prop · G803100 · 1984-12-31 00:00:00 — 1984/85:100 Bilaga 5 43 den bland de fatliga befolkningsgrupperna. Denstrukturanpassning som påkallas av krisen behöver inle innebära någon socialnedrustning. Biståndet till t ex. undervisning, hälsovård, nutrition ochvattenförsörjning måsle inriktas på effektiva metoder som tillfredsställerlandsbygdsbefolkningens behov på dessa områden till lägre kostnader för statensbudget och valuta-tillgångar. Många av de allrafattigaste befinner sig i akuta betalningssvårigheter och derasutlandsskulder har vuxit kraftigt. bör, tillsammans med sä mänga sommöjligt av de övriga industriländerna, verka för all långsiktiga ochrealistiska lösningar på dessa problem kommer till stånd. Minskadjordbruksproduktion för avsalu och en alltmer hotad livsmedelsförsörjning ietl flertal länder söder om är, som framhållits inledningsvis, etlsammansatt problem. Torka och externa faktorer kan lill en del förklaraproduktionsminskningen. Men orsaker måste också sökas i den jordbrukspolitiksom förts. Ensidiga satsningar på stora kapitalintensiva jordbruk medotillräcklig teknisk och administrativ personal eller pä införande av enstakas. k. mirakelgrödor har gett otillfredsställande avkastning. Politiken harockså inneburit avsaknad av stimulans till småbönderna att producera ettöverskott för rrrarknaden. Myndigheternas avvägning av småböndernas ochstadsbornas intressen har ofta utfallit till de förtas nackdel. har i sintur lett till atl småbönderna riktatin sig på självhushållsproduklion och byteshandel snarare än produktion föravsalu. Det räcker oftast inteatt priserna på jordbrukarnas avsaluprodukter höjs. Den brist småböndernakänner rör inle bara pengar ulan varor som de kan inhandla. En prishöjning kani etl sådant läge rentav leda lill minskad produktion, om den inte kombinerasmed ett ökat varuutbud. Del kan i vissa fall vara motiverat alt genomimportstöd finansiera inköp av enkla jordbruksredskap och insatsvaror samt altpä samma sått stödja industrier som producerar konsumtionsvaror förlandsbygdens behov. Undantagsvis kan även stöd lill inköp av vissakonsumtionsvaror av basbe-hovskaraktär prövas som en av fiera åtgärder för attstimulera jordbruksproduktionen i krisdrabbade länder. Jag vill i dettasammanhang understryka behovet av en genomlysning och utvärdering av deerfarenheter, som redan vunnits beträffande den sjunkande jordbruksproduktioneni . I forskning kring jordbruksnäringens kris är en tvärvetenskapligansats nödvändig, som gör det möjligl att beakta en lång rad faktorer avseendeekonomi, agronomi, teknikval, ekologi, politiska maktstrukturer,jordägandeformer samt kulturella system och värderingar. Sådan forskning måstesyfta till att ge underlag för ulveckling av realistiska metoder förlandsbygdsutveckling. SAREC:s slöd till forskning av delta slag bör byggas ut.Del är vidare angeläget alt SIDA 1984/85:100 Bilaga 5 44 stödjer denna ansats genom insatser förrådgivning, utbildning, distribution och kommunikationer. 1 detta sammanhangbör kvinnans roll i jordbruket och hennes avgörande betydelse försmäbrukarfamiljens livsmedelsförsörjning uppmärksammas. Den enda långsiktigalösningen på livsmedelskrisen är atl länderna får hjälp alt bygga upp sin egenkapacitet för livsmedelsproduktion. Regelbundet återkommande bistånd i form avspannmålssändningar kan leda till att den lokala marknaden för småböndernasavsaluproduktion upphör alt fungera och att inkomster till investeringar iproduktionskapacitet elimineras. I nuvarande krissituation måste docklivsmedelsbiståndet öka. Del måsle lämnas i sådana former att inteansträngningarna atl öka livsmedelsproduktionen i mottagarländerna motverkas.Om livsmedelsbistånd ges till utblottade människor eller i form av lön förarbete kan sådana negativa effekler undvikas. Jag anser att ett utökatbistånd till jordbruk äi-motiverat. Stödet mäste vara väl avvägt och samordnat med ekonomiska reformer ilandet i syfte att bryta strukturella obalanser ocb negativa produktionstrenderinom jordbruket. De