prop · G80321 · 1984-12-31 00:00:00 — 1982/83:85 s. 72) kurtde denna möjlighet att döma ut ännu meraliännbaraböter i någon mån bidra till att utvidga tillämpningsområdet för kriminalvårdi frihet. Denna lagändring torde inte sakna betydelse i förevarande sammanhang,eftersom kombinationen med ett högt bötesstraff gör det 1984/85:21 21 möjligtatt använda villkorlig dom eller skyddstillsyn även vid brott med högtstraffvärde. Delagändringar som har redovisats nu har antagits efter det att år1980 uttalade farhågor för en bristande enhetlighet i tillämpningen när detgäller påföljd i rattfyllerimäl. Frågan är emellertid om man kan räkna med attlagändringarna kommer att bidra till enhetligheten i rättstillämpningennär det gäller trafiknykterhetsbrott eller om tvärtom en ökad splittring kanbefaras, om inga särskilda åtgärder vidtas. Dennafråga bör ses mot bakgrund av den praxis som f n. anses vara vägledande när detgäller val av påföljd för rattfylleri. Enligt vad högsta domstolen har uttalati en serie rättsfall anses presumtionen om fängelsestraff för rattfyllerikunna brytas främst i det typfallet att det finns ett uttalat behov av värd -för alkoholmissbruk eller liknande - och att det dessutom föreligger enpåtaglig risk för att ett fängelsestraff skulle komma att försvåra en redanpåbörjad anpassning. Annan påföljd än fängelse har också valts när den dömdehaft dokumenterade svårigheter att klara av ett frihetsberövande, liksom vidnågot tillfälle med hänsyn till att brottet i det enskilda fallet har medförtendast ringa trafikfara. Motdenna praxis som ligger helt i linje med den allmänna inriktningen avbrottsbalkens påföljdssystem kan i och för sig knappast några erinringar riktasfrån principiell synpunkt. Som har konstaterats är det dock klart attden i det enskilda fallet kan ställa domstolarna inför mycket svåra avgöranden.Inom ramen för det flexibla påföljdssystem som erbjuder måste manvisserligen räkna med att olika domstolar i viss utsträckning kan komma tillskilda resultat på grundval av en tämligen likartad personutredning. Mensituationen är särpräglad när det gäller just rattfylleribrottet. Det ärtämligen vanligt förekommande och omständigheterna i mål med olika utgång kanmänga gånger förefalla ganska likartade. En bidragande orsak till det utöverden tidigare berörda ovissheten om vad som skall ske medtrafiknykterhetslagstiftningen - kan vara att domstolarna i åtskilligaenskilda fall funnit att det regelmässigt ädömda frihetsstraffet förrattfylleri har slagit för hårt. Det kan inte uteslutas att man på sina hälldärför gjort stora ansträngningar för att finna stöd för att döma ut en ennanföljd också i fall då det sakliga underlaget inte har varit särskilt starkt.Det har också visat sig i praktiken att rättstillämpningen kan leda tillresultat som för den enskilde framstår som orättvisa eller inkonsekventa. Dettakan medföra att förtroendet för lagstiftningen och domstolarna tar skada. Tingsrätternaspraxis i rattfyllerimål är nämligen långt ifrån enhetlig. Som jag redan harvarit inne på uppmärksammades denna fråga av i anledning av enmotion till 1978/. I justitieutskottets betänkande (JuU1980/81:1) presenterades viss statistik över tingsrätternas val av påföljd förrattfylleri. Materialet grundades på mål om rattfylleri där omständigheternainte hade bedömts som mildrande. 1984/85:21 22 tionenmellan antalet domar i vilka påföljden bestämts till ä ena sidan skyddstillsyneller villkorlig dom och å andra sidan fängelse. Materialet visade mycket storalokala variationer. T.ex. hade man i ett län dömt till villkorlig dom ellerskyddstillsyn i av fallen medan motsvarande andel i ett annat länvar . Mellan domstolar i ett och samma län noterades också storavariationer från , alltså varannan dom, till ,alltså en dom till villkorlig dom eller skyddstillsyn på 22 fängelsedomar. Vidnågra tingsrätter hade som den här statistiken avser över huvudtaget inte dömts till annat än fängelse för rattfylleri. Ävensenare års statistik