prop · G80319 · 1984-12-31 00:00:00 — Statens uppgift isammanhanget bör vara att lämna stöd till utvecklingsinsatser ochförsöksverksamhet. Enav viktigaste uppgifter är att förebygga drogmissbruk ochsocial utslagning. Nödvändigtmed entydiga budskap från myndigheter och enskilda Samhällets- både myndigheters och enskildas - reaktion på missbruk måste vara klar ochentydig. Bristen på samverkan och samordning bidrar till att budskapen både vadgäller informationen om narkotikans effekter och handlandet från myndigheteroch enskilda inte blir konsekventa. Om samhällets insatser motnarkotikamissbruket skall bli effektiva, måste graden av samverkan vara högmellan myndigheter, organisationer och enskilda. Huvudansvaretför en sådan samverkan på lokal nivå ligger på socialnämnden. Ambitionen börvara att finna effektivare former för samordnade insatser motnarkotikamissbruket på det lokala planet. Det är därför viktigt attsocialtjänsten har ett kontaktnät med föräldrar, skolor, fritidsgårdar ochpolis. Därtill kommer behovet av samarbete med kriminalvård, sjukvård, arbetsförmedlingoch försäkringskassa. Detär också angeläget att har kunskap om missbrukets omfattning iden egna kommunen, om vilka olämpliga ungdomsmiljöer som finns och vilkariskgrupper som kräver särskild uppmärksamhet. Fortlöpandekontroll av olämpliga miljöer i kombination med kraftfulla satsningar påpositiva alternativ är viktiga åtgärder. Särskilda insatser behövs för att nåde ungdomar som riskerar att dras in i missbruk och asocialitet. Jag villsärskilt understryka vikten av att har ett nära samarbete medskolor, fritidsgårdar och föreningar som bedriver verksamhet bland ungdom. Narkotikakommissionenhar särskilt berört skolans roll och ansvar i det förebyggande arbetet.Socialtjänsten bör medverka i skolans förebyggande arbete och om det behövshjälpa till att motverka missbruk på enskilda skolor. Sådana direktkontaktermellan socialtjänst och skola måste ingå som en naturlig del i socialtjänstensfältarbete. 1984/85:19 32 Socialtjänstenbör ha ett liknande samarbete med fritidsgårdarna. Jag anser, i likhet medkommissionen, att fritidsgårdarnas verksamhet bör tas i anspråk på ett planeratsätt i det drogförebyggande arbetet. Fritidsgårdarna bör vara tillgänghga föralla åldrar. Emellertid har gårdarna i stor utsträckningutnyttjats av barn och yngre tonåringar. Önskvärt är därför att verksamhetenfår en sådan utformning att den blir attraktiv även för de äldre tonåringarna.Det är angeläget att fritidsgårdarna anpassar sina öppethållningstider härtill.Fritidsgårdarna och bör i samverkan försöka nå föreningslösungdom och andra som löper risk att hamna i ogynnsamma sociala miljöer. Vidarebör gårdarna ha en klart formulerad målsättning för sin verksamhet. Innehålleti verksamheten bör bl.a. utgöra ett alternativ till passivitet och droger. Behovetav att utveckla fritidsgårdarnas verksamhet och innehåll har påpekats i mångasammanhang. Som jag tidigare nämnt har tagit initiativettill ett utvecklingsarbete vid fritidsgårdarna. Efter regeringens bemyndigandetillsatte jag en arbetsgmpp i syfte att initiera och genomföraett sådant arbete. Utvecklingsarbetet skall bekostas med medel ur allmännaarvsfonden med högst 30 milj. kr. I de riktlinjer somanges för arbetet ingår en rad områden där fritidsgårdarna kan spela en aktivoch betydelsefull roll i det förebyggande arbetet i enlighet med vad jagtidigare anfört. beslutade regeringen att sammanlagt 14,5 milj. kr.skulle fördelas på 71 olika fritidsgårdsprojekt. Föreningarnasarbete bör stödjas och tillvaratas Detbör också vara en naturlig del av arbete att tillsammans med defrivilliga organisationerna utveckla det drogförebyggande arbetet. I socialtjänstlagenanges att bör samverka med föreningslivet. Föreningslivets rikautbud av aktiviteter ger ungdomar och vuxna i riskzonen möjlighet att finnaalternativ till missbruket. I de nya direktiven till socialberedningen (Dir.1982:106) fick beredningen i uppdrag att studera formerna för