prop · G803215 · 1984-12-31 00:00:00 — a. till att bereda undersökningsledarenmöjlighet att ta upp en fråga om reseförbud eller annat tvångsmedelmot sökanden, om detta skulle anses påkallat. 1984/85:215 13 har i sin skrivelse till regeringenföreslagit att den angivna underrättelseskyldigheten avskaffas, alternativt attden begränsas till att gälla endast vid fråga om brott av allvarligare slag,förslagsvis brott där minimislraffet uppgår till fängelse . Tillstöd för förslaget har styrelsen anfört att föreskriften i 8 i? ärligenföranleder ett förhållandevis stort antal underrättelser frånpassmyndigheterna till undersökningslc-dare. men att erfarenhelen har visal attunderrättelserna i mycket ringa utsträckning leder till beslut som utgörpasshinder. Vidare har styrelsen påpekat att förfarandel orsakar en förlängningav expeditionstiden, vilket medför stora ölägenheter för de sökande som är iomedelbart behov av pass, och att underrättelseskyldigheten medför ettomfattande och tidskrävande arbete för passmyndigheterna som i de flesta fallhar en myckel ansträngd arbetssituation och otillräckliga resurser. Efter remiss har yttranden över skrivelsen avgetts avriksåklagaren (), , länsstyrelserna i ochJämtlands län saml polisstyrelserna i , och polisdistrikt. Förslaget har vid remissbehandlingen lämnats utan erinranav och polisstyrelsen i , RÅ.länsstyrelserna i och samt polisstyrelsen i Malmöpolisdistrikt förordar all underrällelsskyldighelen begränsas till att avsesädana brott där minimislraffet uppgår lill fängelse . RÅ anser för sin del att del endast är i fräga om dengrövre brottsligheten som del är motiverat alt ha kvarunderrättelseskyldigheten. Brott med ett straffminimum av fängelse sex månaderär ofta av så allvarlig karaktär att del är realistiskt all räkna med en vissrisk alt den misstänkte söker undandra sig lagföring genom att lämna landet. RÅpekar vidare pä alt det, när det gäller den grövsta brottsligheten, skullekunna framstå som stötande om den misstänkte ges tillfälle lill flykt genomatt en myndighet, utan alt undersökningsledare försl informeras därom, gerhonom lillgång lill pass. RÅ påpekar alt en avgränsning efter dessa linjerskulle innebära att underrättelseskyldigheten kvarstår vid misstanke omexempelvis grovt skattebedrägeri och de grova formerna av gäldenärsbrott ochandra förmö-genhetsbroll medan motsvarande brott av normal svårhetsgrad fallerutanför. För egen del ansluter jag mig till den uppfattning som harframförts av RÅ och majoriteten av remissinstanserna. Jag är alltså inte bereddall föreslå att underråtldseskyldighelen helt avskaffas utan förordar att denbegränsas till att avse sädana brott där straffminimum uppgår till fängelse sexmånader. En sådan lösning innebär att såväl passmyndigheter somundersökningsledare avlastas en betydande del av det rutinmässiga sysslandetmed dessa frågor som man bibehåller en möjlighet att förhindra allpersoner som är misstänkta för allvarligare brott skaffar sig pass i syfle attbege sig utomlands för alt undandra sig lagföring och straff. Jag förordar mol bakgrund av del anförda att 8 S passlagenändras på 1984/85:215 14 sådanl sätt att den där angivna underrättelseskyldighetenskall föreligga endast i de fall då sökanden är skäligen misstänkt för brottför vilket inte är föreskrivei lindrigare straffan fängelse . 4.1 Besvär i frågor om tillstånd till vapenhandel Enligl vapenlagen (1973: 1176) prövar polismyndigheternabl.a. frågor om tillstånd all inneha skjutvapen, om tillstånd all driva handelmed skjutvapen samt om återkallelse av sädana tillslånd. En polismyndighetsbeslut i en sådan fråga får överklagas till . Ett beslut om avslag på en ansökan om tillstånd att innehaskjutvapen kan inte överklagas vidare från . i de båda andra nyssnämnda typerna av ärenden fär däremotöverklagas. Ursprungligen gällde att regeringen var besvärsinslans i båda fallen.Vid ändringar av vapenlagen (SFS 1981: 1360) överfördes emellertid besvärsprövningeni fråga om beslut om återkallelse av vapentillständ från regeringen tillkammarrätt. Däremot lämnades besvärsordningen oförändrad i vad avser beslutrörande tillstånd till vapenhandel. Som ett led i strävandena att begränsa antalet besvårsärendenhos regeringen har i en promemoria den 12 oklober 1984 från justitiedeparlementet(dnr 2589-84) föreslagits att regeringen skall befrias även från de besvärsärendensom rör vapenhandel och att kammarrätt skall inträda som besvärsinstans i dessställe. I promemorian påpekas - med hänvisning till ett uttalande i samband med1981 års lagstiftning - all visserligen delvis andra aspekter gör sig gällandei frågor som rör tillstånd att driva vapenhandel än när det gäller enskildapersoners vapeninnehav, men au det kan övervägas, om inte dessa synpunkter