prop · G803100 · 1984-12-31 00:00:00 — Mot den bakgrundenföreslår jag att tillsynsbyrån tillförsytterligare två tjänster för handläggare. Den av mig i ett senare avsnittföreslagna förändringen av formerna för riksåklagarens tillsynsverksamhetmedför vidare att man frigör viss arbetskraft inom lillsynsbyrån. Utredningen harbelräffande riksåklagarens verksamhet i högsta domstolen föreslagit denförändringen att åialsenheien förs upp som en stabsenhet. Skälet till deltaskulle vara att verksamheten i fråga kräver alt byråcheferna på enheten har endirekt tillgång till riksåklagarenoch inte bör inlemmas i organisationen i övrigl. 1 den nuvarandeorganisationen utgör åtalsbyråcheferna en enhet vid sidan av tillsynsbyrån ochkanslibyrån. Förslaget från utredningen går enligt min mening inte särskilt välatt förena med tanken på alt åtalsby-rächeferna i större utsträckning skall kunna utnyttjas för andra juridiskauppgifter inom kansliet. Några olägenheter med den nuvarande organisationenhar inle påståtts föreligga. Med den syn som jag har redovisat vad gällersamarbetet mellan enheterna i kansliet är del tvärtom naturligast alt behålladen nuvarande organisationen för åtalsbyråcheferna. Jag biträder utredningensuppfattning alt man i större utsträckning än vad som är fallet bör kunnaulnyttja andra åklagare än ålalsbyråcheferna för riksåklagarens verksamhet ihögsta domstolen. Detla gäller i första hand åklagare som tjänstgör påtillsynsbyrån. I övrigt bör i viss mån åklagare från linjen kunna utnyttjas förverksamheten i högsta domstolen. Utrymmet härför är dock begränsat, eftersom,som riksåklagaren har framhållit, processverksamheten i högsta domstolenkräver förtrogenhet med riksåklagarens praxis och värderingar i olika frågoroch dessulom förutsätter nära och fortlöpande kontakter med riksåklagareneller biträdande riksåklagaren under målets handläggning. Jag har haft vissasynpunkter på biträdande riksåklagarens arbetsuppgifter i del föregående.Utöver detta anser jag inte att man bör göra någon formell uppdelning mellanriksåklagaren och biträdande riksåklagaren utan att det i första hand får blien fråga om intern arbetsfördelning mellan chefen och hans ställföreträdare. Av vad jag har sagt i detföregående framgår att jag fäster stor vikt vid vissa mera övergripandeplaneringsuppgifler av framför allt judiciell men även administrativ natur.Mina förslag innebär också en ökad satsning på rådgivning och information. 1gengäld bör enligt min mening 1984/85: 100 Bilaga 4 vissa inskränkningar kunna ske när det gäller delöpande arbetsuppgifterna. Detta leder till en i viss mån ändrad inrikining av arbetet inom riksåklagarens kansli. När det gäller administrationen anser jag att hos riksåklagaren böradministrationen av åklagarväsendet inskränkas lill sådan verksamhet som av rationella skäl bör ligga centralt. Jag vill i delta sammanhang erinra om attregeringen i direktiv för översynenav det lokala åklagarväsendet m.m. framhållit att kommittén bör göra en samladöversyn av rutinerna för ekonomioch personaladministration inom åklagarväsendetoch att utgångspunkten bör vara alt varje myndighet så långt det är möjligtskall svara för sin egenadministration. En av utredningens huvuduppgifter har varil altföreslå lämpliga former för medborgarinflytande på central nivå inom åklagarväsendet. Utredningen harföreslagit att en rådgivande nämnd inrättasi riksåklagarens kansli. Nämndenföreslås beslå av fem ledamöter med parlamentarisk förankring. Riksåklagarenbör enligt utredningen inte vara ledamot av nämnden. Riksåklagaren bör varaskyldig atl inhämia yttrande från nämnden innan han fattar slutligt beslut i en fråga som ligger inomnämndens kompetensområde. Ärenden som rör etl särskilt fall där riksåklagarenutövar sina funktioner som åklagare skall tas undan. De ärenden somriksåklagaren anmäler bör vara av större eller allmän betydelse föråklagarväsendet och dess roll inom rättsväsendet. I fråga om den närmareavgränsningen av nämndens kompetensområde anser utredningen att