prop · G8032 · 1984-12-31 00:00:00 — Sammanfattningsvisanser jag alt uppgiften att svara för säväl rådgivningen inför en givarinseminationsom ulredningen och prövningen av det lämpliga i att inseminalionen äger rumbör läggas på det aktuella sjukhuset under överinseende av den ansvarigeläkaren. Del slulliga beslulel bör fattas av läkaren. Om denne vägrar inseminalionen,bör de som har begärt den kunna fä hans beslul överpröval av socialslyrelsen. Detförhällandet all både rådgivningen och lämplighetsprövningen sålunda börankomma på sjukhuset hindrar självfallet inte att man från sjukhusels sidaibland kan ha anledning all koppla in i detta sammanhang. Jagåterkommer till den frågan i specialmotiveringen. Det bör också understrykasatt service, liksom t. ex. familjerådgivningen, står öppen fördem som vill ha ytterligare hjälp med atl diskulera de problem som kan uppståi samband med en insemination. Enfräga som uppkommer vid den angivna lämplighetsprövningen är om de makar ellersamboende som vill ha barn genom givarinsemination har nått tillräcklig mognadför att bli föräldrar. Utredningen har föreslagit atl det efler mönster avadoptionslagstiftningen skall krävas att makarna eller de samboende har fyllt25 år. Detta förslag har kritiserats av nägra remissinstanser. För min delanser jag att det mänga gånger kan vara befogat att ställa upp ett sådanl krav.Omständigheterna kan dock vara sådana att en lägre ålder bör godlas.Nägon absolut åldersgräns bör därför inle föreskrivas. Tillfrågan om vilka krav som i övrigt bör iakttas vid lämplighetsprövningen ålerkommerjag i specialmotiveringen. Enfräga av annat slag är om nägra särskilda krav bör slällas på givaren. F.n. ärdet den ansvarige läkaren som väljer lämplig givare. Därvid brukar krävas attgivaren är fysiskt och psykiskt frisk, att han har normal intelligens, althans sperma är av god kvalilel och att han inle har någon påvisbar Prop.1984/85:2 13 ställs ocksä kravet all givaren ärunder 40 är och att Rattsverkningarna av han är gift och har egna friskabarn. Vidare eftersträvas i allmänhet all insemination givaren sä långtsom möjligt har samma hårfärg, ögonfärg och kroppskonstitution som den manvilken önskar ta pä sig faderskapet till det blivande barnet. Andra önskemål ifråga om givarens egenskaper och kvaliteter brukar däremot inle tillgodoses. Enligt utredningen bör givaren också i fortsättningenutses av den ansvarige läkaren. Utredningen anser alt läkaren därvid börställa i huvudsak samma krav pä givaren som de som f.n. brukar iakttas. Någrasärskilda regler om dessa krav behöver dock enligt utredningens mening intemeddelas, utan det är tillräckligt med de åligganden som läkaren har enligtallmänna läkarinstmktionen (1963: 341). Remissinslanserna delar i allmänhet utredningens uppfallningatl det är den ansvarige läkaren som bör utse lämplig givare men alt det i övriglinte behövs några särskilda regler i fräga om valet av givare. Också jag anser an del bör slås fast alt de makar ellersamboende som vill ha barn genom givarinsemination inte själva kan beslämma vemsom skall vara givare, utan att den frågan skall avgöras av läkaren ensam pädet ansvar som följer enligt allmänna läkarinstruktionen. Alt några mer speciellakrav inte skall få ställas på givaren anser jag vara viktigt från principiellsynpunkt. Jag har emellertid inte nägon erinran mot att de urvalskriterier somtillämpas f.n. läggs till grund för bedömningen också i fortsättningen. har funnit torde dessa kriterier inle behöva lagregleras. Jagåterkommer närmare till dem i specialmotiveringen. 