och innehållet ien samverkan mellan och föreningslivet. Det betonades attorganisationerna gör stora insatser för att öka gemenskapen och medverka tillatt lösa sociala problem. Beredningen kommer senare att redovisa sinaöverväganden i dessa frågor. Narkotikakommissionenhar också behandlat organisationernas roll i det förebyggande arbetet.Kommissionen konstaterar bl.a. att organisationerna erbjuder en gemenskap sombåde kan förebygga och innebära en kontroll av tendenser till missbruk. Vidarekonstateras att organisationerna i högre utsträckning måste försöka få medsocialt utsatta grupper och individer i sina aktiviteter. Prop.1984/85:19 33 Efter regeringens bemyndigande tillkallade jag ensärskild arbetsgrupp för att initiera och genomföra ett utvecklingsarbeterörande barn och ungdom inom idrottsrörelsen. Regeringen har beslutat att anslåhögst 30 milj. kr. ur allmänna arvsfonden av förutvecklingsprojekt inom området. Bland de punkter som anges som riktlinjer förutvecklingsarbetet kan bl.a. nämnas att projekten bör syfta till att prövaformerna för och innehållet i en intensifierad samverkan mellan socialtjänstenoch idrottsrörelsen när det gäller barn och ungdom liksom att pröva ohka sättatt engagera icke-föreningsansluten ungdom inom barn- och ungdomsidrotten. Därutöverhar regeringen anvisat 30 milj. kr. ur allmänna arvsfonden för projekt isamband med världsungdomsåret. Jag kommer dessutom att föreslåregeringen att särskilda medel ur allmänna arvsfonden ställs till förfogandeför en utveckling av metoder för tidiga insatser bland ungdomar, som löper riskatt utveckla ett drogmissbruk, I detta utvecklingsarbete bör organisationslivetutgöra tyngdpunkten. För ändamålet bör beräknas 9 milj. kr. 3.2.3 Insatser för missbrukare i öppenvård Tidiga insatserviktiga Omgivningen reagerar ofta för sent på ett begynnandemissbruk. Det är angeläget att ungdomar, som riskerar att utveckla ettallvarligt missbruk eller som av andra skäl riskerar att slås ut socialt, fåradekvat stöd i tidigare skeden än vad som ofta är fallet. Detta innebär dock inte att alla ungdomar somexperimenterar med droger eller uppvisar andra tecken på att de befinner sig iriskzonen är i behov av stöd från . De tidiga insatserna bör iförsta hand ske i ungdomarnas vardagsmiljö, i hemmet, i skolan, påfritidsgården etc. personal kan vid sina kontakter med skolanoch fritidsgårdarna informeras om aktuella problem och ge stöd ochhandledning. Först när påverkans- och stödarbetet i närmiljön misslyckats -eller uppenbarligen är dömt att misslyckas - bör ta överhuvudansvaret för de fortsatta insatserna. Det är då viktigt att i möjligastemån inrikta insatserna på hela familjens situation. Samarbetet mellan och polisen bör utvecklas Erfarenheterna från flera kommuner visar att både polisoch socialtjänst har mycket att vinna på att regelbundet utbyta allmäninformation om missbruksläget och sociala riskmiljöer, men också attsocialtjänstens insatser mot ungdomskriminalitet och missbruk kaneffektiviseras om samarbetet utvecklas till att gälla även individer. Polisenhar enligt 3 § polislagen (1984:387) en skyldighet att samarbeta medsocialtjänsten och underrätta \0 1984/85. 1984/85:19 34 denom förhållanden som bör föranleda åtgärder från de sociala myndigheterna. Jagvill, i likhet med , understryka betydelsen av att dennaskyldighet verkhgen upprätthålls. Lika angeläget är att inte -som ofta är fallet - dröjer med att ta itu med ärendet. En anmälan avberört slag måste ges mycket hög prioritet. Särskilt angeläget är detta när detgäller ungdomar. bör därför alltid ta kontakt med de ungdomarsom gripits av polisen, oavsett om det av anmälan framgår att det kan varafråga om ett missbruk eller ej. Principen för kontakt bör varaatt den sker i så nära anslutning till polisingripandet som möjligt. Ett liknandesamarbete bör finnas när det gäller de vuxna narkotikamissbrukarna. Samtidigtvill jag, i likhet med arbetsgrupp, understryka att polisoch socialarbetare har olika funktioner