visar på mycket skiftande förhållanden. Bl.a. kan nämnasatt en tingsrätt dömde tUl villkorlig dom eller skyddstillsyn oftareän till fängelse (relationen 15:13), medan några tingsrätter under samma åröver huvud taget inte tUlämpade villkorlig dom eller skyddstillsyn förrattfylleri. Mellan dessa ytterligheter finns praktiskt taget alla variationerrepresenterade. Somjag tidigare nämnde begärde en närmare undersökning av bl.a.tingsrätternas handläggning om frågor om päföljdsval i mål om rattfylleri.Regeringen uppdrog åt utredningen om alkoholutandningsprov som bevismedel förtrafiknykterhetsbrott att genomföra den undersökningen. Utredningenhar låtit sin expert, t.f professorn , kartlägga tingsrätternaspåföljdsval i rattfyllerimäl åren 1979-1982 och därefter på grundval av dennesrapport upprättat en promemoria vilken liksom rapport - har getts intill . I sina slutanmärkningar konstaterar utredningenbl.a. att relationstalen mellan frivårdspå-följder och fängelsestraff varierarmellan skilda tingsrätter och att dessa variationer är mer framträdande underden tidigare än under den senare delen av , då ensammanpressning ägt rum kring riksmedeltalet. Under den senare delen av dengranskade perioden finns det emeUertid enligt utredningen också någratingsrätter som är extrema i den meningen att de har antingen utdömt flerfrivårdspåföljder än fängelsestraff eUer ej tillämpat några frivårdspåföljderalls. Klettegör i sin rapport den slutkommentaren att problemet med Ukhet inför lagenbeträffande påföljdsvalet vid rattfylleri synes vara ett allvarligträttssäkerhets- och rättviseproblem. Ett sätt att komma till rätta medproblemet kan enligt vara att domstolarna i större utsträckningföranstaltar om personutredning i rattfyllerimål. hävdar dock att enviktigare metod att förbättra likheten inför lagen vore att använda böter ompåföljd för rattfylleri i fall utan viss konkret trafikfara. Enligtmin mening inger det allvarliga betänkligheter att tingsrätterna synes ha en såvarierande praxis i rattfyllerimålen. Även om - som utredningen påpekar - talenfrän en del tingsrätter är så små att det är svårt att dra säkra slutsatser, kanstatistiken tillspetsat uttryckt tolkas så att det i stor utsträckning beror påvilken tingsrätt som handlägger målet. Prop.1984/85:21 23 om fängelse eller kriminalvård i frihet skall följa pårattfylleri. Utredningen har fö. också konstaterat att det bland de tingsrättersom har en mycket hög andel frivårdspåföljder finns några som har handlagt sämånga mål alt det skulle kunna påstås att deras rättstillämpning markantavviker från den normala fördelningen mellan olika påföljder. Att riksgenomsnittetnär det gäller andelen frivårdsdomar numera har blivit ganska stabilt från årtill år är enligt min mening inte heller något hållbart försvar för denbestående ordningen. Mycket talar också för att fängelsestraffen fördelar sigsocialt orättvist. Personer med goda sociala förhållanden kan t. ex. ha lättareatt få fram de läkarintyg och andra handlingar som påverkar utgången av målet.Till en del kan detta också hänga samman med att offentlig försvarare förordnasi varierande utsträckning i mål av aktuellt slag. Jag vill här också erinra omden ändring av som trädde i kraft den och sominnebär mera preciserade regler när det gäller rätten att få offentligförsvarare, se bl.a. prop. 1983/84:23 s. 16-17. När man närmare skall bedöma i vad mån den nuvarandeordningen är ägnad att leda till en splittring i praxis och om den av dettaskäl bör ändras finns det enligt min mening anledning att skilja mellan olikatyper av fall. Vad först gäller de allvarligare rattfyllerifallen står det början klart att fängelse i fortsättningen liksom bör varanormalpäföljden. måste domstolarna i dessa faU - liksom vid andragrova brott - ha möjlighet att bedöma påföljdsfrågan utifrån en helhetssyn pädet föreliggande fallet, där gärningsmannens personliga förhållanden däribland en eventuellt påbörjad rehabilitering - rimligen ocksåfortsättningsvis måste