2.4 Rättsverkningarna av insemination Som nämnts i avsnitt 2.1 finns det f.n. ingalagbestämmelser som direkt reglerar fiågan om faderskapet till barn som harkommit till genom insemination. När det gäller insemination pä en gift kvinnaföljer del visseriigen av nuvarande regler atl mannen i äktenskapet skallanses som far lill barnet. Som framgår av ell uppmärksammat rättsfall - det s.k.Haparandafallet (NJA 1983 s. 320) - kan mannen dock vid givarinsemination ulanlidsbegränsning föra talan om att han inte är barnets verklige far. oavsett omhan har samtyckt lill inseminalionen eller ej. Och vid insemination på enkvinna som utan alt vara gift bor lillsammans med en man under äktenskapsliknandeförhållanden finns det inle möjlighet alt rätlsligt binda denne vid faderskapetäven om han har samtyckt till inseminalionen. Vidare är reglerna om erkännandeav faderskap uppenbarligen inte avpassade för denna situation. Som nämnts i föregående avsnitt bör en förutsättning för inseminationvara att den man som kvinnan är gift eller annars bor tillsammans med harsamtyckt till inseminalionen. Enligt utredningens förslag skall samtycket haden verkan att mannen rättsligt sett blir att anse som far lill elt barn som Prop.1984/85:2 14 kommer lill genom inseminalionen. Sedan barnet har föttsskall mannen Rättsverkningarna av alltså inte kunna föra talan om atl hanej är barnets verklige far. En sådan insemination talan är enligtförslaget möjlig endast pä den grunden alt barnet i själva verket inle har kommiilill genom inseminalionen utan har avlats genom samlag med en annan man. Ulredningens förslag har genomgående tillstyrkts underremissbehandlingen. Även jag ansluter mig till förslagel, som innebär atl barnsom har kommii till genom insemination får samma rättsliga ställning som andrabarn. Av vad jag har sagl framgår att man därmed rättar till enallvarlig brist i den nuvarande lagstiftningen. Enligt utredningen bör talan mot givaren om atl han ärbarnets far inte kunna föras ens i sädana fall då barnel har fötts av enensamstående kvinna (dvs. i strid mol de villkor för insemination som lidigarehar förordals). Utredningen anser att det däremoi inle bör vara någol somhindrar alt givaren i etl sådant fall frivilligl lar på sig faderskapet lill barnelgenom ett faderskapserkännande. Den fråga som utredningen sålunda lagil upp har i allmänhelinte berörls särskilt av remissinslanserna. Endasl förklararuttryckligen att förbundet inte i sak har något alt invända mot utredningensförslag i denna del. En minoritet inom socialslyrelsen anser däremoi alt en faderskapslalanskall kunna föras mot givaren när ett giltigt samtycke lill inseminalioneninte föreligger frän en man som modern var gift eller annars bodde tillsammansmed. För egen del anser jag att det knappast kan vara någonfördel för barnet att en givare, som över huvud taget inle har avsett att blidess far, kan påtvingas ell sådanl faderskap. Visserligen skulle en möjlighetall föra faderskapstalan mot givaren kunna fungera som spärr mot en okontrolleradverksamhet med insemination på ensamstående kvinnor. Om en illegal verksamhelav detla slag skulle komma au bedrivas, är det dock sannolikl att den skulleske i sådana former att givaren inle i efterhand kan identifieras. Som sanktionmot en sädan verksamhet skulle därför en möjlighet till faderskapslalan tnoigivaren i praktiken bli meningslös. Enligi min mening skulle en sanktion av dellaslag inle heller vara en adekvat påföljd. Jag delar därför ulredningens uppfallning alt det inte börvara möjligt atl föra en faderskapslalan mot givaren. En annan sak är om dennesjälv vill ta på sig faderskapet i fall då någon annan man inte har samtyckt lillinseminalionen. 1 så fall bör han, som också ulredningen har funnil, kunnaavge ett faderskapserkännande. De rättsverkningar av en insemination somjag nu harförordat bör släs fast genom en ny beslämmelse i I kap. . Jag ålerkommertill denna bestämmelse i specialmotiveringen. 2.5 Barnets rätt att få veta sitt ursprung Den fråga som har tilldragit sig störst uppmärksamhet intebara under utredningsarbetet och remissbehandlingen uian också i den allmännadebatten är i vilken utsträckning de barn som har kommii till genom givarinseminationskall ha rätt att få veta silt ursprung, dvs. att insemination har sketl ochvem givaren är. Verksamheten med givarinsemination bedrivs f.n. understörsta möjliga sekreless. Det eftersträvas atl barnet inte fär reda på hur dethar kommit till. Och iilla uppgifter om givaren brukar hällas hemliga i den månde inle förstörs. Enligt ulredningen bör de som har blivit föräldrar efter givarinseminationiaktta en öppen och ärlig attityd mol barnel och så tidigt som del är möjligtoch lämpligt berätta för barnet hur det har kommit till. Utredningen anser dockalt denna fråga inte lämpar sig för lagstifining. 