och roller i missbruksarbetet.Samarbetet måste ske i sådana former att det inte skadar förtroendet försocialtjänsten. Det är därför nödvändigt att göra en åtskillnad mellansocialtjänstens insatser och det polisiära utrednings- och spaningsarbetet.Det är t.ex. som regel olämpligt att polis och socialarbetare bedriver gemensamuppsökande verksamhet. Somtidigare nämnts har under /84 lämnat ettsärskilt stöd för försöksverksamhet, som syftar till att utveckla socialtjänstensmetoder i ungdoms- och missbruksarbetet. Fler kommuner är i behov av ett sådantstöd. Som jag tidigare nämnde bör de föreslagna medlen för utvecklingsinsatserinom narkomanvårdsområdet under innevarande budgetår bl.a. användas för dettaändamål. Kriminalvårdensklienter måste också näs Sågott som alla narkotikamissbrukare som utvecklat ett tungt missbruk aktualiserasförr eller senare - för det mesta återkommande - inom kriminalvården. En stordel av de intagna vid häkten och kriminalvårdsanstalter ärnarkotikamissbrukare. Många av dessa har ingen behandlingskontakt inomsocialtjänsten. Åtgärdermot narkotikamissbruk inom kriminalvården måste vara integrerade medsamhällets övriga insatser mot narkotikamissbmket. Kriminalvårdens klienterhar samma rätt till sociala stöd- och hjälpinsatser som övriga medborgare. Detär därför väsentligt att samarbetar med kriminalvården för attkunna nå de narkotikamissbrukare som finns på anstalter, i häkten och i frivårdsorganisationen. Samarbetetmellan socialtjänst, pohs och kriminalvård har, som tidigare nämnts varit ettområde för de utvecklingsinsatser som initierats av /84. Det är angeläget att detta utvecklingsarbete sprids tillfler kommuner. De föreslagna medlen för utvecklingsinsatser inomnarkomanvårdsområdet bör kunna användas för detta ändamål. 1984/85:19 35 Enskildainitiativ och frivilliga organisationers insatser i den öppna vården har enviktig funktion inom narkomanvården. Genom sina okonventionella arbetsformerkompletterar organisationerna samhällets åtgärder och bidrar till att engageraenskilda människor i vårdarbetet. Länkorganisationeroch andra föreningar som är direkt involverade i behandlingsarbete och kamratstödjandeverksamhet har gjort betydelsefulla insatser som påverkat utformningen ochinnehållet i narkomanvården. Statenlämnar ett omfattande stöd för att möjliggöra de frivilliga organisationernasaktiva medverkan i vårdarbetet. Under femte huvudtitelns anslag J 4. Bidragtill organisationer m.m. har anvisat sammanlagt . Jag kommer att föreslå regeringen att . avde 15 milj.kr. som anvisats för insatser mot narkotika under innevarandebudgetår skall kunna användas för att möjliggöra ett ökat engagemang frånorganisationerna i behandlingsarbete och kamratstödjande verksamhet.Socialstyrelsen bör få i uppdrag att föreslå hur medlen skall fördelas. 3.2.4Den specialiserade narkomanvårdens roll i Somjag tidigare framhållit är det angeläget att skapa förutsättningar för en utvecklingav metoder i socialt fält- och behandlingsarbete inom den reguljärasocialtjänstverksamheten. Det kan dock vara motiverat med en viss utbyggnad avvårdcentraler för narkotikamissbmkare även utanför storstadsregionerna. Dettabör främst ske genom en utbyggnad av vårdcentraler som betjänar ett helt ellerdelar av ett län. I större kommuner med särskilt omfattande missbruksproblemkan det däremot finnas behov av att utveckla vårdcentraler med primärkommunensom upptagningsområde. Utbyggnaden kan ske i den mån resurser frigörs på andraområden. Om statsbidraget förändras mot ökad flexibilitet, kan detta medföraökade möjligheter att stödja en sådan utbyggnad genom omfördelning från deresurser som går till institutionsvården. Ökatsamarbete mellan och narkomanvården Denspecialiserade öppna narkomanvården är ett viktigt komplement till socialdistriktensarbete. Den har utvecklat en kompetens som det är viktigtatt slå vakt om och vidareutveckla. Det är därför angeläget attorganisationsförändringar sker på ett sådant sätt och i sådan takt att