administrationenav åklagarväsendet, riksåklagarens verksamhet när del gäller alt utfärdaföreskrifier och allmänna råd och riksåklagarens tillsynsverksamhet bör ingå.Undantag skall göras för den egentliga åklagarfunklionen. Beträffande urvaletav de mål som förs till högsta domstolen anser utredningen all särskildasvårigheter föreligger, eflersom riksåklagarens överväganden i fråga omfullföljd grundar sig på överväganden i del enskilda fallet. Utredningenföreslår därför att nämndens inflytande i denna del skall begränsas lillöverläggningar med riksåklagaren om allmänna principer för riksåklagarensbeslut i fullföljdsfrågor. Utredningen har ansettatt personalföreträdare inle bör ingå i nämnden. Personalinflytandel börenligt utredningen tillgodoses genom vanliga regler i avtal och författningar.Om en rådgivande nämnd inrättas torde enligt utredningen det för riksåklagarensdel innebära alt han i åtskilligafrågor som han ämnar föra till nämnden först får lov alt förhandla med ellerinformera arbetstagarorganisationerna. Delta leder till att riksåklagaren någongång kan behöva atl på nytt kontakta personalföreträdarna om riksåklagarenefler alt ha hört nämnden avser att falla ett beslut som avviker från denuppfattning i frågan som riksåklagaren har redovisat för personalen. 5 1984/85. Prop.1984/85: 100 Bilaga 4 66 Remissutfallet har varitblandat. Några remissinstanser tillstyrkerförslaget. betydande antal är emellertid i huvudsak negativa eller tveksammalill utredningens förslag om medborgarinflytande. Även vissa remissinslansersom i och för sig godtar förslaget uttrycker sin tvekan. De kritiskasynpunkterna grundar sig främst på atl verksamhelen inle anses lämpad för medborgarinflytandeoch på all de få frågor som kan komma alt ligga inom nämndens kompetensområdeinte motiverar att man inför en rådgivande nämnd. Elt flertal remissinstanserframhåller dock all om man likväl skall ha någon form av medborgarinflytande inomåklagarväsendet är en rådgivande nämnd den lämpligaste formen. Från de fackligaorganisationerna har kritik riktatsmot att de inte föreslås få någon företrädare i nämnden. De har framhållit alldel blir en onödig omgång om riksåklagaren i vissa frågor kan tvingas rådgöramed nämnden två gånger om samma sak. För egen del ser jag detsom angeläget att den centrala nivån inom åklagarväsendet tillförs etl medborgarinflytande.Belräffande formerna för medborgarinfiytandet vill jag anföra följande. Jag delar utredningensoch remissinstansernas uppfattning att en lekmannamedverkan i arbetet iriksåklagarens kansli måsle begränsas lill vissa frågor. Skälet för delta äratl åklagarverksamheten i det enskilda fallet inte lämpar sig, lika lite sompolisverksamheten i motsvarande situationer, för en lekmannamedverkan. Genomatt riksåklagarens arbete till stor de! har karaktär av processföring ellerandra åklagarupp-gifter faller därför betydande delar av verksamheten utanförvad som bör omfattas av en lekmannamedverkan. För övriga delar av verksamhetenär däremot som jag ser det ett medborgarinflytande av värde. Med hänsyn tillverksamhetens karaktär kan det vara lämpligt att, som utredningen föreslår, gemedborgarinfiytandet den formen att en rådgivande nämnd inrättas. Jag godtarutredningens förslag om storleken av nämnden och hur den bör rekryteras. De fackligaorganisationerna har pekat på all utredningens förslagom hur personarmflytandelskall tillgodoses kan leda till ett dubbelarbete i vissa fall. Denna frågalöses emellertid enligt min mening lämpligast så atl riksåklagaren rådfrågarnämnden om dess uppfattning innan han enligt de vanliga reglerna om informalionoch förhandling tar kontakt med personalorganisationerna. I fråga om den närmareavgränsningen av nämndens kompetensområde delar jag utredningens uppfattningalt administrationen av åklagarväsendet och riksåklagarens verksamhel när detgäller att utfärda föreskrifter och allmänna råd bör höra dit. Äventillsynsverksamheten i övrigt, i den mån den ligger utanför den egentligaåklagarfunklionen, bör höra till verksamhetsområdet. Jag delar ocksåutredningens uppfattning att nämnden bara bör ta befattning med frågor avstörre vikt eller av principiell betydelse. Nämnden eller någon ledamot av denna bör själv kunna ta upp enprincipiell fråga i nämnden. 