1 stället bör man vid denrådgivning och psyko-sociala utredning som skall föregå inseminalionen inriktasig pä att fä de blivande föräldrarna att förstå viklen av öppenhet mot barnet. Remissinstanserna delar i allmänhet utredningens uppfallningatt föräldrarna så snart det är lämpligl bör tala om för barnet hur det harkommit till. Lika litet som utredningen anser dock någon remissinstans attdenna fråga bör lagregleras. Ocksä jiiganser från principiell synpunkt att del är viktigt att ett barn som har konimittill genom givarinsemination fär reda pä detta genom sina föräldiiir. Siimtidigtär det emellerlid angeläget atl barnet inle påtvingas upplysningar som del inlehar lillräcklig mognad eller beredskap för atl ta emot. Det mäste därföröverlämnas ät föräldrarna att iivgöra när den rätla lidpunklen är inne. 1 linjemed vi\d majoritet har utialal vill jag ocksä friimhälla inte kan utesluta iitt det kan förekomma fall där del inte skulle varaförenligt med barnels bäsla all lämna en upplysning av aktuellt sliig. .\detta följeratt det. som utredningen och remissinstanserna hiir funnil. inleär lämpligt :iii frågan regleras i lag. En annan sak är att man pä det sjukhusdär inseminalionen äger rum bör göra föräldrarna uppmärksamma pä denprincipiella viklen av öppenhet mot barnel i detta avseende. När det gäller frågan om barnets rätt att fä vela vemgivaren är bryter sig åsikterna avseväi-t. Utredningen anser alt barnet bör haen sädan rätt sedan det har fyllt 18 är. Även yngre barn bör enligt utredningenkunna fä uppgifl om givaren, under förutsättning att denne själv siimtycker lillalt uppgiften lämnas ut. Till stöd för denna uppfattning åberopar utredningende forskningsresultat som finns i fråga om adoptivbarns behov av ati lä vetasitt ursprung. En av ulredningens experter hävdar dock i elt särskilt yttrandeatt givaren ocksä i fortsättningen bör vara hell anon\m. Ocksä blandremissinstanserna är meningarna delade i denna fräga. Barnetsrätt att få veta sitt ursprung Prop.1984/85:2 16 slort setl lika många är for all givaren skall vara anonymsom de som är Barnets rätt att få veta emot detla. Även inomremissinstanserna kommer olika meningar lill *'" """sprungutiryck. Etl exempel ulgör , där majorileten anser att barnetinte skall ha rält atl vela vem givaren är medan minoriteten har en motsattuppfattning. För min del harjag förståelse för atl den berörda frågankan vara föremål för olika uppfattningar. Om man liksom jag utgår från atl barnelsom regel skall fä reda pä atl del har kommii lill genoin inseminalion, talaremellertid enligt min mening övervägande skäl för atl barnet inle rimligen börutestängas frän tillgängliga uppgifter om vem som har varit givare. De flestabarn som har kommii till genom insemination torde visserligen inte ha någotintresse av all efterforska vem givaren är. Del hindrar inte atl de barn somhar etl uttalat önskemål att få reda på detta också bör ha rält att få del avde uppgifter som har antecknats på sjukhuset om givaren. Enligi min mening bördetta gälla även när barnet är under 18 är. Det bör dock krävas att barnet har lillräckligmognad för att tillgodogöra sig dessa uppgifter ulan alt ta skada av dem. Dellakrav torde i allmänhet vara uppfyllt bara i fräga om barn i de övre tonåren. Frågan huruvida barnel har tillräcklig mognad torde oftastkunna bedömas först efter ett samtal med barnel. Att ett sådant samlal kommer lillstånd är angeläget även från andra synpunkter. Som ulredningen har framhållitkan barnet behöva hjälp med alt bearbeta känslomässiga problem som gör siggällande i sammanhanget. Barnet bör givetvis kunna vända sig lill socialnämndenför alt fä sådan