prop · G80321 · 1984-12-31 00:00:00 — I sak innebär en sådan ändring att sänkningen av den nedrepromillegränsen från 0,5 till 0,4 slår igenom också i körkortslagstiftningen,något som måste utgöra en naturiig och följdriktig konsekvens av ändringen itrafikbrottslagen. Enligt21 § körkortslagen skall spärrtiden vid rattfylleri bestämmas till Prop.1984/85:21 132 lägst ett är. bör gälla om någon döms för grovtrattfylleri inom ramen för den nya ordningen. För att man i övrigt i görligastemån skall uppnå överensstämmelse med vad som gäller nu bör regeln omfatta ävenfall när någon har dömts för kliniskt rattfylleri enligt 4 § andra stycket TBL.Härutöver bör samma spärrtid gälla vid brott mot 4 § första stycket TBL, närkörkortshavaren har haft en alkoholhalt i blodet på eller däröver. Ytterligare konsekvensändringar bör göras i 22 § omvarning och i 23 § angående omhändertagande av körkort. 7.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1951:649) omstraff för vissa trafikbrott Första stycket upptar den nya huvudregeln i fråga omansvar för rattfylleri. Som har angetts i den allmänna motiveringen har regelnkonstruerats som en promilleregel. Bestämmelsen innebär att ansvar förrattfylleri kan komma i fråga då alkoholkoncentration i den tilltalades bloduppgår till eller däröver. Någon särskild strafföreskrift inriktadpå lägre alkoholhalter mellan 0,4-1,tas inte upp. Straffet skallbestämmas till böter eller fängelse . Promilleregeln avserendast alkoholbemsning. Frågan om ansvar för den som framför fordon underpåverkan av andra medel skall bedömas efter andra stycket, där ansvarföreskrivs för s. k kliniskt rattfylleri. Den sistnämnda ansvarsregeln äravsedd att vara subsidiär i förhållande till promilleregeln i första stycketvid alkoholpäverkan. Straffet bör, som har utvecklats i den allmännamotiveringen, normalt bestämmas till böter, medan fängelse bör användas ispeciellt allvarliga fall, som ändå inte är att hänföra under den nyabrottsbeteckningen grovt rattfylleri (4 a §). I överensstämmelse med vad somhar sagts i den allmänna motiveringen kan som exempel på sädana fall i förstahand nämnas att gärningen utgör återfall i trafiknykterhetsbrott. Omblodalkoholhalten i en återfallssituation har uppgått till , skalldömas för grovt rattfylleri enligt 4 a §, och böter kan då inte komma i fråga.Men även om alkoholhalten är lägre och gärningen är att bedöma enligtförevarande paragraf, bör fängelse som regel ådömas när alkoholhalten närmarsig . Någon ny promillegräns bör uppenbarligen inte införas somutgångspunkt för denna bedömning, men det torde stå klart att det i praktikenblir fråga om alkoholhalter på över I promille. Den nya ordningen innebärsåledes att man anlägger en strängare syn än f. n. på återfall i vad som nubetecknas som rattonykterhet. Prop.1984/85:21 133 Ett annat exempel på en situation då fängelse bör ådömasför normalbrottet är då gärningen är av mera kvalificerat slag och harförövats i kombination med olovlig körning. Enbart den omständigheten att enkombination av rattfylleri och olovlig körning föreligger är emellertid intetillräcklig, utan arten av både rattfylleribrottet och den olovliga körningenmåste beaktas. Ett annat fall dä fängelse bör ådömas kan vara när föraruppgiftenhar varit speciellt ansvarsfull. Som exempel kan nämnas förande av buss ellerskolskjuts. I de situationer som avses nu bör fängelse normalt sett inte ådömasannat än när alkoholhalten i förarens blod har uppgått till 1,5 promille.Oavsett vilken promillehalt som uppmäts i förarens blod bör dock fängelse kunnakomma i fråga, om han varit i särskilt hög grad omtöcknad och olämplig för sinföramppgift. För huvuddelen av de brott som bedöms som normalbrottskall emellertid påföljden vara böter. Som framförts i den allmännamotiveringen bör antalet dagsböter inte understiga 50 när alkoholhalten legatomkring 0,5 eller 100 när alkoholhalten legat omkring 1,5. Speciellaomständigheter bör dock liksom f. n. kunna föranleda ett lägre bötesstraff. Detbör även anmärkas