kunna tUlmätas betydelse. De kriterier för päföljdsvaletsom kan härledas ur framför allt högsta domstolens praxis framstår därvid somändamålsenliga. Problemen på området gäller som jag ser det främst demindre komplicerade rattfyllerifallen. När det gäller sådana fall förhållerdet sig sannolikt så att principen om att fängelsestraff som regel skall ådömasnumera inte minst bland domstolarna saknar den förankring som den hadetidigare. Den alltmer utbredda insikten om fängelsestraffets skadlighet ochbristande effektivitet liksom statsmakternas upprepade gånger tillkännagivnasträvan att begränsa dess användning har säkerligen bidragit till detta.Resultatet blir i dessa mål en viss osäkerhet i tillämpningen som även tar siguttryck i en skiftande praxis när det gäller att införskaffa personutredningoch att bedöma sådan utredning. Minskning av antalet fängelsestraff angelägen Jag vill också tillägga att jag även för egen del - vidsidan av kravet på större enhetlighet i rättstillämpningen - fäster stor viktvid den generella strävan att minska användningen av frihetsstraff som har sattsin prägel på senare års kriminalpolitiska arbete. Denna inriktning bör beaktaspä hela 1984/85:21 24 detstraffrättsliga fältet och således även när det gällertrafiknykterhetsrot-ten.Till detta kommer - som jag tidigare påpekat - denrelativa straffhöjning som har skett för trafiknykterhetsbrotten i förhållandetill åtskillig annan vanlig brottslighet. Omman i enlighet med promemorieförslaget ökar utrymmet för böter som påföljd förrattfylleri med sikte pä de mindre allvariiga fallen, skulle dettaotvivelaktigt vara ägnat att bidra till en ökad enhetlighet i rättstillämpningen.Samtidigt skulle man tillgodose det intresse av att minska användningen avfängelsestraff som jag var inne på . Jag skall strax återkomma till dennafråga. skall jag emellertid beröra spörsmålet om man i nuvarandeläge bör införa en mera värdinriktad påföljd för vissa rattfyllerifall. Bören nykterhetsvårdande påföljd införas? Isitt tidigare nämnda betänkande frän föreslog 1966 årstrafik-nykterhetsbrottskommitté en ändrad praxis enligt vilken den normala påföljdenför rattfylleri skulle bli skyddstillsyn, kombinerad med föreskrift omskyldighet för den dömde att underkasta sig nykterhetsvårdande behandling hossocialvården. Somhar framhållits i promemorian förhåller det sig också otvivelaktigt så att detbland rattfylleriklientelet finns ett mycket stort antal alkoholmissbmkare ochalkoholproblematiker. Redan det förhållandet att någon har uppnått en så högalkoholhalt som utgör en stark indikation på att det rör sig omen person med alkoholproblem. Det är mot den bakgrunden naturligtvis av storbetydelse för möjligheten att minska trafik-nykterhetsbrottslighetensomfattning att man pä alla sätt söker komma till rätta med det - ofta dolda -alkoholmissbruk som det här är fråga om. Detta är en uppgift främst försocialtjänsten. Förslagetfrån synes av flera skäl som närmare har utvecklats i promemorian inte kunna aktualiseras . Däremot har frivårdskommil-tén i sittslutbetänkande (SOU 1984:32) Nya alternativ till frihetsstraff föreslagit attkontraktsvärd skall införas som straffrättslig reaktion. Utredningen harsärskilt diskuterat i vad mån en sådan påföljd skulle kunna användas vidrattfylleri och dragit slutsatsen att det bör finnas ett inte oväsentiigtutrymme för det. Jag kan således fä anledning att återkomma till dennafråga . De ändringar som föreslås i det följande är utformade på sådantsätt att man på den punkten bibehåller handlingsfriheten. Sammanfattningav skälen för en ändring Avvad jag förut har anfört framgår att det finns två huvudskäl som vart för sigtalar för att en översyn av sanktionssystemet för rattfylleri nu bör företas. 