försök som görs av regeringar i vissa länder i södra genom en ändrad jordbrukspolitik stimulera till ökad produktion bör stödjas.Den dialog om politikens och slödels utformning som inletts bör fortsätta.Betydelsen av sädana faktorer som pris-och växelkurspolitiken, utbudet avinsats- och konsumtionsvaror, slöd till småindustri och förbättradinfrastruktur på landsbygden bör betonas frän svensk sida. Förstärkning av programländernas jörvaltning SIDA framhåller i sinanslagsframställning att flera programländer är illa rustade ifråga omadministrativ kapacitet och att bristen på administrativt utbildad personalutgör ett allvarligt utvecklingshinder. Utan sådan personal i ländernasförvaltning är det svårt att bedriva effektivt bistånd i samklang med debiståndspoliliska målen. Jag delar SIDA:s uppfattning att stöd utifrån fill attförbättra administrativa system och rutiner kan vara lika väsentligt sombistånd lill exempelvis projekt för landsbygdsutveckling ochindustrirehabilitering. Då den ekonomiska krisen begränsar samar-betsländernashandlingsmöjligheter finns en betydande risk att administrationen av alltflerviktiga verksamhetsgrenar i praktiken omhändertas av biståndsgivarna. Detligger i båda parters intresse att motverka en sådan utveckling. FN har genom i förstahand UNDP en av sina viktigaste uppgifier på detta område. Utöver det slöd somkan erhållas genom FN har flera av programländer efterfrågat svenskförvaltningspersonal till viktiga befattningar inom ländernas centralaadministration. Den intensifierade dialogen om utvecklingssamarbetetsutformning och ökad svensk medverkan i olika biståndsprojekt underlättas, ompersonal sätts in på cenirala Prop.1984/85:100 Bilaga 5 45 Sådana personalinsatser ställer krav pämedverkan från SIDA men kan innebära lättnader för biståndskonioroch hemmamyndighet. Förvaltningsstödet stärker vidare moltagarkapaciteten förbistånd i samarbetslandet,vilket ökar effektiviteten i samarbetet. Läromedel och viss utrustning kan förutom personal ingå i paket av insatser somsyftar till att effektiviseraadministrativa system, förenkla beslutsrutiner samt utbilda och utvecklapersonal i programländernas förvaltning. I harsvenskrekryterad personal placerats inom den centrala planmyndighelen,samt transport- och undervisningsministerierna. Liknande insatser avförvaltningspersonal har gjorts på olikaposter i , , och förvaltningar. I andra fall har insatser gjorts isamarbete mellan SIDA och ITC för allbistå , , och att förbättra sina rutiner för hantering av viktig import.Insatserna syftar till atl överföra kunnande i internationell upphandling ochmaterieladministration. I dialogen medprogramländerna bör betydelsen av insatser för all stärka administrationen på central och lokalnivå framhållas. Svenskt slöd till sädanainsatser bör erbjudas företrädesvis inom sektorer till vilka svenskt bistånd i övrigt är koncentreratinom respektive land. Det allvarliga finansiella läget i vissa programländer motiverar vidare att stöd övervägs lillcentrala finansiella funktioner, t. ex. ifråga om administrationen av skuld-och räntebetalningar. Krisen har på mångahåll försvagat de biståndsmottagandeländernas medverkan i genomförandet av biståndsinsatser. Förvaltningsbistånd i kombination med utbildning avinhemsk personal kan motverka en sådan utveckling. Mot bakgrund av deninledningsvis redovisade ekonomiska situationen ter det sig lika angeläget somnågonsin att dialogen och samarbetet mellan rika och fattiga länder intensifieras. Så har dock inteskett. De två största merbetydande förhandlingstillfållena av nord/syd-karak-tär varbefolkningskonferensen i och den fjärde allmännaindustrialiseringskonferensen (UNIDO IV) i . Den förstnämnda var pragmatiskoch sakinriktad och har allmänl bedömts som en relativ framgång. Den redovisas utförligare i ettsenare avsnitt. UNIDO IVkom att omfatta frägor som spände över stora delar av nord/syd-fältet. Dessbetydelse är avhängig av de insatser som själva men också i hög grad i-Iändema är redo göra. 