att något hinder i och för sig inte föreligger mot att dömatill exempelvis skyddstillsyn med nykterhetsvårdande föreskrifter även för detfall att brottet i och för sig inte bedöms förskylla svårare straffan böter(jfr Kommentar till , del III, 2 u s. 97 och 112). I de fall då straffet i enlighet med vad som harsagts inte bör stanna vid böter får straffmätningen ske enligt de principer somtillämpas . Utrymmet för ett fängelsestraff än en månadbör dock kunna ökas något. Vidare bör utrymme finnas för att byta ut ettfängelsestraff mot en icke frihetsberövande påföljd i samma utsträckning som . Bevisningen i mål om ansvar enligt första stycket blirliksom analys av blodprov. Några ändringar som skulle göra det möjligtatt åberopa prov av utandningsluften föreslås inte i detta sammanhang. Normaltskall någon klinisk läkamndersökning inte behöva göras i de fall som avses nu(se prop. 1981/82: 162). En sådan skall emellertid liksom f.n. äga rum närföraren misstänks vara påverkad av andra medel än alkohol och ansvar såledeskan komma i fråga enligt andra stycket. I de fall då alkoholhalten understigit kanansvar enligt det stycket också komma i fråga vid enbart alkoholbemsning. Sammasak gäller om blodprov av någon anledning inte har kunnat tas men alkoholpåverkanändå kan visas exempelvis genom vittnesbevisning. Den nya ordningen utgör ipraktiken inte någon ändring i förhållande till vad som gäller nu i dessahänseenden. Däremot uppkommer en skillnad i förhällande till nuvarandeordning i det fallet att det finns både utredning om att alkoholhalten haruppgått till eller mer och exempelvis vittnesbevisning om attföraren har varit så alkoholpäverkad som förutsätts i andra stycket. 1984/85:21 134 förrattfylleri enligt första stycket, men den utredning som föreligger om förarensfaktiska alkoholpåverkan kan givetvis påverka straffmätningen. Om iett särskilt fall föraren har en alkoholhalt som uppgår till ellermer och dessutom är drogpåverkad i sådan grad som fömtsätts enligt andrastycket, skall straffansvar ådömas med åberopande av båda styckena. Itredje stycket har tagits upp bestämmelser dels om att paragrafen också gällerförare av motordrivet spårfordon pä järnväg eller tunnelbana och dels om attpromilleregeln i första stycket inte gäller förare av motordrivet fordon som äravsett att föras av gående. När det gäller förare av spårfordon torde regeln iframtiden kunna undvaras, om en motsvarande regel inflyter i en nyjärnvägstrafiklag (jfr prop. 1981/82: 204 s. 7-8). Detär uppenbart att den nya eller åtminstone delvis förändrade ordning som harföreslagits här leder till ett minskat utrymme för tillämpning av 6 §, som gerdomstolen viss möjlighet att vid straffets bestämmande ta hänsyn till enkommande körkortsåterkallelse. Bestämmelsen kan emellertid fortfarande fäbetydelse i åtskilliga fall, och någon anledning att i detta sammanhang ändraden synes inte föreligga. Idenna paragraf föreskrivs ansvar för grovt rattfylleri. Straffet är fängelse ihögst . Böter ingår inte i straffskalan. Somen första förutsättning för att ett rattfylleribrott skall kunna bedömas somgrovt föreskrivs att föraren skall ha haft en alkoholkoncentration i blodet somuppgår till eller mera eller att han annars har varit så påverkadatt det kan antas att han inte pä betryggande sätt kunnat föra fordonet. Tillden angivna grundfömtsättningen skall komma antingen att det är fråga omåterfall eller också att föraren har gjort sig skyldig tillvårdslöshet i trafik. Dessutom krävs att brottet med beaktande av samtiigaomständigheter är att anse som särskilt allvarligt. Deangivna förutsättningarna för ansvar för grovt rattfylleri har närmare berörtsi den allmänna motiveringen (avsnitt 6.6.3). I fråga om återfall bör särskiltanmärkas att, om än har förflutit sedan den tilltaladeförra gången dömdes för trafiknykterhetsbrott, man normalt bör kunna avstå frånatt mbricera brottet som grovt. Efter så synes nämligen skäl för attbeakta återfallet vid bedömningen av det nya brottets straffvärde