prop · G80384 · 1984-12-31 00:00:00 — Efter remiss har yttranden över fraraställningenavgetts av följande insatser: allmänna pensionsfonden första-tredjefondstyrelserna, bankinspektionen, försäkringsinspektionen, allmännahypoteksbank, fullmäktige i . med instämmandeav Post- och , , , samt ochFolksam (gemensamt). 1 Allmänna pensionsfonden första, andra och tredje fondstyrelserna När placeringskvoterna infördes var det i enkreditpolitisk miljö som präglades av ränteregleringar av olika slag.Skillnaden mellan den prioriterade stats- och bostadslåneräntan och denoprioriterade långa räntan (industriobligationer, komraunobligationer, bostadsinstitutensoprioriterade utlåning) höll sig kring 0,25-0,40procentenheter, dvs. en differens betingad av de olika låntagarnas ställningoch inte av raarknadens prisbildning. skedde ensuccessiv raen radikal förändring av politiken. Ränteregleringen för bankernahar hävts och likviditetskvoterna avskaffats. Räntesättningen på denicke-priorilerade delen av försäkringsbolagens utlåning är fri (raed undantagav räntebegränsningen för indexerade lån). Eraissionskontrollen har så gottsora helt avskaffats och en fri räntebildning har genoraförts för t.ex.industriobligationer. En penningraarknad uppstod genom introduktionen avbankcertifikat 1980, vilka följdes av nya statliga låneinstmmenl som led ioraläggningen av statsskuldspolitiken. Genora statsskuldsväxlarna 1982 ochriksobligationerna 1983 genomförde staten i stor skala den ökning avstatsupplåningen utanför banksystemet, som varit ett huvudmotiv bakomplaceringsplikten. Detla skedde på marknadsmässiga, dvs. räntehöjande villkor,vilket var nödvändigt för att nå placerare som inte var åtkomliga medplaceringsplikt. Statens upplåning sker därmed dels på den kortamarknaden, väsentligen genora statsskuldsväxlar (till räntor mellan 13,40 och12,i sept./ 'Vissa av remissvaren innefattar också yllrande över skrivelse den 5 oktober1984 lill regeringen från och (diarienummer 37.10/84). 1984/85:84 23 okt.1984), dels på den långa marknaden sora luddats på en oprioriterad sektor ochen prioriterad. Slatens riksobligationer utgör låneinstraraent på denoprioriterade sektorn (till räntor raeUan 13,25 och 12,i sept./okt. ).Prioriterade statsobligationer (tiU räntan ) emitterasparallellt raed sikte på placeringspliktiga institut. Differensen raellanoprioriterad och prioriterad statslåneränta har varierat raellan 0,i febraari och 3,ijuli raånad. Genortisnittet för räntedifferensen harhittills uppgått tiU ca 1,. Den utveckling sora ovan redovisats, innebär attplaceringsplikten nu tillämpas i en helt ny situation. Medan placeringspliktentidigare syfiade till att generellt hålla ner kapitalmarknadsräntorna, verkarden för atl begränsa räntekostnaden för en del av statens upplåning genomalt upprätthålla en luddad marknad för statens långa upplåning. Motivet för dagens tillämpning av placeringspliktenär uppenbart. Placeringsplikten tjänstgör som ett medel atl minska statensränteutgifter. Del är anmärkningsvärt alt detta motiv ej åberopas av riksbanken- del slinker dock in bakvägen i särskilt yttrande av fullmäktigeledamoten som finner placeringsplikten acceptabel med hänvisning just till "budgetmässigaskäl". Den officiella motiveringen för fullmäktigeshemställan om placeringsplikt var atl begränsa likviditetseffeklerna av delväxande budgetunderskottet genom ökad upplåning utanför banksystemet. Dettasyfte har dock framgångsrikt nåtts genom upplåning med riksobligationer ochstatsskuldsväxlar. Det av angivna penningpolitiska målet kräverinte någon placeringsplikl. Det gör däremol det icke redovisade budgetmässigamotivet att genom upplåning till en administrerad lägre ränta begränsa slalensutgifter för statsskuldsräntor. Denna operation kan genomföra genomatt utnyttja sin formella rätt enligt lagens 21 § att ange vilka placeringarsom skall vara prioriterade. Äv statens långfristiga upplåning är det endastde 10-åriga statsobligationerna, dessutom förvärvade direkt frånriksgäldskontoret, som