1984/85: 100 Bilaga 4 67 En särskild fråga är om riksåklagarensöverväganden när det gäller fullföljdsfrågor bör höra till nämndenskompetensområde. Jag vill då först erinra om att för en kort tidsedan behandlade frågan om lekmannamedverkan vid högsta domstolensställningstagande till om prövningstillstånd skall meddelas (prop. 1980/81:154,JuU 1981/82:10, rskr 25). Riksdagenfann då alt en fråga om tillstånd förenskild att få fullfölja talan ihögsta domstolen bör prövas utan lekmannamedverkan. Riksåklagaren har rättalt utan prövningstillstånd föra upp mål under högsta domstolens prövning. Vidden formella bedömningen av vilka mål som riksåklagaren skall föra lill högsta domstolen följer riksåklagarenhelt de regler och den praxis som lillämpas vid högsta domstolen i frågor om tillstånd till fullföljd. Det bör ocksåframhållas all varje mål i materiellt hänseende bedöms för sig och alt någragenerella riktlinjer, utöver de somhögsta domstolen tillämpar för prövningstillstånd, inte förekommer. Motbakgrund av del sagda anser jag alt det inte finns något utrymme för att låtafrågor som rör riksåklagarens verksamhet i högsta domstolen i någon del höra lill nämndens kompetensområde. Jag villemellertid framhålla att det kan vara lämpligl alt riksåklagaren med jämnamellanrum informerar nämnden om hur han ser på vissa frågor i samband medfullföljd till högsta domstolen. Detla bör då ses som etl led i riksåklagarensinformation till nämnden om hurverksamheten i kansliet bedrivs. RA-uiredningen har även föreslagit vissaförändringar när det gäller riksåklagarens tillsynsverksamhet. 1 4 §åklagarinsiruktionen (1974:910) angesbl.a. att riksåklagaren har tillsynöver åklagarnas verksamhet och skall genom inspektioner och andra ålgärderhålla sig underrättad om åklagarväsendets lillståndoch behov samt om de förhållanden i övrigt som tillhör området för hans tjänsteutövning. Etl led överprövningsverksamheten.Rätlen alt överpröva en underordnad åklagares beslut härleds ur bestämmelsen i7 kap 2 § all riksåklagaren är högste åklagare och i dennaegenskap har ansvaret för och ledningen av åklagarväsendet samt bestämmelsen i7 kap. 5 § atl riksåklagaren och statsåklagare får övertauppgift som tillkommer lägre åklagare. Överprövningarna äralltså bara ett utflöde av riksåklagarens allmänna tillsynsverksamhet.Förfarandet är inte förfaitningsreglerat. Genom att förfarandet inte finnsreglerat i någon författning kan riksåklagaren i princip självständigt avgörahur överprövningsverksamheten bör utövas och vilka begränsningar someventuellt kan vara lämpliga. Frågan omöverprövningsförfarandet kan begränsas har lidigare behandlats av en avriksåklagaren tillsatt arbetsgrupp(åklagarutredning-en) i promemorian . Prop.1984/85: 100 Bilaga 4 68 förslag som åklagarutredningen lade framöverensstämmer i allt väsentligt med RÅ-ulredningens förslag. anser altöverprövningsverksamheten i riksåklagarens kansli bör begränsas dels genom attbeslut alt väcka åtal normalt inle bör överprövas, eftersom sakfrågan i dessafall kommer att prövas av domstol, dels genom atl åklagarbeslul som haröverprövats av en statsåklagare normalt inte bör överprövas ytterligare en gångav riksåklagaren. Däremot bör elt beslut som primärt har fattals av enstatsåklagare liksom nu kunna överprövasav riksåklagaren. Man skulle på detla sätt även när det gälleråklagarprövningen få ett tvåinstanssystem. Detta får emellertid enligtutredningen givetvis inte hindra riksåklagaren atl i förekommande fall som ettled i sin tillsynsverksamhet överprövaett ärende som kommer från den lokalanivån. Utredningen anser att någon särskild författningsreglering inle behövsnär det gäller överprövningsförfarandet men föreslår atl institutet omnämns iåklagarinsiruktionen. har äventagit