knappastlängre föreligga. Dentidigare domen kan avse såväl rattfylleri enligt 4 § som grovt rattfyllerienligt förevarande paragraf. Även en dom på böter för brott där alkoholhaltenvarit obetydligt över gränsen för straffbarhet kan göra att det nya brottetskall bedömas som grovt, fömtsatt att alkoholhalten vid det brottet uppgåtttill 1,5 promiUe eller däröver. Somtidigare har nämnts är avsikten att vårdslösheten i trafik skall konsumeras avden nya straffbestämmelsen. Om den tUltalade visseriigen 1984/85:21 135 bedömsha gjort sig skyldig till straffbar vårdslöshet men rattfylleribrottet ändåinte bedöms som grovt skall han dömas för både rattfylleri enligt 4 § och förvårdslöshet i trafik enligt I § andra stycket, skall alltid dömas till särskiltansvar för det brottet. Idet fallet att brottet har begåtts vid förande av moped föreligger naturligtvisofta skäl att avstå från att betrakta det som särskilt allvarligt. Detsammagäller andra fall där omständigheterna enligt nuvarande praxis bedöms sommildrande, t.ex. körning helt korta sträckor. Ansvarför medverkan till trafiknykterhetsbrott anses kunna ådömas enligt 23 kap. 4 §brottsbalken. För att ansvar för medverkan till grovt rattfylleri enligt dennaparagraf skall kunna ådömas fordras att den med-verkandes uppsåt också omfattarde omständigheter som föranleder att brottet bedöms som grovt. I annat fall kanhan naturligtvis dömas för medverkan till rattfylleri, om hans uppsåt täckerdet brottet. Idenna paragraf har tagits upp en ny regel om att ett fordon som har använts vidtrafiknykterhetsbrott får förklaras förverkat, om det av särskilda skäl ärpåkallat tUl förebyggande av brott och om förverkande inte är uppenbartobilligt. allmänna motiveringen (avsnitt 6.7) har redogjorts för de speciella fall dåbestämmelsen bör tillämpas. Som där har utvecklats tar bestämmelsen sikte päsituationer där ett förhållandevis stort antal återfall har förekommit ochförverkande ter sig päkaUat för att förhindra att den tilltalade fortsätter attbegå brott. En restriktiv tillämpning fömtsätts alltså. Detta har markerats ilagtexten genom att bestämmelsen har fått en annan avfattning än 36 kap. 2 §BrB, som annars har brukat utgöra förebild för förverkandebestämmelser ispecialstraffrätten. För det första krävs det att förverkande "avsärskilda skäl" skall vara påkaUat till förebyggande av brott och för detandra har inte någon motsvarighet tagits upp till den enligtbrottsbalksbestämmelsen föreliggande möjligheten att förklara egendomenförverkad även i andra fall än när brottsförebyggande synpunkter gör siggällande. Det bör också anmärkas att, med hänsyn till syftet med den nuaktuella bestämmelsen, någon möjlighet att alternativt förklara fordonets värdeförverkat inte har öppnats. Idet fall dä det kan bli aktuellt att tillämpa bestämmelsen får det givetvisfömtsättas att gärningsmannen saknar körkort (eller att detta är omhändertaget). Klartär att det även när brottsförebyggande skäl talar för förverkande kan varauppenbart obilligt att förklara fordonet förverkat. Vid bedömningen av om såskall anses vara förhållandet har naturligtvis bl. a. fordonets värdebetydelse. Bestämmelsenär avsedd att kunna utgöra underlag även för beslag enligt de allmänna reglernai 27 kap. . Prop.1984/85:21 136 Givetvis kan det ofta förhålla sig så att fordonet intetillhör gärningsmannen utan någon annan. I ett av de förslag i ämnet somredovisades i det tidigare nämnda betänkandet SOU 1970:61 förordades medhänvisning till sådan fall att förverkande skulle få ske bara hosgärningsmannen själv (s. 280-281). Med den restriktiva tillämpning som här fömtsätts synesnågon sådan begränsning inte vara nödvändig i betraktande av de allmänna reglerom hos vem förverkande kan ske som gäller enligt 36 kap. 4 § BrB. Bestämmelsernai den paragrafens första stycke b och c kan i praktiken inte bli tillämpliga ide fall som avses här. Förverkande kan därför enligt de allmänna bestämmelsernatänkas ske endast hos - fömtom gärningsmannen - någon medverkande (förstastycket