1984 ägdeockså en översyn rum av FN:s internationella utvecklingsstrategi för deltredje utvecklingsårtiondet, dvs. Översynsförhandlingarnaavslutades utan resultatoch kom därigenom all illustrera nord/syd-dialogens nuvarandestillestånd. Detta stillestånd kan te sig paradoxalt eflersom deömsesidiga fördelarna 1984/85:100 Bilaga 5 46 av inlernalionelli samarbete liksom detömsesidiga beroendet numera allmänl erkänns och borde uppmuntra lill intensifierat internationellt samarbete.Paradoxen blir om möjligt än mer anmärkningsvärd om man beaktar att denekonomiska återhämtningen borde erbjuda möjligheter lill en avveckling avhandelshinder och protektionistiska tendenser liksom till andra åtgärder, somframstått som ogörliga under den ekonomiska recessionens förlorade år. problem harblivit alltmer svårhanterliga. Pä gnind av bristande vilja att nyttja deinternationella samarbetsmekanismema har dessa ä sin sida inte utvecklats attsvara mot de ökade kraven på ell resultatgi-vande samarbete. Förutom deekonomiska svårigheter som gjort i-länderna mindre benägna all tillmötesgåu-ländernas krav har del mer frusna klimatet i ösl-västkonflikten bidragit tillett skärpt tonläge i internationella fora, vilket också påverkatnord-sydsamarbetet. Problemen har inte blottökat i komplexitet. De varierar liksom utvecklingsnivån allt mer påtagligtmellan olika länder. Del inlernaiionella samarbetet i FN och dess fackorganhar inte förmått anpassa sig härtill utan bevarar ett gruppsystem baserat pågeografiska regioner och begrepp som BNP per capita. Detta gruppsystem ärvisserligen uttryck för u-ländemas inbördes politiska solidaritet i strävanefter en ny ekonomisk världsordning, kännetecknad av störte jämlikhet ochrättvisa, men försvårar sökandet efter lösningar anpassade tillförhållandena i de enskilda länderna. krav blir mer generella ochåterspeglar den största gemensamma nämnaren som i-länderna i sittgensvar endast kan enas om den minsta gemensamma nämnaren. Kraven påekonomisk-politiska ålgärder har skärpts i ljuset av de krympande resursernaoch i insikt om att insatser inom många områden inklusive biståndet krävs föratt åstadkomma de eftersträvade förbättringarna i mottagarländerna. Derasinterna resursmobilisering ställer krav pä den ekonomiska politiken. Den måsledock kompletteras med finansiellt stöd utifrån, vilket särskilt i de fattigasteländerna bör lämnas som gåvobistånd. Dessa krav aktualiseras i bådemultilateralt och bilateralt utvecklingssamarbete. De internationellautvecklingsorganen har inte undgått att påverkas av de nya stämningarna,inklusive de krav på effektivitet, kvantitativt mätbara resultat ochstrukturanpassning som åtföljt de reducerade resursfiö-dena. Viljan hos vissagivarländer inklusive några av de störte att bidra till de centralafinansieringsorganen såsom utvecklingsfond och harminskat och resulterat i sjunkande kapacitet för dessa organ. I ell läge därbetydelsen av samordnade och effektiva insatser är stor och där dessa organborde spela en viktig roll underlåter givarländerna atl rusta dem så all de kanfylla sin funktion. Krisen i detinternationella ekonomiska samarbetet innebär således att viktiga instrumentinte utnyttjas fullt ul. Konsekvenserna av vissa länders. 1984/85:100 Bilaga 5 47 särskilt , motstånd mol alltillföra ytterligare resurser, utöver den överenskommelse som träffades iböijan av 1984, är atl dess kapacitet inte används och att mottagarländernainle fär tillgång till resurser för sin utveckling. Det är oförsvarligt att detinternationella finansieringssystemet på detta sått försvagas när de kritiskaförhållandena i motiverar ökade insatser i samverkan mellan debidragsgivande och de mottagande länderna. I kretsen av internationellautvecklingsbanker har dock den Afrikanska bankens motsvarighet till , Afrikanskautvecklingsfonden, fått ökade resurser, men den utgör snarare etlundanlag än en regel i sammanhanget. F. n. pågår förhandlingar om nya resursertill den internationella jordbruksutvecklingsfonden, , en institution