1984/85:21 25 Fördet första måste åtgärder vidtas för att komma till rätta med den brist päenhetlighet i rättstillämpningen som av allt att döma föreligger när del gällerunderrätternas val av påföljd i mål om rattfylleri. För det andra skulle enöversyn med sikte på att minska antalet fängelsestraff ligga i linje med detnumera allmänt omfattade kriminalpolitiska målet att minska antaletfrihetsberövanden inom kriminalvården. Detta intresse gör sig naturligtvissärskilt starkt gällande i ett läge då frihetsberövandena ökar. Det förtjänar iden delen att påpekas att den ökning av antalet fängelsestraff som berördes ipromemorian har fortsatt även . Antalet dömda som togs in ikriminalvårdsanstalt var 13 835 och 15 177. Till detta kommerintresset av att uppnå en bättre proportionalitet i förhållande tillpåföljderna för andra brott. Mycketviktigt är emellertid att en ändrad ordning på området inte uppfattas som enuppmjukning av samhällets inställning gentemot trafiknykterhetsbrott. Som jagstrax återkommer till finns det också utrymme för skärpningar i en delhänseenden. Min avsikt är att det åtgärdsprogram som jag föreslär i detföljande sammantaget skall innebära en effektivisering av kampen mottrafiknykterhetsbrottsligheten. 2.3Vidgat utrymme för böter vid rattfylleri Straffskalanför rattfylleri omfattar f n. som förut framgått fängelse i högst eller,där omständigheterna är mildrande, böter, dock lägst 25 dagsböter. Förrattonykterhet föreskrivs böter, dock lägst tio dagsböter, eller fängelse ihögst . Mildrandeomständigheter vid rattfylleri brukar huvudsakligen anses föreligga då brottetinte har medfört någon nämnvärd fara för trafiksäkerheten. I praxis tillämpasbestämmelsen i huvudsak vid rattfylleri med moped. När det gäller rattfyllerimed bil anses i praxis omständigheterna mildrande bara i enstaka undantagsfall,i regel bara när föraren har påtagit sig en strängt begränsad trafikuppgift, t.ex. omparkering eller flyttning av en bil på tomtmark. Isyfte att komma till rätta med de problem som jag berörde i föregående avsnittföresläs i promemorian att förutsättningarna för att tillämpa bötesstraff vidrattfylleri vidgas. Böter är enligt vad som anförs en i många sammanhanglämplig påföljd som saknar de skadeeffekter som är förenade medfrihetsberövande straff. En ordning som innebär att ett större utrymme än f n.skapas för att tillämpa böter som påföljd för rattfylleri bör enligtpromemorian på en gång minska antalet fängelsestraff och åstadkomma störreenhetlighet i tillämpningen. Fängelse bör enligt förslaget huvudsakligenreserveras för grova fall av trafiknykterhetsbrott. 1984/85:21 26 Enligtförslaget skulle trafiknykterhetslagstiftningen innehåUa en brottstyp förnormalfallen med böter som straff i flertalet situationer (rattfylleri) samt engrövre brottstyp med fängelse som normalstraff (grovt rattfylleri). Tillnormalbrottet skulle hänföras de fall där föraren har haft en alkoholhalt iblodet som uppgått till eller däröver. Den nuvarande termenrattonykterhet -som inte förekommer i lagstiftningen men som allmänt begagnasav domstolarna som beteckning pä ett promillebrott där alkoholhaltenunderstiger - föreslås bli utmönstrad. Till den grövre typenskulle hänföras fall då föraren antingen har haft en alkoholkoncentration iblodet av eller också på andra gmnder kunde bedömas ha varitså påverkad att det kan antas att han inte pä betryggande sätt kunnat förafordonet. Härutöver skulle krävas att en av tvä särskilda fömtsättningar varuppfyllda, nämUgen antingen att brottet utgjort återfall itrafiknykterhetsbrott eller att föraren under körningen gjort sig skyldig tillvårdslöshet i trafik. Straffskalan skulle enligt förslaget omfatta böter ellerfängelse för det ordinära rattfylleribrottet, men böterskulle bli den normala påföljden. För grovt rattfylleri skulle straffskalanenbart omfatta fängelse med ett maximum . Förslagethar fått ett blandat mottagande vid remissbehandlingen. Flertaletremissinstanser ställer sig, som jag har framhållit, bakom huvuddrageni promemorieförslaget och anser att man bör sträva efter en minskad användningav fängelse. En del av de instanser som anser att man bör genomföra en reformefter de huvudsakliga linjer som dras upp i promemorian kritiserar