a) eller den som efter brottet förvärvat fordonet antingen genomfamiljerättsligt fång eller också genom annat fång i ond tro (första stycketd). Om fordonet ägs av en medverkande eller av någon som efter brottet harförvärvat fordonet får det väl oftast anses uppenbart obilligt att förklarafordonet förverkat. Skulle så undantagsvis inte vara fallet, bör förverkandeockså kunna ske. Såvitt gäller faU då någon efter brottet förvärvat fordonetkan man sålunda tänka sig illojala transaktioner från gärningsmannens sida sommotiverar ett förverkande. Gärningsmannen kan t. ex. efter brottet ha givitbort fordonet till sin make. Med hänsyn till vad som har anförts nu synesfrågan om hos vem förverkande kan ske böra följa allmänna regler. Ett specialfall föreligger när gärningsmannen inneharfordonet på grund av avbetalningsköp med äganderättsförbehåll för säljaren.Såväl säljaren som köparen torde då anses ha en villkorlig äganderätt tillfordonet intill dess köpeskillingen har betalats. Sakförverkande av fordonetbör alltså kunna riktas mot köparen. Vad angår avbetalningssäljarens rättskyddas denna utan att särskilt förbehåll behöver göras. Detta framgår avbestämmelsen i 36 kap. 4 § tredje stycket BrB, som gäller även utanförbrottsbalkens område. Där föreskrivs att särskild rätt till egendom somförklaras förverkad består, om ej även den särskilda rätten förklarasförverkad. Med särskild rätt förstås enligt motiven bl. a. säljares rätt tillgods som har sålts under äganderättsförbehåU (jfr SOU 1970:61 s. 280). Ikraftträdande m. m. Någon särskild tidpunkt för ikraftträdande av de nyareglerna i trafikbrottslagen föreslås inte här. Vad angår övergångsfrågor börföljande anmärkas. Enligt 2 kap. 10 § första stycket regeringformen fårstraff eller annan brottspåföljd inte åläggas för gärning som inte var belagdmed straff när den förövades. Inte heller får svårare brottspåföljd åläggas förgärningen än den som var föreskriven då. Motsvarande gäller bl. a. omförverkande. I 5 § lagen (1964: 163) om införande av (BrP), som är 1984/85:21 137 tillämpligockså inom specialstraffrätten, föreskrivs att straff skall bestämmas efterden lag som gällde när en gärning företogs. Gäller annan lag när dom meddelas,skall den lagen tillämpas, om den leder till frihet från straff eller tilllindrigare straff Bedömningen skall ske med utgångspunkt i det konkreta fallet. Dennya regleringen i 4 § innebär i förhällande till nu gällande ordning en nykriminaliseringnär det gäller den lägsta straffbara blodalkoholhalten. I det hänseendet skallalltså uppenbarligen äldre lag tillämpas på gärningar som har begåtts föreikraftträdandet. Detsamma får över huvud taget anses gälla beträffande brottsom bedöms som rattonykterhet, eftersom den nya regleringen för dessafall knappast kan leda till lindrigare straff än förut. Det skulle också stridamot grunderna för 5 § BrP att beträffande rattonykterhetsfallen tillämpa densträngare bedömning i återfallssitua-tioner som förut har förordats, om brottetbegåtts före ikraftträdandet. Ävennär det gäller gärningar som enligt den föreslagna ordningen skulle bedömas somgrovt rattfylleri, får det anses uteslutet att tillämpa den nya regleringen påföre ikraftträdandet begångna brott. Bestämmelsen i 4 a §, som till skillnadfrän nuvarande 4 § I mom. innehåller endast fängelse i straffskalan, kannämligen inte antas leda till någon strafflindring. Avgrunderna för 5 § BrP följer däremot att den förutsatta övergången frånfängelse till böter i normalfallet av rattfylleri skall slå igenom också närden åtalade gärningen har begåtts före ikraftträdandet. 