godkännes som prioriterade placeringar, däremot inlelångfristiga riksobligafioner. Med placeringskvotslag hade dennaåtskillnad inte kunnat göras. Fondstyrelserna har tidigare (remiss 1984-07-10till över framställning om allmänplaceringsplikt för AP-fonden) ifrågasatt om användningen av placeringspliktensom ett instrument för att differentiera räntesättningen och därmed begränsastatens utgifter står i överensstämmelse med den kreditpolitiskalagstiftningens syften. Styrelserna uttalade - med hänvisning till lagenssyfien och med beaktande av att de kreditpolitiska medlen enligl 3 § skallanvändas för att uppnå de mål som fastställts för penningpolitiskaverksamhet - att den valda tillämpningen fick anses förutsätta en rätt extensivtolkning av lagen. Sedan fondstyrelserna avgav sitt remissvar har denna fråganärmare prö- 1984/85:84 24 vals av en sakkunnig, professor . Genom densakkunniges bedömning bekräftas den tveksamhet som fondstyrelserna gav uttryck ål. "Med placeringsplikten upprätthålles en tudelad marknad för statens långfristiga upplåning. Detta är något hell annat än att placeringsplikten tidigare medverkade tUl att hålla nere den långa räntan. Man får därför anse, alt det blivit en alltför kraftig förskjutning i lagens tillämpade syfte, för alt den nya liUämpligen skaU kunna anses lagenlig." ------ "Riks banken skall enligt 21 § ange vilka placeringar som är prioriterade. Beträf fande denna befogenhet för säger föredragande statsrådet, att 'syftet härraed självfallet inte är all ändra föratsattningarna för lagens tillärapning eller avgränsningen av vilka placeringar sora kan räknas som prioriterade' (prop. s. 173). 1 specialmotiveringen understrykes att av gränsningen 'skall ske inom ramen för det mål som anges i 19 §, dvs. att tillgodose behovel av lågfristig kredit ål staten eller för bostadsbyggandet' (prop. s. 199). Om tolkar 21 § så att äger utan några egenlUga begränsningar ange vilka placeringar som är prioriterade, så länge det är staten som är låntagare, och rikshanken mot denna bakgrund använder placeringsplikten för att minska statens räntekost nader, får anses gå utanför det mål som anges i 21 §". (Wes terbergs utlåtande s. 3 och 4.) Fondstyrelserna har tidigareframhållit alt den minskning av budgetunderskottet som kan åstadkomraas genomplaceringspliktens tillämpning, inte represenlerar en äkta besparing i den månden övervältras på AP-fonden och föranleder högre ÄTP-avgifter än de som med enannan politik hade varit nödvändiga. Från kreditpolitisk synpunkt är det ocksåvärt att påpeka att placeringsplikten visserligen i sin aktuella lillämpningsänker (en väsentlig del av) statens upplåningsränta men höjer denoprioriterade, marknadsbestämda ränlan. Med hänsyn härtill och till de negativaverkningarna för AP-fonden av nu gällande placeringsplikt, uppreparfondstyrelserna sitt krav alt denna placeringsplikt måtte hävas. När i sin framställning1984-10-11 nu kräver ändring av 20 § lagen (1974:922) om kreditpolitiska medel,tar den inte upp de frågor som fondstyrelserna här har aktualiserat. Det äruppenbart otillfredsställande att den nuvarande lagen tillämpas på ett sättvars förenlighet med lagstiftarens intentioner måste starkt ifrågasättas.Fondstyrelserna vill också fästa uppmärksamheten vid att den sakkunnige ansetttillämpningen av placeringsplikten aktualisera en prövning av dess eventuellakonflikt med regeringsforraen 2: 18 ora egendoms skydd. Detta är förvisso ensvårbedömbar fråga som fondstyrelserna för egen del inte tar ställning till. Urriksbankens synvinkel kunde det ha tett sig naturligt att föreslå sådanaändringar i lagen som undanröjde tvivelsmålen om den nuvarande tillämpningenslagenlighet. Den slutsats som fondstyrelserna för sin del drar avtillämpningen av den nuvarande lagen är att syftet med lagen borde komma tillklarare ullryck än vad nu är fallet i 3 och 19 §§. Måhända behöver detta intemed 1984/85:84 25 nödvändighetförutsätta ändringar i lagtexten; möjligt är alt syftet att hindra