dennakompetens inte går förlorad. Däremotfår inte narkomanvården bli en verksamhet skild från övrigaverksamhet. Det är angeläget att söka former för ett nära samarbete mellan denspecialiserade narkomanvården och socialbyråerna i 1984/85:19 36 distrikten.Medarbetarna inom narkomanvården bör stödja socialdistrikten att utvecklaformer för och metoder i det lokala missbruksarbetet samt kunna ta överbehandlingskontakten med missbrukare med omfattande vårdbehov. De har också ettsärskilt ansvar för den uppsökande verksamheten i missbruksmiljöer, häkten,fängelser, prostitutionskvarter etc. 3.2.5Aktivare metoder i missbruksarbetet Bådearbetsgruppen och konstaterar att det finns situationerdär man inte kan undvika tvång och påtryckningar i behandhngsarbetet. Dettaskall ses mot bakgrund av att livet som narkoman ger missbrukaren en identitet.Missbruket och de övriga asociala aktiviteter som präglar missbrukarens liv ger- i all sin destruktivitet - också ett slags gemenskap och ett livsinnehåll.Den etablerade missbrukarens väg från missbruket till ett stabilt drogfritt livär en lång och mödosam process. Det är därför naturligt att många missbrukareinte på eget initiativ söker sig till behandlingsenheterna och att de har entendens att fly på olika sätt när kraven och svårigheterna underrehabiliteringsprocessen känns övermäktiga- Uppsökandeverksamhet och påtryckningar av olika slag Undersenare år har socialarbetare inom missbmkarvården börjat söka nya former bådeför att nå och motivera missbrukare till behandling och för att hålla dem kvarnär behandlingskontakten inletts. Socialarbetarna söker upp missbrukarna påpolisstationer, häkten och kriminalvårdsanstalter samt försöker nå dem viasamarbete med kriminalvårdens frivårdsorganisation. Resultatet har bhvit attsocialtjänsten i större utsträckning når missbrukare som inte på eget initiativsöker vård och behandling. Underbehandlingen försöker socialarbetarna stödja missbrukaren att fullföljabehandlingen. Man söker upp klienter som uteblir från planerade samtal ellersom oplanerat avbryter behandlingshemsvistelsen eller familjevården. Detförekommer också att man använder påtryckningar av olika slag. Krav på behandlingkan t.ex. ställas för att skall medverka till att missbrukarenfår socialbidrag, egen bostad eller beredskapsarbete. Vidareförekommer det att socialarbetarna i öppenvården använder urinanalyser för attspåra narkotikamissbruk som ett komplement till övriga vård- ochbehandlingsinsatser. Detta är särskilt utbrett i kontakten med unga haschmissbrukare. Dethar också blivit relativt vanligt att föreskrifter som meddelats i dom eller avövervakningsnämnd med stöd av används i socialtjänstensmissbruksarbete. Föreskriften kan gälla t.ex. behandling i öppenvård eller påbehandlingshem. 1984/85:19 37 Jaganser, i likhet med arbetsgruppen, att det är positivt att utvecklarmer aktiva metoder för att motivera missbrukare till behandling. Socialtjänstenoch den specialiserade narkomanvården har ofta intagit en alltför passivhållning i förhållande till de missbrukare som inte av egen kraft söker vårdeller förmår upprätthålla en behandlingskontakt. Samtidigtvill jag understryka att det finns många svårigheter vid användning av debehandlingsmetoder som här beskrivits. Det finns inga enkla lösningar ibehandlingsarbetet med missbrukare. Behandlingen tar ofta och måsteplaneras långsiktigt. Om missbrukaren gör upprepade försök att avbryta denpågående behandlingen, kan det ibland finnas skäl att utnyttja påtryckningar avolika slag som ett led i motivationsarbetet. Det finns också situationer dåtvångsåtgärder kan behöva tillgripas. Det måste understrykas attsocialarbetarens skicklighet och förmåga att skapa kontakt med klienten är avavgörande betydelse. Brister i dessa avseenden kan inte kompenseras medpåtryckningar eller tvångsåtgärder. Ifrågan om vilken form av bistånd som bör utgå när det gällernarkotikamissbrukare anser jag, i likhet med arbetsgruppen, att man bör undvikaformer för biståndet