1 de fall då en gärningsom enligt nuvarande ordning bedöms som rattfylleri har begåtts föreikraftträdandet och straffet bedöms kunna bestämmas till böter med tillämpningav 4 § i dess nya lydelse, skall således den bestämmelsen tillämpas. Dettagäller dock inte om omständigheterna har varit mildrande i den gamla lagensmening, eftersom böter dä skall ådömas redan enligt den lag som gällde dågärningen begicks. Vadsom sagts nu gäller utan att någon särskild övergångsbestämmelse införs. Medsikte på ett speciellt fall har dock en särskild övergångsbestämmelse bedömtsnödvändig. Av 4 a § följer att en av förutsättningarna för att ett rattfylleriskall kunna bedömas som grovt är att gärningen utgör återfall i brott som avsesi 4 eller 4 a §. Samma sak bör gälla om någon, som har dömts förtrafiknykterhetsbrott enligt den nu gällande ordningen, efter den nyalagstiftningens ikraftträdande pä nytt gör sig skyldig tilltrafiknykterhetsbrott. En särskild föreskrift om detta har tagits upp ianslutning till ikraftträdandebestämmelsen. Av2 kap. 10 § regeringsformen följer som nämnts att den nya förverkandebestämmelseni 7 § TBL inte kan tillämpas, om gärningen begåtts före ikraftträdandet. Dettafår därmed anses stå klart utan någon särskild föreskrift. 1984/85:21 138 allmänna motiveringen (avsnitt 6.8) har redogjorts för de ändringar den nyaordningen bör leda till i körkortslagen (1977:477). Härutöverföreslås redaktionella jämkningar i lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov,trafikskadelagen (1975:1410) och lagen (1958:205) om förverkande avalkoholhaltiga drycker m.m. 1984/85:21 139 Underbilaga1 Utdrag ur justitieutskottets betänkande 1980/81:1 NJA1968 s. 484. Den åtalade var en 20-ärig yngling, som levde under välordnadeförhållanden. Han uppgavs i ett läkarintyg förefalla vek ock känslig och någoträddhågad men företedde inte psykiska abnormdrag. dömde honomtill fängelse en månad. NJA1972 s. 60. Den tillalade var advokat, som behandlats pä sjukhus för psykiskabesvär. Enligt läkarintyg led han av svär depressiv neuros och ettfrihetsstraff sades kunna innebära allvarliga risker för hans psykiska hälsa.Högsta domstolen dömde tiU villkorlig dom. NJA1974 s. 682. Den tilltalade var . Han var tidigare ostraffad.Körningen skedde under en relativt kort sträcka och pä mindre trafikeradegator. fann med beaktande av de särskilda omständigheterna atthänsyn till allmän laglydnad inte krävde frihetsberövande påföljd. Påföljdenbestämdes till villkorlig dom. NJA1975 s. 438. Den tilltalade var och hade utvecklat ett grovt alkoholmissbrukmed betydande sociala skadeverkningar. I målet uppgavs att vidtagnarehabiliteringsätgärder pä läng sikt syntes skola ge positiva resultat. Om hanmåste undergå frihetsstraff skulle hans anpassning i samhället allvarligtförsvåras. dömde till skyddstillsyn med föreskrift om värd ochbehandling. NJA1975 s. 756. Den tilltalade hade sedan flera är missbrukat alkohol. Vid tidenför den aktuella brottsligheten stod han under övervakning av nykterhetsnämndoch fick akut behandling pä alkoholpoliklinik. Han intogs sedermera på . bestämde påföljden tillvärd enligt nykterhetsvärdslagen. NJA1976 s. 39. Den tilltalade hade flerfaldiga gångerdömts för bl. a. förmögenhetsbrott, trafiknykterhetsbrott och olovlig körning.Han var dömd till internering och överförd till värd utom anstalt. Sedan längtid tillbaka hade han haft allvarliga alkoholproblem och var sjukskriven förnervösa besvär och alkoholproblem. hade hans socialasituation förbättrats och stabUiserats. Enligt högsta domstolen fanns anledningbefara att en fortsatt gynnsam utveckling i fråga om hans sociala ochpersonliga förhållanden skulle brytas om han berövades friheten genom envistelse i anstalt. Den tidigare ädömda interneringen förklarades skola avseäven det nu aktuella brottet. Förordnande om äterintagning i anstaltmeddelades ej. Iett till domen fogat särskilt yttrande tillade två av ledamöterna i domstolen,justitieråden och följande: "Samhälletgör numera betydande insatser för rehabilitering av alkoholister.Resocialiseringsarbetet är ofta långvarigt och mödosamt, och även 1984/85:21 140 omansträngningarna i det särskilda fallet i stort sett visar sig medföra positivaresultat, inträffar erfarenhetsmässigt nästan oundvikligt ett eller annatbakslag, som ej sällan kan ha formen av ett rattfylleribrott. Döms den skyldigedå till fängelse, är risken för stor för att det nedlagda arbetet