nuvaranderäntediskriminerande tillämpning kunde nås genom auktoritativa uttalanden inågon form. Del vore önskvärt att också få bättre preciserat vad som i dettasammanhang skall förstås med "synnerliga skäl". Lagtekniskt innebärvisserligen detta uttryck ett starkt krav men det har i praktiken tillämpats pårelativt svaga grunder. Slutligen kan ifrågasättas om raan inte borde övervägaen ordning enligt vilken regeringen vid förordnande ora allraän placeringsplikläven raeddelade huvuddragen i tillämpningen. skulle därmed begränsas till raer tekniska frågor. koramer prioriterade statsobligationeratt förfalla tiU ett belopp av . Det är för att försäkra sig oraalt denna del av statsskulden kan omsättas till den administrerade räntan, somriksbanken planerar att utvidga förvärvskravet. Något placeringstvång koraraerdäreraot inte att uppehållas utan placerarna har frihet att sälja denyförvär-vade obligationema liksora även andra, prioriterade tillgångar ur sinaportföljer. För att uppskatta verkningarna på AP-fonden avdenna placeringspolitik måste vissa fömtsättningar väljas, vilka ofrånkomligenär osäkra. Denna osäkerhet är framför allt följden av att lagstiftningen medgerriksbanken en frihet i tUlämpningen, vars innehåll är svår att förutse. Enförsta förutsättning är att den administrerade räntan vid förvärven hosriksgäldskontoret kommer att sättas lägre än den oprioriteradestatsskuldsräntan - i annat fall vore operationen raeningslös. Gapet har under1984 uppgått till i genorasnitt 1,. kan differensenberäkningstekniskt sättas till samma nivå. Avsevärt lägre differenser motiverarinte ett bibehållande av placeringsplikten. Storleken på förvärvskvoten kan medutgångspunkt från vad fullmäktige säger i sin framställning antas bli högre än100%. Utgår man från att statens och bostadssektorns nettoupplåning hosförsäkringsinstituten (försäkringsbolagen och AP-fonden) blir av sammaomfattning 1985 som 1983 och 1984, dvs. ca 35 miljarder, och att riksbankendärutöver önskar placera en andel, säg hälften, av de förfallande prioriteradeobligationema, skulle inköpskvoten (bmltokvoten) bli . För alt hela denförfallande delen skulle förvärvas av försäkringsinstituten torde kvoten behövasättas tUl . Intäktsbortfaltel för AP-fonden beräknas här someffekten av tillämpning av den angivna, lägre förvärvskvoten ().Bortfallet uppslår dels på nyförvärvade obligationer dels genom atlräntejusiering sker med den lägre, administrerade ränlan. De kapitalflöden somunder 1985 berörs uppgår till ca . i form av nyförvärv och ca 13miljarder kr. till följd av räntejusteringar. Del årliga intäktsbortfallet uppgårdärmed till . kvarstår i de som ärräntejus-teringsperiod. Sumraan av detta intäktsbonfall blir - om hänsyn också 1984/85:84 26 tagestiU effekten på reinvesteringen av avkastningen - . ; dettaraotsvarar ett nuvärde av . Det bör understrykas att detta ärkostnaden för tillämpning av brultokvot (förvärvskvot) under etl år förAP-fonden vid en differens mot marknadsräntan på 1,. SkuUe tillämpningenutsträckas , blir intäktsbortfallet väsentligt större. Eftersora placeringspliktens effekt är att minskaAP-fondens intäkter och sänka statens utgifter, kan den ekonoraiskt likställasmed en beskattning av fondkapitalet. Den planerade utvidgningen av förvärvsplikteninnebär att vissa stora placerare övertar en väsentlig del av den statligaupplåningen för att sedan i en påtvingad mäklarroU med betydande förlusterförsälja statens obligationer på marknaden. Vidareförsäljningar blirnödvändiga för att tUlfreds-ställa den oprioriterade sektornskreditefterfrågan. En bättre fungerande marknad uppnås men inträdesbiljettentUl denna marknad betalas av AP-fonden och ett antal försäkringsbolag. Delta innebär enligt fondstyrelsernas mening enorimUg räntepolitik. Kostnaden att uppnå dess alltjämt oredovisade syften - atlreducera slalens ränteutgifter - får bäras av AP-fonden men också av andra. Genomhöjda ATP-avgifter övervältras kostnaden på löntagare och förelag. Fondstyrelserna avstyrker den föreslagna