som kan underlätta eller befästa ett pågående missbruk.Att t.ex. passivt betala ut socialbidrag till en klient som gUder allt längreut ur arbetslivet och in i ett missbruk kan inte vara förenligt med socialtjänstensmål. Det betyder t.ex. att det i vissa fall kan vara olämpligt att betala utkontant socialbidrag till en khent med missbruksproblem. Detta innebär dockinte bara att socialnämnden har rätt att ställa krav på missbrukaren. Detinnebär också en skyldighet för nämnden att erbjuda så kvalificerade vård- ochbehandlingsinsatser att missbrukaren får en möjlighet att ta sig ur sittmissbruk. Meddetta vill jag också understryka att olika former av krav och påtryckningarinte kan ses som självständiga behandlingsmetoder. De kan bara användas som ettkomplement till övriga insatser i behandlingsarbetet. Därtill kommer att detkrävs gott omdöme, skicklighet och ett stort mått av engagemang frånsocialarbetarens sida. Rätt använda kan sådana metoder emellertid vara ett stödi behandhngsarbetet. Gerlagen tillräckligt stöd? Bådearbetsgruppen och betonar att bristerna i socialtjänstensinsatser mot narkotikamissbmket till stora delar är problem som kan lösas genommetodutveckling och inom ramen för den nuvarande sociallagstiftningen.Samtidigt inställer sig oundvikligen frågan om de instrument som lagstiftningenerbjuder är tillräckliga. har den nya sociallagstiftningen medfört att det uppståttett gap mellan tidiga insatser och - om dessa misslyckas -senaretvångsåtgärder. Enligt kommissionen bör man därför överväga vissa ändringar ilagstiftningen, främst i LVU, så att kan få kontakt 1984/85:19 38 medomotiverade missbrukare och så att föreskrifter kan ges som påtryckning föratt bryta ett missbmk. Även åldersgränserna för vård enligt LVU bör ses överoch justeras uppåt. När det gäller åldersgränsen i LVU framförs liknandesynpunkter av arbetsgrupp. finns vidare vissa brister i sekretesslagstiftningen.Ett av de mest centrala problemen i sammanhanget är, enhgt kommissionen, attsekretesslagen (1980:100) ibland lägger hinder i vägen för socialtjänstenssamarbete med andra myndigheter. Kommissionen menar att bör gesmöjligheter att oberoende av samtycke lämna upplysningar till andra myndigheterom det oundgängligen behövs för samverkan i ett ärende som rör narkotikamissbmk. Socialberedningenöverlämnade , som jag tidigare nämnde, ett delbetänkande sombehandlar vissa frågor kring insatser för ungdomar. Bakgrundentill att beredningen särskilt tar upp dessa frågor är bl.a. att kommissionensPM nr 7 överlämnades till beredningen för fortsatt övervägande. Av betänkandetframgår bl.a. att beredningen inte finner skäl att införa några nyatvångsregler i LVU som exempelvis ger möjligheter att ge ungamissbrukare föreskrift om behandling. Vidare föreslår beredningen bl.a. etttillägg till 12 § socialtjänstlagen, som understryker att socialnämnden medsärskild uppmärksamhet skall följa utvecklingen hos barn och ungdom, som harvisat tecken till en ogynnsam utveckling. Däremot delar beredningen i bedömning i frågan om åldersgränserna i LVU och föreslåratt de skall justeras uppåt och att vård enligt LVU skall upphöra senast närden unge fyller . Betänkandetär nu på remiss. nr 7 har bifogats remissen.Socialberedningen återkommer till sekretesslagstiftningen i sitt fortsattaarbete. 3.2.6Statsbidragssystemet bör också gynna öppenvården och alternativa vårdformer Socialtjänstreformengenomsyrades av en strävan bort från institutionsvård till vård och behandlingi öppna former. Denna ambition präglar också det utveckUngsarbete som pågår imånga kommuner. Man söker utveckla behandUngsaltemativ för gmpper som intebehöver institutionsvårdens höga grad av omhändertagande. Jag anser, i likhetmed arbetsgmppen, att det är angeläget att det finns särskildaöppenvårdsprogram för missbmkare hksom att det finns vårdformer som vid behovkan erbjuda ett stödboende under en pågående öppenvårdsbehandUng. Isammanhanget bör också nämnas att vård i enskilt hem, s.k. familjevård, harvisat sig vara ett värdefullt komplement till övriga insatserför missbmkare. Familjevårdsprojekten har svarat för betydandemetodutvecklingsinsatser som bör tas till vara och vidareutvecklas. 