehålla delta inflytande. Jag återkommer slrax till den frågan. 1 fräga om sättet att ulse de ekonomiska experterna har rätlegångsutredningenföreslagil att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer skallförordna ett antal ekonomiska experter för en lid av och all domslolarnafår använda sig av dessa experter fritt och i mån av behov. Eko-kommissionenhar ocksä tänkt sig denna ordning i större delen av landet, men menar att man ibl.a. storstadsregionerna bör ha lillgäng till fast anställda personer.Remissinstanserna har i denna del i huvudsak anslulil sig till rältegångsutredningensförslag. Fördelarna med fasl anslälld expertpersonal ligger framförallt i att man får ökade garanlier för alt personalen har en självsländig ochoberoende slällning. Vidare kan en heltidsanställning ge goda möjligheter förexperterna all förvärva erfarenheter av de speciella brotlmålsfrägorna.