ändringenav 20 §. Om önskar fullfölja nuvarande politik synes det möjligtalt utfärda förvärvsplikt med gällande lagstiftning. Att denna möjlighet därvidbegränsas lill , vilket blir följden av oförändrad lagstiftning, medger enalldeles tillräcklig handlingsmarginal för . Friheten för riksbankeni nuvarande lagstiftning atl bestämma vad som är prioriterade tillgångar harsom fondstyrelserna påpekat haft olyckliga följder. Att utvidga denna rätt attbestämma villkoren för AP-fondens utlåning till slalen till all omfatta ocksårätt atl utan begränsning beslämma utlåningens omfattning bör inte kommaifråga. Bankinspektionen kan i slort sett bekräfta denbeskrivning av de faktiska bakomliggande förhållanden som ger i sinskrivelse. Detta gäller bl. a. andrahandsmarknaden i statsobligationer m. ra.De frågor och förslag som lar upp är emellertid av sådankreditpolitisk natur att bankinspektionen från de synpunkler inspektionen haratt beakia inte anser sig böra ta slällning i saken. Vad angår bankväsendel noterar inspektionen medstor tillfredsställelse att fortsätter sin politik att befriabankerna från tvånget alt i sina balanser hålla långfristiga obligationer,vilkas förvärv finansieras med kortfristig, icke räntebunden inlåning. Prop.1984/85:84 27 Från rent lagteknisk synpunkt vill inspektionenifrågasätta om det föreslagna tillägget all bruttokvot får sältas högre än 80%bör tas in i lagtexten, eftersom en sådan gräns inte finns angiven i lagen. Denföreslagna regeln passar därför inte in i lagens systematik. Inspektionen villförorda att gränsen liksom anges genom uttalanden av statsmaktema iförarbetena. Försäkringsinspeklionen har i olika sammanhangframhållit önskvärdheten av alt försäkringstagarnas intressen vad avserförräntningen av försäkringsbolagens medel tillvaratas. Inspektionen har vid ett flertal tillfällen yttratsig över den kredilpolitiska lagstiftningen. 1 sill yttrande över betänkandetEn effektivare kreditpolitik (SOU 1982; 52) anfördes bl. '"främsta uppgift äralt tillvarata försäkringstagarnas intressen. med placeringsplikloch räntereglering har effekterna för försäkringsbolagen varit att bolagensmöjligheter alt förränta försäkringstagarnas medel på för dessa mest gynnsammasätt begränsats. Inspektionen anser emellerlid alt en krediipolilisklagstiftning som tillgrips då "synnerliga skäl" så kräver måsteaccepteras." Riksbanksfullmäktige har hemställl allregeringen föreslår atl 20 ij lagen om kredilpolitiska medel ändrasså alt det explicit framgår all bäde netto- och bruitokvoier kan användas vidberäkningen av den allmänna placeringsplikten för försäkringsföretag. Dessutomföreslår fullmäktige att brutlokvoten får sättas högre än . Inspektionen har iniet all erinra mol alt bådenetio- och bruitokvoier kan användas. Inspektionen anser dock attplaceringskvoier bör begränsas. De fär inte sältas så högt alt etlförsäkringsbolag för att uppfylla placeringskraven kan tvingas in ilikvidileissvårigheler. ledamoten , tf.överinspektören och föredraganden Ljungqvisl anmälde skiljaktig mening.Oredsson. En-fors och Ljungqvisl ansåg atl sisla stycket i yttrandet borde lydaenligt följande; "Inspektionen har intet att erinra mol alt både netto-och bruitokvoier kan användas. Inspektionen anser dock all placeringskvoterbör begränsas. De får inte sällas sä högl all en försäkringsbolag för alluppfylla placeringskraven kan ivingas realisera oprioriterade tillgångar sominnehades vid beräkningsperiodens början. Detla hindrar inte att bolag medprioriterade tillgångar som förfaller lill inlösen under beräkningsperiodenskall kunna åläggas atl ersätta dessa med nya prioriterade tillgångar. "Rembo motsatte sig en ändring över huvud taget av reglerna för placerings- 1984/85:84 28 pliktmed åberopande av vad och anförde ireservation mot riksbanksfullmäktiges förslag lill regeringen om ändringen ifråga. Hypoteksbanken vill inledningsvis anföra attlagstiftningen om kreditpolitiska medel tiUkomrait för att möjliggöra förriksbanken att uppnå de mål som fastställts