1984/85:19 39 Narkomanvårdenmåste bygga på ett rikt och varierat utbud av resurser, både vad gäller formoch innehåll. Jag anser att statsbidraget bör vara så utformat att det gynnaren sådan utveckUng. Samtidigtär det min uppfattning att behandlingshemmen är nödvändiga resurser ivårdkedjan inom missbrukarvården. Rehabilitering av missbrukare med ettlångvarigt missbruk bakom sig förutsätter ofta både ett uppbrott från miljönoch den intensiva påverkan som kvalificerad institutionsvård kan erbjuda. Gränsernamellan olika institutionsformer bör luckras upp Detär vidare angeläget att sträva efter att luckra upp de ganska skarpa gränsernamellan olika typer av institutioner. Det bör t.ex. vara möjligt att vårdafrämst yngre alkohol- och narkotikamissbrukare med likartade behandlingsbehovtillsammans vid behandlingshemmen för narkotikamissbrukare. På samma sätt börnaturligtvis institutioner för alkoholmissbrukare i viss utsträckning kunna taemot även narkotikamissbrukare. Härigenom ges möjligheter att utnyttjaresurserna mer flexibelt och effektivt. Detkrävs vidare att institutionsvården utvecklas i riktning mot en ökad differentieringnär det gäller behandlingsinnehållet. De behandlingsprogram som byggts uppunder de gångna åren vid behandlingshemmen har ofta en hög kvalitet. Problemetär dock att de är alltför likartade. Det finns gmpper av missbrukare som intebedöms kunna tillgodogöra sig programmen och som därför ställs utan adekvatvård. Det saknas också tillräckligt kvalificerade institutionsresurser förtvångsvård av vuxna narkotikamissbrukare. Stiftelsedrivnabehandlingshem - värdefulla komplement och idégivare Jagvill också understryka betydelsen av att behandlingshemmen söker samarbetsformermed ideella organisationer och folkrörelser. I det här avseendet har de stiftelsedrivnainstitutionerna varit föregångare. Organisationer har engagerats i vårdarbetetsom stiftelsebildare eller genom att vara representerade i stiftelsernasstyrelser. Behandlingshemmen har också utvecklat ett organiserat samarbete medfolkhögskolor, bildningsförbund, lokala fackUga organisationer,ungdomsorganisationer, lokala idrottsföreningar etc. Andra erfarenheter än desom traditionellt finns representerade bland behandlare och missbmkare harkommit in i behandlingsmiljöerna. Isammanhanget vill jag betona att de stiftelsedrivna behandlingshemmen ärvärdefulla komplement till den offentliga institutionsvården. De har spelat enviktig roll för utveckhngsarbetet inom missbmkarvården genom att introduceraokonventionella behandlingsidéer och utveckla nya behandlingsmetoder. Utvecklingsarbetetvid dessa enheter har underlättats bl.a. av att personalen har haft en störresjälvständighet i behandlingsmässigt och ekonomiskt hänseende än sina kollegorvid de offentligt drivna institutionerna. 1984/85:19 40 Företrädareför de stiftelsedrivna behandlingshemmen har påtalat att det ändradehuvudmannaskapet försämrat villkoren för de stiftelsedrivna enheterna. I vissafall har de nya huvudmännen skaffat sig ett så långtgående detaljinflytandeöver ekonomi, personalpolitik och behandlingsinnehåll att verksamheten riskeraratt byråkratiseras. Jag anser självfallet att huvudmännen måste ha insyn ochinflytande över verksamheten vid behandlingshemmen. Det är dock angeläget attdetta inte sker på ett sådant sätt att det hämmar utvecklingsarbetet. Det måsteockså finnas utrymme för organisationer och stiftelser att ta initiativ tillutvecklingsarbete inom missbrukarvården även i fortsättningen. Jagär vidare övertygad om att det skulle främja utvecklingen inom hela vårdområdetom även institutioner med offentliga huvudmän gavs möjlighet att utveckla mersjälvständiga arbetsformer inom de ramar som fastställs för verksamheten. 3.2.7Ökat antal missbrukare med allvarliga psykiska störningar