pä hansäteranspassning spolieras. Kostnaderna och arbetet har varit förgäves. HDhar i flera rättsfall markerat, att i situationer av nu angiven art särskildaskäl föreligger att döma till påföljd som innefattar kriminalvård i frihet.Hänsynen till allmän laglydnad får alltså vika för individualpreventiva - ochsamhällsekonomiska - överväganden. Avgörandet i förevarande mäl bör uppfattassom ett led i den utveckling som sålunda pågår i rättspraxis." NJA1976 s. 587. Den tilltalade som fyllt , stod under övervakningenligt barnavärdslagen. Han saknade yrkesutbildning. noteradeatt hans yttre levnadsförhållanden efter hovrättens dom syntes ha i någon månstabiliserats och att risk förelåg för att en till synes positiv utveckling skullebrytas om han nu tvingades undergå ett fängelsestraff. Det syntes emellertiddomstolen tveksamt om dessa förhållanden -ens med beaktande av den tilltaladesungdom - var av sådan art att de ensamma kunde anses utgöra sådana särskildaskäl som måste föreligga för att en icke frihetsberövande påföljd skulle kunnatillämpas i fråga om rattfylleribrottet. bestämde likvälpåföljden till skyddstillsyn. Påföljdsvalet motiverades främst av att dentilltalade i samband med lagföring varit berövad friheten så länge att ettfängelsestraff med hänsyn bl.a. till avräkningsreglerna skulle bli såkortvarigt att det inte kunde förväntas få några gynnsamma effekter frånindividualpreventiva synpunkter. NJA1977 s. 614. Den tilltalade, en 26-årig kvinna, hade begäu brottet i ensituation, då hon gripits av förskräckelse inför hotet att efter ett gräl medsin pojkvän bli ensam kvarlämnad på en tältplats. fann attomständigheterna i samband med gärningen inte kunde anses mildrande. Med hänsyntill vad som upplysts om den tilltalades personliga förhållanden - händelsenhade orsakat en djup depression hos henne -och med beaktande av attomständigheter vid gärningens begående gjorde att brottet framstod som mindreallvarligt än rattfylleribrott i allmänhet fick enUgt högsta domstolentillräckliga skäl anses föreligga att inte ådöma frihetsberövande påföljd.Påföljden bestämdes till villkorlig dom och böter. Enav ledamöterna i domstolen, justitierådet , var av skiljaktig mening ochville döma till böter. "Omständigheternakring körningen är rätt speciella. Enligt vad A. uppgivit kom den dåvarandefästmannens brytning med henne helt plötsligt, och hans hot att lämna henneensam på campingplatsen var tydligen allvarligt menat. I paniken kunde hon intetänka klart utan ville bara komma bort från platsen. Det skall anmärkas, attutredningen visar att A. 1984/85:21 141 ären vek och känslig person. Den sträcka hon körde var inte särkilt lång -mellanen och tvä km; trafiken var obetydlig, eftersom körningen ägde mm pä natten,och alkoholkoncentrationen i blodet översteg obetydligt det kritiskapromilletalet 1,5. Medhänsyn härtill har jag inga betänkligheter mot att liksom tingsrätten betecknaomständigheterna säsom mildrande. Dethär till bedömande föreliggande fallet bör emellertid sättas in i ett störresammanhang. Det synes vara mycket ovisst, om planerna på en reform avrattfyllerilagstiftningen kommer att leda till något resultat. 1 ett sådantläge bör domstolarna kunna anse sig berättigade att - försiktigt -mjuka upp denstelbenthet och enligt min mening ibland orimliga stränghet i bedömningen avrattfylleribrott som präglat rättstillämpningen. Jag har gjort mig till tolkför ett mera nyanserat synsätt i rättsfallet NJA 1966 s. 603 (se s. 609) ochhar i fallet NJA 1976 s. 39 antagit att en utveckling i praxis är på gång närdet gäller behandlingen av vissa alkoholister som gör sig skyldiga tillrattfylleri. Det kan nu finnas skäl också att - försiktigt -utöka området förbeaktande av mildrande omständigheter. I praktiken kan det många gångerkriminalpolitiskt sett vara högst förnuftigt - även från allmänpreventivsynpunkt - att döma till ett högt bötesstraff. I förhällande till villkorligdom har bötesstraffet bl.a. även den fördelen, att personundersökning kanunderiåtas."