somgenom sin fördelning av kapitaltillförsel och röstetal utgjort det hittillsfrämsta exemplet på försöken att avvika från etablerade mönster till förmån föru-länderna och med ett aktivare engagemang frän de oljeproducerande staterna.Utsikterna är dock inle ljusa. Återigen spelar återhållsamhet hos vissa storagivarländer en olycklig roll. OPEC-ländernas ekonomiska förutsättningar harförändrats sedan tillkomst vilket i någon utsträckning borde fååterspeglas i bördefördelningen. Krav på en ökad insats av OPEC kan inte annatän uppfattas som att IFADrs värde som samarbetsorgan och bisländsinstitutionfår stä tillbaka för krav som inte är biständspolitiskt motiverade. har traditionelltlämnat etl kraftigt stöd till internationellt samarbete och de multilateralaorganen. Jag är övertygad om alt det är i bäde värt eget och i u-låndemasintresse att bevara ett starki nätverk av internationella organisationer. Föratt bidra härtill och för att hjälpa särskilt länderna i söder om att öka bidragen till vissa organisationer. Jagförordar att denna utveckling fullföljs . pågårdiskussioner inom och om hur ökade insatser skall kunnaåstadkommas till förmän för länderna i söder om . IDA:s egnaresurser år otillräckliga och har förslag om ett särskiltfmansieringsarrangemeng för inte erhållit tillräckligt stöd. Bl.a. harFörenta Staterna markerat preferens för egna bilaterala insatser. Därigenomskapas ovilja också hos andra givarländer atl stödja gemensamma aktioner genomt. Del s. k. bördefördel-ningsresonemanget, som ursprungligen tillkomför alt hjälpa till att pressa motsträviga givare till ökade biståndsinsatser,har fått motsatt verkan och blir nu en ursäkt för andra alt hålla igen, närslora givare inte önskar medverka eller vill begränsa sin medverkan. Sä skeddei päfyllnadsför-handlingarna avseende . Denna utveckling har starkt bidragittill samarbelskrisen pä det ekonomiska områdel. bör därför verka föratl andra länder bidrar i en utsträckning som bällre svarar mot deras förmåga. Inle bara en förbättrad resurssiluation för decenirala finansieringskäl- Prop.1984/85:100 Bilaga 5 48 lorna är av vikt. Förbättrad samordning ocksä mellanmultilaterala och bilaterala givare, skulle öka mottagarländernas nytta avinsatserna. U-Iän-dernas redan i utgångsläget svaga administrationer kan nutvingas avsätta resurser för att ta emol och förhandla med företrädare för alla deinstitutioner, multilaterala och bilaterala, mellanstatliga, statliga ellerprivata, som önskar engagera sig i varje enskilt land. Det förekommer att smiåu-länder i Sahelområdel fått motta 300 sådana besöksdelegationer pä elt år, vilkelär enorimlig börda för etl u-land. Det är på sitt sätt ocksä etl exempel pä detinternationella samarbetets brister. Det är en angelägen uppgift för att i samarbete med andra likatänkande stateraktivt verka för förbättrad samordning. Dels måsle de redan etablerade formernaför samordning t.ex. Världsbankenskonsultativa grupper och UNDP:s s.k.mndabords-mölen användas effektivt och vid behov inrättas i länder därde f. n. saknas, dels måsle andra former prövas t.ex. när katastrofsituationerav stor omfattning kräver samordning pånationell eller regional nivä. Det är därvid av största vikt allmottagarländernas huvudansvar och centrala roll respekteras och vid behov ges stöd t.ex. genom de internationellaorganisationerna eller i form av förvaltningsstöd. bör också verka för atlbiståndets inriktning mot de fattigaste ochmest behövande länderna och befolkningsgrupperna återspeglas i organisationernasverksamhet. Härför fordras inte nya institutioner utan bättre och effektivare insatser saml samverkan mellan existerande organi stället för konkurrens och splittring. har intensifierat sinprogrambehandling. Vidare har utvärderingens betydelse kraftigt betonats föratl framtida insatser skall bättre utnyttja de resurser som ställs till UNDP:s förfogande. bör stödja sådanastävanden och måste agera kraftfullti de olika organisationerna utifrån en genomtänkt och väl samordnad