upp frågan om riksåklagarens inspektionsverksamhet bör förändras. I dendelen har utredningen ansett atl riksåklagarens nuvarande inspektionsverksamhethar ett alltför stort omfång. Utredningen anser atl inspektionerna bör varamindre frekventa och genomföras med en mindre personalinsats. Utredningenframhåller bl.a. att den inspektionsverksamhet som förekommer inom åklagarväsendetsaknar motsvarighet inom rättsväsendet i övrigt. Den ger också enligtutredningen det felakiiga intrycket att åklagarna utför sina uppgifter på etlsådant sålt att de ofta måsle inspekteras. Utredningen menar vidare att någon skillnad inte bör göras mellan inspektionerpå regional och lokal nivå. Remissinstanserna hargenomgående ställt sig bakom förslaget att begränsa överprövningarna. Man anseratt överprövningarna nu har fått en omfallning som inle kan anses rimlig med hänsyn till deträtlssäker-helsintresse som förfarandet skall tillgodose. Riksåklagarenframhåller att utöver de begränsningar i överprövningsförfarandet som utredningenhar föreslagit kan ytterligare begränsningar göras. Riksåklagaren pekar påmöjligheten att begränsa överprövningarna genom atl man normall inte tar uppett mål till överprövning om prövningen inte begärs endera av den åtalade ellerav målsäganden, eller av någon myndighel som har tillsynsfunktioner på detområde som överprövningen berör. Förslaget att omnämna överprövningsförfarandeti åklagarinsiruktionen utan att författningsreglera det hargenomgående mottagits negativt av remissinstanserna. Remissinstanserna harhaft delade meningar i frågan om riksåklagarens inspektioner kan begränsas. Desom anser atl inspektionerna bör hållas på nuvarande nivå framhåller behovet aven stark central styrning och kontroll. Riksåklagaren anser inte att någonminskning kan ske av anlalel inspeklionslillfällen men delar utredningensuppfattning all in- Prop.1984/85: 100 Bilaga 4 69 speklionerna kan genomföras med en mindrepersonalinsats än vad som är fallet. De remissinstanser som anser att enbegränsning av inspek-tionsverksainheten bör ske stöder sig i huvudsak på deskäl som utredningen anför. Föregen e/vill jagframhålla följande. Riksåklagaren utövar i huvudsak sin tillsyn genom tre olika funktioner;inspektionerna, överprövningsverksamheten och rätten att utfärda föreskrifteroch ailmätma råd. 1 sainmanhanget bör också nämnas handläggningen av ärendensom rör klagomål mol åklagare. Att utöva tillsynär emellertid bara en av många aktiviteter inom riksåklagarens kansli. Tillsynsverksamheten måste därförvägas mot andra arbetsuppgifter och mol den totala tillgången på resurser. Deresurser som kan avdelas för renodlad tillsynsverksamhet får fördelas på deolika tillsynsfunktionerna. En viktigfråga är då hur man skall få ul största möjliga effektivitet av de insatser somkan göras. har framhållit att riksåklagarens tillsynsverksamhet fyller en viktig funktion. Bl.a. har nämnts atträtten all få en åklagares beslut överprövai utgör en rätlssäkerhetsgaranti.Även vikten av de övriga tillsynsformer som riksåklagaren tillämpar haremellertid betonats i dessa sammanhang. Mol bakgrund av vad somnu har sagls och med tanke på det ansträngda resursläget inom kansliet när detgäller tillsynsverksamheten vill jag här redovisa min syn på denna verksamhet. Jag vill lill en börjannär det gäller överprövningsjörfarandel framhålla att rätten alt påkallaändring av en lägre åklagares beslut, framför allt då del gäller beslut attlägga ned eller beslut alt inte inleda förundersökning, innebär en garanti förmålsäganden att fä sin sak allsidigtprövad. Jag vill också betona att säväl riksåklagaren som statsåklagaregivelvis liksom nu alllid kan la upp frågan om att överpröva ett mål molbakgrund av den allmänna tillsynsskyldigheten. I likhet med utredningen och remissinstanserna anser jagemellertid atl vissa inskränkningar i överprövningsverksamheten bör kunnagöras. Sådana åklagarbeslul i skildafrågor som innebär atl saken kommer atl prövas av domstol bör normalt inte överprövas. Jag tänker då i förstahand på åtalsbesluten. Detsamma bör gälla beslut av åklagare vilka omedelbartkan bringas under rättens prövning, l.ex. beslut om beslag. Det sistnämndatillämpas i viss mån . 