förslagetfrån bl. a. lagtekniska synpunkter. Andra anser att förslaget går alltförlångt. Avstyrkande yttranden har emellertid lämnats även av andra instanser ändem som i princip motsätter sig förändringar på det aktuella området. Till stödför de avstyrkande yttrandena har i huvudsak åberopats att den föreslagnaordningen skulle medföra en risk för att lagstiftningens preventiva effekt gårförlorad. Självansluter jag mig i allt väsentligt till de tankegångar som ligger till grundför promemorians förslag. Klart är att förslaget skulle leda till att en inteobetydlig andel av de rattfyllerister som får fängelse skulle få böter istället. Detta i förening med de preciserade rekvisiten för det nya brottetgrovt rattfylleri med enbart fängelse i straffskalan skulle vidaresannolikt kunna bidra till att främja en enhetlig tUlämpning. Menäven om jag alltså har sympati för huvuddragen i promemorians förslag inger dendär valda lösningen en viss tveksamhet. Enligt min mening är förslaget alltförlångtgående i flera hänseenden. Framför allt gäller att, om man pä detta sättskulle göra böter till den normala påföljden för rattfylleri, detta som jag serdet skulle innebära en alldeles för drastisk kursändring på ett område därfängelsestraffet har en mycket lång tradition bakom sig. Även om utvecklingen iDanmark och - där liknande reformer har genomförts kan tolkas så atten minskad användning av fängelse inte behöver leda till flerarattfylleribrott, kan det finnas skäl att 1984/85:21 27 gäfram med något större försiktighet. Den föreslagna konstruktionen av det grovarattfylleribrottet avviker vidare uppenbarligen frän vedertagenlagstiftningsteknik genom att återfall angetts som en särskildkvalifika-tionsgrund och genom att enligt förslaget bara vissa särskildaomständigheter får beaktas vid bedömningen. Jagser också en annan olägenhet i den relativt strikta uppspaltning på bötesbrottoch fängelsebrott som promemorieförslaget leder till. En sådan ordning kan, somjag ser det, vara ägnad att minska domstolarnas benägenhet att tUlämpakriminalvård i frihet för denna typ av brott. Detta skulle enligt min meningvara olyckligt i belysning av att många av dem som åtalas för rattfylleri harett latent behov av hjälpinsatser för mer eller mindre uttalade alkoholproblem.En reform på det här området bör mot den bakgrunden utformas på sådant sätt attden inte hämmar den pågående utvecklingen i riktning mot en ökad användning avindividualpreventivt inriktade påföljder för trafiknykterhetsbrott. Somjag ser det bör man ta till vara grundtankarna bakom promemorieförslaget menvälja en något annorlunda utformning av reglerna. Den i promemorian föreslagnabrottskonstruktionen bör dock i princip genomföras.Trafiknykterhetslagstiftningen bör i fortsättningen innehålla en brottstyp förnormalfallen och en annan brottstyp för de grova fallen av trafiknykterhetsbrott.Straffskalan för den ordinära brottstypen bör omfatta böter eller fängelse ihögst . För den grova brottstypen bör enbart fängelse ingå istraffskalan. Villkorlig dom eller skyddstillsyn bör kunna användas i enlighetmed den fömt berörda praxis som högsta domstolen har lagt fast. Jag hyserockså sympati för att använda de brottsbeteckningar som föresläs i promemorian- rattfylleri och grovt rattfylleri -en ordning som f.ö i princip stämmeröverens med den som gäller i . bör termen rattonykterhetutmönstras. Den förekommer som nämnts inte i lagstiftningen men användsallmänt som beteckning på promillebrott där alkoholhalten understiger 1,5promille. Tillden ordinära formen av rattfylleribrott bör först och främst hänföras merpartenav de brott som avses i 4 § 2 mom. TBL - alltså rattonykterhetsfallen. Dit böremellertid också räknas åtskilliga fall som bedöms som rattfylleri enligt 4§ 1 mom. TBL. Jag tänker då på de förhållandevis okompliceraderattfyllerifallen, främst s. k. promillekörning. Straffskalanför den ordinära brottstypen bör alltså omfatta både böter och fängelse. Somjag skall utveckla närmare i