politik.De svenska biståndsmålen och de erfarenheter som ligger till grund för egna bilaterala insatser börliksom utnyttjas som grundför utformandet av det multilaterala samarbetet. På samma sätt bör vårtbilaterala bistånd söka dra nytta av de multilaterala organens insatser där så kan vara till gagn för båda parter och påskynda och effektivisera utvecklingsprocessen i . I vissasituationer kan dessa insatser, liksom erfarenhetsutbyte och koordinering iövrigt, spela en viktig roll för att underlätta för mottagarländerna atlplanera och genomföra en effektiv utveckling. Likaså kan detta underlättaverkställigheten av de svära ekonomiskaoch politiska beslut som fordras när ett land ingår avtal om betalningsbalansstöd med IMF, och detkortfristiga IMF-stödet behöver kompletteras med andra långsiktigare och merdirekt utvecklingsinriktade insatser. Bilateralt ochmultilateralt bistånd kompletterar varandra. Det är för mottagaren väsenlligtatt insatserna anpassas till varandra och sker i samverkan. I enframtid där fortsatt resursknapphet kan förutses är detla givelvis ocksä enförutsätining för effektivitet i resursanvändningen. Prop.1984/85:100 Bilaga 5 49 är angelägel att i enlighel med sinlidigare roll fortsätter att verka för alt de cenirala multilateralafinansieringsorganen ges resurser och politiskt stöd som svarar mol de krav somkriser i ställer på snara och omfattande insatser. FN anordnade i augusti1984 en befolkningskonferens i som en uppföljning av denbefolkningskonferens som ägde rum i . Konferensen i Mexicohölls mot bakgrund av all världens befolkning alltjämt ökar snabbi trots enmindre nedgång i den genomsnittliga ökningslakten. För många är ökningstakteni slort sett oförändrad. Detta gör atl världens befolkning i absoluta tal ökarsnabbt - f.n. med 78milj. människor och omkring med 89milj.människor . Våridens befolkning kan komma att öka med 1,3 miljarderpersoner från 4,8 miljarder lill 6,1 miljarder är 2000 varav kommer att boi . En befolkningstillväxt avden storieksordningen får allvarliga följder för livskvaliteten i många länder,som redan har svåra ekonomiska och sociala utvecklingsproblem. Den fortsatt högabefolkningstillväxten leder till stora svårigheier beträffande bl.a.livsmedelsförsörjning, ulbildning, hälsovård och sysselsättning. Dessulompåskyndar befolkningstillväxten ökenutbredning, avskogning, jordförstöring ochandra ekologiska förändringar som försämrar den nalurliga miljön ochförutsättningarna för livsmedelsproduktionen. Dessutom medförbefolkningstillväxten en snabb tillväxt av städerna. Vid konferensen i ,som hölls på förslag, rådde stor enighet om befolkningsfrågornasvikt och om angelägenheten av att genom olika direkta åtgärder inkl.familjeplanering och hälsovårdsinsatser minska befolkningstillväxten för allkunna förbättra livskvaliteten. Konferensenshuvudresultat blev dels ett stort antal rekommendationer om ytterligareålgärder pä befolkningsområdet som komplement till Bukarestplanen frän 1974,dels en deklaration i vilka vissa viktigare befolkningsfrågor betonats. Dessadokument spänner över ett mycket brett område och behandlar bl.a. på etlframskjutet sått sambandet mellan befolkning, resurser, miljö och utveckling,kvinnans ställning, vikten av att minska barnadödligheten, familjeplanering ochforskning. verkade aktivt för rekommendationerna på dessa områden. Denbreda enighet som rådde vid konferensen och innehållet i rekommendalionerna ochdeklarationen innebär atl elt väsentligt framsteg gjorts i förhållande tillBukarestkonferensen och att konferensen kan betecknas som en framgång. Jag finner det särskiltvärdefullt att konferensen slog fast befolkningstillväxtens betydelse förmånga länder och underströk att befolkningsproblemen måsle lösas både genomekonomisk och social utveckling och genom 4 1984/85. 