1 enskilda fall kan det naturligtvis finnas skälatl överpröva även sådana beslut, t.ex. om ett åtalsbeslut framstår somuppenbart felaktigt. När del så gäller fråganom man bör begränsa prövningen av åklagar-besluten i övrigt lill i princip tvåinstanser visar genomgångar av över-prövningsärendena i riksåklagarens kansliatt riksåklagaren mera sällan ändrar på beslut som redan har överprövais av enstatsåklagare. Detla förhållande tyder på att behovet av alt överprövaåklagares beslut mer än en gång är begränsat. Man bör vidare hålla i minnet atlvarje åklagare 1984/85: 100 Bilaga 4 70 så snart nya omständigheter ger anledning til!det kan ompröva etl beslut som han har fattat; för detta behövs intenågon överprövning. Det innebär all t.ex. en målsägande, som begär attåklagarens beslut skall ändras under åberopande av material som inte tidigarehar förekommit, får sin rätt tillgodosedd genom möjligheten lill omprövning.Mot den bakgrunden kan jag inte finna att det skullemedföra några nackdelar ur rätissåkerhelssynpunkt om riksåklagaren i principinte överprövar etl lidigare fatlat överprövningsbeslut. Tvärtom skulle dennaförändring leda till resursbesparingar i riksåklagarens kansli som ärnödvändiga för att kunna tillgodose kraven på atl tillsynsverksamheten i sinhelhet bedrivs rationellt och målinriktat. Jag ställer mig således bakom utredningens förslag även i denna del. Frågan är då omytterligare begränsningar i överprövningsverksamheten kan vara tänkbara. Enmöjlighet är att, som riksåklagaren har föreslagit, begränsa överprövningarnatill sådana som begärs av någon av parterna i målet eller eljest av någon somkan anses ha elt berättigat intresse av alt få saken prövad. Med dagens praxisinleds elt överpröv-ningsförfarande så snart nägon påkallar del. Några grunderför alt beslutet bör överprövas behöver inle anges. För egen del vill jag framhållaatt det måste bli en allmän bedömning om ett överprövningsförfa-rande allsskall inledas. En viktig fräga måsle då givetvis vara om den som begär sakenprövad kan anses ha ett berättigat intresse av att få sitt önskemåltillgodosett inom ramen för de begränsade resurser som står till förfogande föröverprövningsverksamheten. Jag delar riksåklagarens uppfattning att begäran om överprövningav andra än den misstänkte eller tilltaladeeller av målsäganden normall inte bör föranleda överprövning om inle del finnssärskilda skäl för atl ta upp saken. Verksamheten med allutfärda jöreskrifier och allmänna rådhar haft en ganskablygsam omfattning. Riksåklagaren har endast i begränsad utsträckning utnyttjatsig av sina möjligheter att utfärda föreskrifter, någol som ligger i linje medden syn som man numera har på hur centralmyndigheter skall använda sig av bemyndiganden.1 samband med reformer inom åklagarverksamheten och inte minsl mot bakgrund avändringar i sådan lagstiftning som ingående berör åklagarna fordrasuppenbarligen från tid till annan en ökad satsning på denna verksamhet. Ävennär det gäller allmänna råd och annan mer allmän information har insatsernavarit begränsade. I den delen vill jag än en gång understryka vikten av attåklagarna på fältet får en fortlöpande och god information i olika frågor. Som jag i elt tidigareavsnitt har framhållit bör della medföra alt verksamheten på tillsynsbyrån ihögre grad inriktas på en planmässig information och målinriktad satsning påatl få fram rikllinjer i olika frågor. Till en del bör detta kunnaske genom att riksåklagaren utfärdar allmänna råd. När det gäller inspektionsverksamheten påcentral nivå måsle man 1984/85: 100 Bilaga 4 71 enligt min mening bedöma den frågan mot bakgrundav de funktioner som de regionala myndigheterna kommer att ha,något som jag återkommer til) i det följande. Vidare måste man väga in deförslag lill förändringar i tillsynsverksamheten i övrigl som jag