specialmotiveringen bör böter kunna tillämpas förbrott som hänförs hit utan krav på att det måste föreligga mildrandeomständigheter i den mening detta uttryck anses ha f.n. Men i åtskilliga fallbör naturligtvis fängelse tillämpas även i de fall som det här gäller. Jagsyftar då bl. a. på en del av de fall då föraren saknat körkort, när brottetutgör återfall inom i trafiknykterhetsbrott 1984/85:21 28 ellernär det är fråga om särskilt hög promille och brottet vid en helhetsbedömningbör anses som särskilt allvarligt. Detgrova rattfylleribrottet - med enbart fängelse i straffskalan - bör i förstahand ta sikte pä fall där gärningen har medfört särskild fara förtrafiksäkerheten. Jag tänker dä pä sådana fall där fordonet framförts pä ettvårdslöst sätt eller där det har varit fråga om en särskilt ansvarsfullförar-uppgift. Deändringar i trafiknykterhetslagstiftningen som jag sålunda föreslåröverensstämmer alltså i fråga om den principiella utformningen i stora delarmed promemorieförslaget men går inte lika långt som det. 1 åtskilliga av defall där promemorieförslaget skulle leda till böter för rattfylleri kommernämligen de riktlinjer som jag förordar att leda till fortsatt användning avfängelse. Men kvar står att utrymmet utvidgas för att döma till böter för demindre allvarliga fallen av rattfylleri. Vidare skapas det underlag för en merenhetlig påföljdspraxis i mål av detta slag. Jagövergår härefter till att behandla frågan om vilka promillegränserlagstiftningen bör innehålla vid en omkonstruktion av brottsbeskrivningarna. Bestämmelserom s.k. promillekörning infördes som förut har redovisats i den svenskatrafiknykterhetslagstiftningen . Redan då drogs den övre gränsen vid 1,5promille. Förare med en alkoholkoncentration i blodet som uppgick till elleröversteg detta gränsvärde skulle dömas för det brott som senare fick beteckningenrattfylleri. Den nedre straffbarhets-gränsen gick vid . Lågalkoholkoncentrationen i intervallet 0,8-1,, dömdes föraren för detmindre allvarliga brott som brukar kallas rattonykterhet. Genom en lagändringår 1957 sänktes nedre straffbarhetsgränsen till . Fråganvar den nedre promillegränsen för straffbarhet lämpligen bör ligga har varitföremål för åtskillig diskussion . 1949 årstrafiknykterhetsutredning vars arbete låg tUI grund ändring -hade redovisat en rad experimentella undersökningar enligt vilka värdet 0,4promille var den gräns vid vilken man kunde finna lika stor sannolikhet för attförarförmågan var nedsatt som för att den inte var det. Vid blodal-koholvärdenpå kunde däremot enligt dessa undersökningar nedsättning avförarförmågan konstateras i det övervägande antaget fall. Därvid hade man dockinte beaktat det avdrag - då pä 0,13, numera på - som görs medhänsyn till de med analysförfarandet förenade felmöjligheterna. 1984/85:21 29 1957års trafiknykterhetskommitté tog i sitt betänkande (SOU 1963:72) Nykterhet itrafik upp frågan om en sänkning av den nedre promillegränsen. Kommitténhänförde sig till vissa nyare medicinska undersökningar som enligt dess meningklart visade att gränsen vid måste anses väl hög. Kommitténsöverväganden ledde inte till några lagstiftningsåtgärder. Dåvarande chefen förjustitiedepartementet uttalade i direktiven till trafiknykterhetsbrottskommittébl.a. att en sänkning av den nedre promillegränsen till 0,4 skulle innebära attSverige skulle inta en särställning bland de nordiska länderna. Bl.a. avhänsyn till intresset av att nå nordisk enhetlighet borde man iSverige t.v. låta gränsen vid ligga fast. Trafiknykterhetsbrottskommitténhade mot den bakgrunden inte anledning att uppehålla sig vid frågan om ensänkning av promillegränsen. Frågan om förhållandevis små alkoholdosers effektpå förarförmågan har emellertid varit föremål för fortsatt uppmärksamhet ochforskning både i vårt land och internationellt. Fråganbehandlas även i den nu aktuella promemorian och då med hänvisning till senareårs undersökningar beträffande alkohol och trafikrisker (se promemoriansavsnitt 4).