hjälp. Även för dem som har uppnått vuxen ålder kansocialnämndens stöd vara av värde. Enligt min mening bör nämnden härvid ha möjlighelatt förmedla uppgiflerna om givaren lill dem som har kommii till genom inseminalionoch som vänder sig till nämnden. Dessa bör dock, om de föredrar det, i ställetkunna fä ut uppgifterna direkl från sjukhusel. Jag återkommer lill dessa frägori specialmotiveringen. Till skillnad från en del remissinstanser tror jag intealt man på allvar behöver befara vare sig att en ordning som innebär alt barnelpä della säll har rätt atl få veta vem som är givare skall inverka menligl päbarnels familjerelation eller alt en sädan ordning kommer alt skapaoöverkomliga problem för inseminalionsverksamheien. 1 den mån vissa svårigheterskulle uppstå övergångsvis, måste dessa rimligen kunna bemästras. Av hänsyn lill givaren bör de uppgifter om denne som harantecknats på sjukhuset inte kunna lämnas ut lill barnets föräldrar. Självfallelbör av hänsyn inte bara till givaren utan även till barnet och dess föräldraruppgifterna än mindre kunna lämnas ut till någon utomstående. Det innebär altdessa uppgifler i princip bör vara sekretessbelagda i förhållande till allaandra än barnel. Denna sekreless bör dock kunna genombrytas, om uppgifternabehövs i ett faderskapsmål för att få utrett om barnel har kommit lill genom inseminalioneneller om det i själva verkel har avlats vid Prop.1984/85:2 17 samlag med någon annan man än den som barnels mor är gifteller bor Ikraftträdande m. i tillsammans med. All de uppgifter som finns hos sjukhusel om givaren iprincip är sekrelessbelagda bör framgå uttryckligen av sekretesslagen(1980:100). De bestämmelser som finns i denna lag om den s. k. hälso- ochsjukvårdssekretessen bör därför i förtydligande syfle anges omfalta ävenuppgifter om inseminalion. Jag vill lillägga att mitt slällningstagande i detföregående förutsätter atl sjukhusets journaler om inseminalionen förs på ettsådant sätt att det av dem går atl få fram de uppgifler som behövs om givaren,liksom naturligtvis atl journalerna och andra handlingar om inseminalionenbevaras. 1 avvakian pä alt journalutredningen (S 1980:03) slutför sitt arbetepä en allmän journallag bör i delta lagstiftningsärende föreskrivas atluppgifter om givaren skall antecknas i en särskild journal, som skall bevaras iminsl . I della sammanhang kan jag slutligen nämna att det enligtmin mening inle finns anledning all som utredningen har föreslagit -föreskriva att sjukhusel skall anmäla lill pastorsämbetet atl etl barn har kommiilill genom inseminalion. Praktiskt laget alla remissinstanser har lagil avståndfrän denna tanke. Inte heller jag anser alt en registrering vid pastorsämbetetom della förhållande skulle fylla nägon egentlig funkiion. 2.6 Ikraftträdande m. m. Den lagstifining somjag har förordat i del föregående börträda i kraft . Del är dock angeläget all socialstyrelsendessförinnan får möjlighet all undersöka i vad mån allmänna råd om inseminalionsverksamheienbehövs. En viss förberedelselid för de berörda myndigheterna krävsuppenbarligen även av andra skäl. Bl.a. med hänsyn till dessa förhållanden bör lagsiiftningenträda i kraft först den . Den förordade bestämmelsen i I kap. omfaderskapet lill barn som har kommii lill genom inseminalion (se avsnitt 2.4)bör givetvis tillämpas i fall dä inseminalionen har utförts eflerikraftträdandet. Även dä inseminalionen har utförts bör del iprincip vara möjligt atl fastställa faderskapet enligt den nya bestämmelsen.Det rör sig ju om fall där en man, läl vara innan denna beslämmelse har trätt ikrafl, har samtyckt till att bli far till ett barn som har avlats genom insemination.Det är enligt min mening rimligl alt delta samtycke efter ikraftträdandet gessamma rättsverkan som ell samtycke som har lämnats därefler. En annan sak är ommannen eller någon annan före denna lidpunkt också har väckt talan vid domslolom att han ej är far enligt de bestämmelser som gällde då. 1 så fall bör dessa äldre bestämmelser lillämpasäven om målel avgörs först sedan den nya bestämmelsen har trätt i krafl. När det gäller den förordade lagen om inseminalion finnsdet enligt min mening inget hinder mot atl lagen, i fall då en inseminalionsbehandlinghar Prop.1984/85:2 18 piibörjats före ikraftträdiindel. tilliimpas pä den behiindlingsom fortsäller Kostnader och efter denna tidpunkt. Lagens beslämmelser om rätten förbarn som hiir resursbehov kommit till genom inseminalion all fä vela vem giviircn ärbör dock inle kunna lillämp:is dä denne har lämnal sperniii före ikriifiiiiidiindet.