harredo-gjort för. Riksåklagarenstillsynsfunktioner tar inte barasikte på en tillsyn som gällerhandläggningen av åklagaruppgifler i del enskilda fallet. Riksåklagaren har vitala judiciellafunktioner inle minst när del gäller rättssäkerhetsfrågor. Det åliggerriksåklagaren att verka för en enhetlig rättstillämpning i hela riket.Riksåklagaren har också rätt att utfärda föreskrifter och allmänna råd föråklagarnas verksamhel. Som jag redan har framhållit bör en ökad satsning ske bl.a. på en planmässig informalion ochutfärdande av rikllinjer i olika för åklagarväsendet centrala frågor,l.ex. genom uifärdande av föreskrifter och allmänna råd. Sådana insatserminskar enligt min bedömning i viss mån behovet av inspektioner. De förslag jag i detföljande lägger fram när det gäller de regionala åklagarmyndigheterna innebär bl.a. att cheferna för dessa myndighelerbefrias från skyldighelen atl inspektera underlydande myndigheler, detla somelt led i strävandena alt öka effektiviteten och alt frigöra resurser förrenodlad åklagarverksamhet. En sådan förändring får givetvis vissaåterverkningar pä den cenirala inspektionsverksamheten. Mot bakgrund av vad jagnu har sagt anser jag inle alt del finns något skäl atl öka riksåklagarensinspektionsverksamhet i förhållande lill nuläget. Å andra sidan kan knappast heller några minskningar vara aktuella,även om jag i många avseenden ställer mig bakom utredningens principiella synpå inspektionsverksamheten. Jag delar emellertid riksåklagarens uppfattningalt resursbesparingar kan göras genom att inspektionerna genomförs med mindrepersonalinsatser. Det är också angeläget att även denna del avtillsynsverksamheten bedrivs under flexiblare former. De synpunkter som jag nuhar redovisat innebär alltså sammanfattningsvis att en minskning avöverprövnings- och, om man ser lill resursinsatsen, inspektionsverksamhetenbör ske till förmån för en tillsynsverksamhetsom bedrivs under friare former och som är inriktad på att ge åklagarna påfältet ett ökat stöd och ökad information. De förslag tillförändringar i verksamheten vid riksåklagarens kansli som jag nu har behandlatföranleder vissa ändringar i åklagarinsiruktionen. Jag avser atl senareåterkomma till regeringen i dessafrågor. För nästa budgetår bör medel för riksåklagarensverksamhet beräknas med utgångspunkt i ett begränsat huvudförslag. Jag har, molbakgrund av mina förslag när det gäller organisationen av riksåklagarenskansli, beräknat medel för två tjänster som avdelningsdirektör vid tillsynsby- 1984/85: 100 Bilaga 4 72 rån.Medel har också beräknats för att inrätta en rådgivande nämnd. Detla har kunnalske genom alt ta i anspråk vissa rationaliseringsvinster inom åklagarväsendet. Medhänvisning till sammanställningen hemställer jag alt regeringen dels föreslår alt godkänna de av mig förordaderiktlinjerna för verksamhelen i riksåklagarenskansli dels föreslår atl till Riksåklagaren för /86 anvisa ett förslagsanslag av 11 308 000kr. 1983/84 Utgift 240 146 000(1) 1984/85 Anslag 248 609 000(1) 1985/86 Förslag 263 343 000 (1)Anslaget C 2 Läns- och distriktsäklagarmyndigheterna Det nya anslaget omfattar deregionala och lokala åklagarmyndigheterna samt statsäklagarmyndighetenförspeciella mål. Den I juli1985 förändras åklagarväsendets organisation pä regional nivå(seprop.1982/83:158, JuU 1983/84:6, rskr 35) genom att l3region-åklagarmyndigheterinrättas som de nuvarande 21 länsåklagarmyndigheterna upphör.Regionåklagarmyndigheterna omfattar i flertaletfall två län vardera. Vid dessamyndigheler, som leds av en överåklagare, tjänstgör andra statsåklagaresamt distriktsåklagare som handlägger vissa typer av mål, främsl sådana som rörekonomisk brottslighet. Chefen för en regional myndighet skall handlägga målsom är särskilt krävande. Han utövar dessutom ledningen över åklagarverksamheteninom sin region. Från inrättas vidare enstatsåklagarmyndighet för speciella mål.Åklagare vid den myndighetenhandlägger mål i hela riket, i första hand mycket omfattande mål ellermål som berör flera regioner.