för penningpolitiskaverksamhet. Regeringen bestäraraer ora kreditpolitiskt raedel får användas ochkan raeddela förordnande om bl. a. placeringspUkt bara om synneriiga skälföreligger. Eftersora lagstiftningen är en s. k. fuUraaktslagstiftning innebärett förordnande av regeringen en mycket långt gående befogenhet för riksbankenatt utnyttja det meddelade förordnandet. Det är sålunda inte regeringen somutfärdar föreskrifter för användningen av del ifrågavarande kredilpolitiskamedlet. Sådana föreskrifter utfärdas i stället av , som ju enligtlagstiftningen är det organ som har ansvaret för att de för riksbankenuppställda raålen kan effektueras. Äv det anförda följer att ett raycket stort raåttav handlingsutryrarae förlagts till egen beslutssfär. Elt av deväsentiiga syflena med den kreditpolitiska lagstiftningen är att skyddastatens, bostadsbyggandets och jordbrukels kreditbehov. Finner attdetta skyddsintresse åsidosätts eller att påtaglig risk för sådantåsidosättande föreligger, måste ha mycket långt gående befogenheteratt vidta nödvändiga åtgärder. I själva verket torde roll i detlaavseende inte nämnvärt skilja sig ifrån centralbankers eller liknandeinstitutioners befogenheter i många andra industriellt upplysta länder. I förarbetena till den kreditpolitiskalagstifiningen har uttalals betydelsen av att det finns ett brett register avkreditpoUtiska instrument som i varierande grad kan sättas in för att snabbtoch effektivt motverka mbbningar i den inre och yttre sarahällsekonoraiskabalansen (prop. 1974; 168 s. 139). SjälvfaUet innebär inte de långt gåendefullmakterna för - sedan förordnande härom meddelats av regeringen -att utan överiäggningar raed berörda institut tillgriperföreskrifter genteraot instituten av alltför ingripande slag. Det är därförnaturiigt att ofta söker korama tUl rätta med uppkomnafinansieringsproblem genom samförståndslösningar med kreditinstituten. Förstnär sådana lösningar inte kan uppnås eller leder till åsyftade resultat, liggerdet närmare till hands att utan underhandskontakter med berördainstitut utformar föreskrUler för tillämpningen av förordnande som regeringenmeddelat. Av uttalanden från ansvarigt håll i riksbankenframgår att underhands-överiäggningar raed försäkringsbolagen inte lett tillåsyftade resultat vad gäller bolagens placeringar i prioriterade obligationer.Mot bakgrand av det tidigare anförda frarastår det därför som rimligt attriksbanken i den nya situation som inträtt utfärdar nya tUlämpningsföreskrifterför tillgodoseende av de samhällsintressen som är satt att bevaka.För försäkringsbolagen kan därvid naturligtvis föratsattningarna ha ändratsbeträffande gjorda placeringar. Hypoteksbanken kan inte närraare bedöraa i vadmån dessa ändrade förhållanden hade kunnat föratses vid en noggrannaretolkning av de intentioner som legat bakora tidigare raeddeladeföreskrifter. Banken ifrågasätler dock ora vad som inträffat ger tillräckligtbelägg för att meddeladetillämpningsföreskrifter strider mot lagen om kreditpolitiska medel eller motsyftena raed denna. Vad härefter beträffar framställningtill regeringen innebär den att det blir möjligt att sättabrattokvoler för bankinstituts eUer försäkringsinstituts prioriteradeplaceringar. Framställningen är uppenbarligen betingad av attlagstiftningen såsom den är utformad i nu berört avseende gällernettokvotsplaceringar, alltså kravet på berörda instilut att redovisa visslminsta innehav av prioriterade obligationer. 