även om barnel har avliits genom iinvändning av spermiin lörsi därefter. 2.7 Kostnader och resursbehov Verksamheten med inseminationer iir f.n. nära koppliid iillden övrigii medicinska behandling som erbjuds ofrivilligt harnlösii piir. Den liigstiftningsom jag har förordal i det föregående innebär iiii sjukhusen vid givarinseminationeri fortsättningen skall, utöver att ge råd och uppKs-ningar om de problem somkan möla vid en sädan inseminalion. göra en psyko-social utredning som kan liggiiiill grund för bedömningen av om inseminalionen bör äga rum. Med hiinsyn tilldet förhålliindevis begriinsadc anlal fall som det här är fräga om lorde dennauppgift inte föiiinleda några nämnvärda kostnader för sjukhusen. Eftersom verksiimheteninle kan anses obligatorisk inom hälso- och sjukvärden stär det f.ö. varjesjukvårdshuvudman fritt alt bestämma om sjukhuset skiill bedriva dennaverksamhet. Enligt utredningen bör inseminationer när det gäller kostniidernaför dem som behandlas inte betraktas annorlunda än annan medicinsk behandling.Behandlingen bör alltså - frånsett den vanliga patientavgiften - varakostnadsfri. Denna uppfattning har i allmänhet lämnats utan erinran underremissbehandlingen. Ocksä enligt min mening är det lämpligt att kostniidernaför verksiimheten behandlas som andra vårdkostnader vid sjukhusen. Frågan omkostnaderna för den landstingskommunala hälso- och sjukvärden behandliis i denproposiiion som har lagls fram om vissa ersättningar tillsjukvärds-huvudmännen m.m. (prop. 1983/84:190). Den nya lagstiftningen kan medföra en del arbetsinsatserför i form av tillsyn över och information om verksiimhetensamt utarbetandet av allmänna räd. Enligt min bedömning kan kosinaderna fördelta finansieras inom ramen för socialslyrelsens nuvariinde anslag. I enlighet med vad jag nu har anfört har inomjustitiedepartementet upprättats förslag lill 1. lag om ändringi . 2. lag om insemination, 3. lag om ändringi sekrelesslagen (1980: 100). Beträffande lagförslaget under 2 harjag samrått medstatsrådet . Förslagen bör fogas till protokollet i detta ärende som biluga4. Prop.1984/85:2 19 4 Specialmotivering Specialmotivering 4.1 Förslaget till lagom ändring i 1 kap. 6 § Har inseminaticm uijörts på modern med samtycke av hennesmake eller annan man som bodde tillsammans med henne under äktenskapsliknandeförhållanden och är det med hänsyn till samtliga omständigheter sannolikt att barnethar avlats genom inseminalionen, skall vid tillämpning av 2 5 §§ den som har lämnat samtycket anses som barnets fader. (Jfr 1 kap. 2, 4, 5 och 6-8 §S i utredningens förslag) Paragrafen, som saknar motsvarighet i gällande rätl,innehåller beslämmelser om faderskapet lill barn som har kommit till genom insemination,vare sig sperman har tillhandahållits av kvinnans make resp. samboende (s. k. makeinsemination)eller någon annan man har varit spermagivare (s. k. givarinsemination). En föruisättning för atl en man skall anses som barnetsfar enligt förevarande paragraf är atl barnets mor var gift eller bodde lillsammansmed mannen under äktenskapsliknande förhållanden när inseminalionen utfördesoch att denne har samtyckt till den inseminalionsbehandling som har lett till atlbarnel avlats. Skilda regler gäller dock beroende på om modern var gift närbarnet föddes eller ej. Var barnets mor gift eller nybliven änka när barnetföddes, anses hennes make enligt 1 § som barnels far. Denne har i här aktuellafall i princip ingen möjlighet all få denna