1984/85:100 Bilaga 5 50 åtgärder som direkl påverkar olika befolkningsfaktorer.Sverige: bör därför bidra till atl de rekommendationer som antogs vidMexico-konferensen genomförs. En viktig del av delsvenska biståndet på befolkningsområdel har under många är utgjorts av vårt stöd lillinternationella befolkningsprogram, främstFN:s befolkningsfond (UNFPA) och Internationella familjeplaneringsfederationen(IPPF). är en av dessa organisationers största bidragsgivare. Jag kommer senare under anslaget C I. Bidrag lillinternationella biståndsprogram atl föreslå en ökning av bidrag tilldessa organisationer. Även ökade insatserpå del bilaterala området är nödvändiga eftersom befolkningsutvecklingen, som SIDA anföri sin anslagsframställning, är grunden för all samhällsplanering och därför viktigsåväl för u-ländemas allmänna utveckling som för biståndet. Det är ocksåuppenbart att befoJk-ningsproblemen mäste angripas på bred front och att enlång rad olika samverkande åtgärder måste vidtas vilket understryks i de rekommendationersom antogs vid . I många länder är en förbättrad tillgång påfamiljeplaneringsljänster en förutsättning för alt befolkningstillväxtenskall kunna dämpas. Också i det bilaterala biståndet bör därför ökad uppmärksamhetägnas åt befolkningsfrågorna och stöd bör lämnas för åtgärder som både främjar efterfrågan påfamiljeplaneringstjänsteroch utbyggnaden av dessa. Jag anser det därför vara värdefullt atl SIDA , kort efter ,antog riktlinjer för SIDA:s insatser pä befolkningsområdet som har dettamål. Genom förstärktainsatser på befolkningsområdet genom och ökat stöd tillde internationella befolkningsprogrammen kan Sve:rige pä ett effektivt ochpåtagligt sätt bidra till att de rekommendationer, som antogs vidMexico-konferensen, kan genomföras. Måloch medel i biståndet Det svenskabiståndet skall bidra till resurstillväxt, ekonomisk och social utjämning,ekonomisk och politisk självständighet samt demokratisk utveckling i mottagarländerna. Som flera gångerframhållits i vär biståndsdebatt är målen också medel i utvecklingen. Så ärtillväxt etl väsentligt medel för ekonomisk och social utjämning, och entillväxt vars frukter fördelas rättvist blir ett medel för fortsall tillväxt.Utjämningen är i sin tur etl medel i demokratiseringen. Biståndets fyrahuvudmål är vägledande för val av samarbetsländer och organisationer somförmedlar svenskt bistånd liksom för utformningen av bilaterala insatser. Målenbör ses som en enhet. av dem bör ställas framför de övriga. Attde fyra målen är lika viktiga betyder inte att del saknar betydelse, 1984/85:100 Bilaga 5 51 vilket av dem som i ett landprogram eller etlseklorslöd främsl bör vara vägledande. Detta val mäste träffas utifrån enhelhetsbedömning av alla de omständigheter som påverkar resultatet avmottagarlandets utvecklingsansträngningar. Del dominerande problemet i fleraav de afrikanska programländerna ulgörs av brislen på livsmedel, men dettainnebär inte att del är likgiltigt vem som producerar livsmedlen eller vilkasom kan tillgodogöra sig förtjänsterna av en ökad livsmedelsproduktion. Omstödet lill landsbygdsutvecklingen inriktas på en liten grupp lantbrukare med särskilt god tillgång till marknaderoch insatsvaror, kan resultatet bli en utarmning av små och mer avlägsetbelägna jordbruk. Följden kan bli att alltför fä människor fär råd atl köpa demarknadsförda livsmedlen och att produktionsökningen snart kommer attavstanna. Både med hänsyn lill tillväxt-och uljämningsmålen år del nödvändigtalt särskild uppmärksamhet ägnas åt grupper som inte med lätthet kantillgodogöra sig den leknik och de finansiella resurser som ställs tillförfogande genom biståndet. Vilken vikt som i varje särskilt fall skalltillmätas tillväxt- och utjämningsmålen måsle bedömas i elt sammanhang och medhånsyn till ulvecklingsmönstrel i dess helhet. I fråga om demokratimåletvill jag hår betona de demokratiska strävandenas betydelse som en självständigkraft lill ekonomisk och social ulveckling. Öppen debatt och kritiskgranskning av regeringsmakten förstärker denna kraft och befordrar viljan ochförmågan lill gemensamma ansträngningar för alt lösa samhällsproblem. Biståndet bör förenas medmedvetna ansträngningar i demokratisk riktning.