1 och raed att genomnyss nämnda tillämpningsföreskrifter gått in för bruttokrav för de berördaplacerargrap-perna ändras fömtsättningama för bestäraningen avkvotförhållandet. Som framhållit raåste härvid en högreprocentsiffra användas för att en oförändrad volyra nyeraitterade obligationerskaU kunna säljas. Hypoteksbanken har raot denna bakgmnd ingen erinran raotatt den nödvändiga ändringen i 20 § lagen ora kreditpolitiska raedel vidtas. Vad först skrivelse angår välkoranarfullmäktige alt brutlokvoler med krav på förvärv av obligationer direkt frånemittent införes för de sju större försäkringsbolagen och för allmännapensionsfonden. Bruttokrav medför att obligationsstockarna kan släppas fria ochatt försäkringsbolagen fritt kan sälja sina obligationer. kanregeländringen bli mycket betydelsefull och skapa fömtsättningar för en välfungerande handel på andrahandsmarknaden i såväl riksobligationer som statensprioriterade obligationer. Det kommer i sin lur att avsevärt underlättastatens upplåning utanför bankerna och bidra till att hålla kostnaderna förstatens upplåning nere. Kravet på förvärv från emittent ser fullmäktige somoundvikligt. Den kreditpolitiska lagstiftningens syfte är alt bl.a. underlättastatsupplåningen. Om placeringsålaganden kunde uppfyllas genom förvärv avutelöpande 1984/85:84 30 statsobligationerskulle detla syfte inte uppnås. Därför måsle kravel på förvärv från emittentuppställas. FuUmäktige tillstyrker den föreslagna ändringen avlagens bestämmelser om placeringsplikt. Mot beslutet reserverade sig ochLars . Riks-gäldsdirektören var skiljaktig. Dessa hade i stortlikalydande förslag till inledning av remissyttrandet: "Riksgäldsfullmäktigehar i olika saramanhang framhållit betydelsen av väl fungerandekredilmarknader. För kontoret är det ett primärt intresse att statens upplåningblir så billig som möjligt. På torde förutsättningarna för deltaöka om kreditmarknaderna fungerar väl. Dessutom är effektiva kredilmarknaderviktiga ur allmän samhällsekonomisk synvinkel. har lagt om sinupplåning i mer marknadsmässiga banor. Betydande volymer slatsskuldväxlar ochriksob-ligalioner säljs till allmänheten. Detta har bidragit till all enandrahandsmarknad för värdepapper med korta löptider (penningmarknaden) harvuxit fram. På denna marknad kan kontinuerligt påverka denkorta räntan. Därmed har oraläggningen av slatsskuldpoliti-ken bidragit tillalt penningpolitiken kan bedrivas på ett mer effektivt sätt. Riksgäldsfullmäktige har också oförtrutet uttalatsig för behovet atl sanera slatens finanser. Detta är en viktig uppgift avmånga skäl. Bland annat medför de stora underskotten en press uppåt påinflationen. Dessutom medför de med stor sannolikhet en"utträngning" av t. ex. investeringar i näringslivet. Under de senasie månaderna har riksbankenföreslagit och delvis genomfört flera åtgärder sora påverkat formerna förstatens upplåning och kreditmarknadernas funktionssätt. Sammanfattningsvis kanman säga alt de placeringskrav som gällt för försäkringsbolagen harutsträckts också till AP-fonden. Vissa preciseringar i kravens utformning harockså föreslagils. Effekten av de vidtagna åtgärderna på placerarnas avkastningblev särskill stor eftersom marknadsräntan legat ovanligt högtöver den prioriterade räntan. Omformuleringen av kraven i bruttolermer innebäremellertid i sig en ökad handlingsfrihet för de placerande institutionerna. De måsle visserligen göra en fastställd del av sinaårliga placeringar i prioriterade obligationer. När dessa köp väl är gjorda harde emellertid raöjlighet att förändra sina portföljer genom att avyttraprioriterade obligationer. Riksgäldsfullmäktige har förståelse för att det tarlid att hell förändra ett system för kreditreglering som tillämpats i tiotalsår. Uppenbart är också att de avregleringar av kredilmarknaden som genomförtsunder senare år öppnade möjligheter för försäkringsbolagen att kringgåintentionerna med placeringskraven. Eftersom försäkringsbolagen fyllde sinaplaceringskrav genom köp av redan tidigare emitterade prioriterade obligationerlämnade de inget nytt bidrag till finansieringen av statens underskott. förslag om att införa bruttokvoter medkrav på förvärv från emittent för de sju större försäkringsbolagen ochAP-fonden kan enligt fullmäktige i och för sig ses som ett steg i rättriktning. Bruttokrav medför att obligationsstockarna släpps fria och att detstår försäkringsbolagen fritt att sälja sina obligationer. På sikl kanregeländringen bli mycket betydelse- Prop.1984/85:84 31 fulloch skapa fömtsättningar för en väl fungerande kapitalmarknad.