s. k. faderskapspresumiion hävd annalän om samtycke från hans sida inle har förelegat - något som i praktiken tordekunna fä aktualitet endast vid givarinsemination - eller om han kan göra sannoliktatl barnet i själva verkel inte har avlats genom inseminalionen ulan vid samlagmed någon annan man (se 2 S 1). Var barnets mor inte gift eller nybliven änka när barnelföddes, måste faderskapet fastställas genom erkännande eller, om sådant intelämnas, genom dom (se 3 S). Har insemination sketl med samtycke av en man sommodern bodde lillsammans med under äktenskapsliknande förhållanden, kan denneerkänna faderskapet enligt 4 §. Av förevarande paragraf följer attsocialnämnden får godkänna ett sådant erkännande även i fall då inseminalionenhar skell med sperma från en annan man. Den samboende mannen kan i delta fallinte sedermera åberopa 4 § tredje stycket lill slöd för att erkännandet skallförklaras sakna verkan mol honom. Skulle han vägra all lämna eltfaderskapserkännande, kan domstolen efter faderskapslalan mol honom enligt 5 §förklara honom som far, vare sig inseminalion har sketl med sperma från honomsjälv eller någon annan har varil spermagivare. En föruisättning för att densamboende mannen i de nu berörda fallen skall anses som far lill barnel är dockalt det med hänsyn till samtliga omständigheter är sannolikt alt barnet haravlats genom inseminalionen. Brisier denna förutsättning är förevarandeparagraf inle lillämplig, Prop.1984/85: 2 20 utan faderskapsfiiigiin prövas dä enligt de regler somannars gäller enligt 4 SpeciulmoiiNering och 5 §§. För alt faderskapel lill ett barn som har fölls efter en givarinseminationskall kunna fastställas enligt förevarande paragraf krävs inle au inseininii-tionenhar utförts enligt den nya liigen om inseminalion. Under de förulsältningarsom anges i förevarande paragraf skall en man anses som lär lill barnel även ominseminiiiionen exempelvis skulle hii ägl rum utomlands. Detsamma gäller ommannen endasl munlligen har samiyckt till inseminiiiionen. Skulle del i ell sådiinttall senare uppstå tvist om huruvida samtycke verkligen har lämnals. fär frågani sisla hand pröviis av domstol. Avgörande vid denna prövning bör viiiii ommannen har geii ultryck för en vilja iill ta på sig det rällsliga ansvarei somfar lill del blivande biirnel och detta har framförts till modern eller tillden iinsviirige läkiiren. För all ett gilligl samtycke skall föreligga krävs vidiireatl den som har lämnat samtycket har rättslig förmåga att företa en sädiin hiindling.Givelvis bör emellerlid ime inseminalion ulföras. om niiinnen pä grund iivpsykisk abnormitet eller av anniit skäl är olörniögen atl länuiii etl gilliglsamtycke. En särskild fräga är vad som gäller om en man vill älerkalliiell samtycke som han har lämnat lill inseminalion. Det fär anses följa avallmänna principer att om en man har lämniit samtycke till en inseminiition hiinockså mäste se lill att de till vilka samtycket har riktiits. inte hiiramodern utan normalt ocksä den behiindlande läkaren, underräiuis om iiii haninte längre vill stå lasl vid silt samtycke. Hiir inseminiition utförts innanläkaren underrättades om återkallelsen. sakuiir äierkiillelsen verkiin för denbehandlingen. Det är givelvis angeläget atl nuinnen inniin insemi-nationsbehandlingenpåbörjas noga informeiiis om vad som gäller och \ad han bör göra i fall då haninte längre önskiir sta fast vid sitl siimt\ eke. En lämplig ordning kan varaalt samtycket tidsbegränsas, vilket medtör au del mäste förnyas om inseminationsbehandlingenskall fortsatla efter det iiti tiden har gått ut. Vad som sägs i förevarande paragraf om iitt moderns nuikeeller siim-boende skall anses som far till etl bam som har avlats genom inseminationgäller även vid tillämpning av bestämmelser i lag eller annan förtätlning somtillägger släktskap eller svågerlag rättslig betydelse. Barnel skall alltså idessa fall även vid givarinsemination anses som makarniis eller de samboendesgemensamma barn och inle som barn till kvinnan och spermagivaren.