börunderordnas intresset av att begränsa besvärsärendena hos regeringen. Vidarepåpekas alt regeringen visserligen är slutinstans i fråga om åtskilliga andraärendegrupper som gäller handel men all även den lagstiftning som reglerardessa ärenden kan förutsättas bli omfattad av den översyn med sikte på altbegränsa antalet besvärsärenden hos regeringen som har beslutat om. Remissyttranden över promemorian har avgetts avrikspolisstyrelsen, kammarrätterna i och , länsstyrelserna iVärmlands och , samt SPOFAB-Leverantörs-föreningenför sport- och fritidsartiklar. Vid remissbehandlingen har förslagettillstyrkts eller lämnats utan erinran av samtliga instanser. Själv ansluter jag mig liksom remissinstanserna till den ipromemorian föreslagna lösningen. Förslagel föranleder ändring i 42 §vapenlagen. 1984/85:215 15 4.2 Ändring av bestämmelserna för vapentransporter Luftvapen är enligt definitionen i 1 § vapenlagen att ansesom en typ av skjutvapen och omfattas alltså i princip av beslämmelserna ivapenregleringen, Enligl 5 S andra siycket vapenlagen gäller emellertid allsådana luftvapen som har en i förhållande lill andra skjulvapen begränsadeffekt utan särskilt tillstånd får innehas av personer som har fyllt . Vilka luftvapen som omfattas av undantagsbestämmelsenframgår av de föreskrifter som har meddelat med stöd avbemyndigande i 49 § I vapenlagen. Föreskrifterna innehåller förteckningar översåväl tillståndsplikliga som lillståndsfria luftvapen. Skickas ett skjutvapen med posten, skall försändelsenenligt 28 a S första siycket vapenlagen vara assurerad. 1 paragrafens andrastycke föreskrivs vidare att den som transporterar skjutvapen bör vidtabetryggande ätgärder för att förhindra att någon obehörig kommer åt vapnet.Reglerna i 28 a S vapenlagen omfattar även luftvapen. AB Vapendepoten, , har i en skrivelse lilljustitiedepartementet framhållit alt det inte torde finnas skål för att kräva assureringvid postbefordran av luftvapen. Med hänvisning till att vapnet som sådanl iprincip får innehas av envar som fyllt framhålls att kravet på en såkostnadskrävande iransportform framstår som omotiverat. AB Vapendepoten harmot denna bakgrund hemställt att beslämmelserna i 28 a § vapenlagen ändras påsådant sätt att de endast omfattar de vapen för vilka polismyndighetenstillstånd krävs för innehav. Efter remiss har yttranden över förslaget inhämtats fränrikspolisstyrelsen, postverket, i , statensjärnvägar, och . Samtliga remissinsianser har tillstyrktframställningen eller lämnat den utan erinran. Själv finner jag i likhet med remissinstanserna denbegärda ändringen befogad. Bestämmelsen i 28 a § vapenlagen bör mot denbakgrunden ändras sä att kravet på assurans vid postbefordran inte avsersädana vapen som är lillståndsfria enligt 5 § andra slyckel vapenlagen. Detinnebär att även vissa fjädervapen och harpunvapen kommer alt omfattas avundantaget, vilket också får anses följdriktigt. Enligl lagen (1938: 121) om hittegods ankommer det påpolismyndigheterna att fatta vissa beslut i ärenden rörande hittegods. får besluta om försäljning av hittegods. om det inte kan värdasutan fara för försämring, om vården är förenad med alltför stora kostnadereller om det annars finns särskilda skäl för försäljning. färockså besluta att lämna ut hittegods lill ägaren mot hittelön som polismyndighe- 1984/85:215 16 len finner skälig. Om ägaren inte gör anspråk pä hittegodsetinom viss lid eller inte blir känd. får polismyndigheten lämna ut hittegodset lillupphit-taren mol alt denne betalar polismyndighetens kostnader med anledning avfyndet. har också att avgöra om ett fyndverkligen utgör hitiegods. 1 praktiken fär polismyndigheten ibland ta ställningtill även andra frågor som aktualiseras i ärenden om hittegods. Del har l.ex.förekommit att polismyndigheten har fått avgöra vem av flera personer somskulle anses vara upphittare. Lagen om hittegods innehåller inte några bestämmelser omöverklagande av polismyndighetens beslut. Särskilda bestämmelser om överklagandei hittegodsärenden finns inte heller i någon annan författning. Till följdhärav blir bestämmelsen i 8 kap. I § första stycket polisförordningen (198:730)tillämplig. Enligt denna får polismyndighetens beslut överklagas tilllänsstyrelsen. Särskilda bestämmelser om överklagande av länsstyrelsensbeslut i ärenden om hittegods saknas också. Enligt 18 § allmänna verksstadgan(1965:600) jämfört med 2 § länsslyrelseinslruklionen (1971:460) fär länsstyrelsensbeslut överklagas tili regeringen genom besvär, om inte annat finnsföreskrivet. Denna bestämmelse medför således alt beslut i ettfrån polismyndighet fullföljt ärende om hittegods kan överklagas tillregeringen, 1 den förut (avsnitt 3) nämnda promemorian Färrebesvärsärenden hos regeringen uttalas att de frågor som skall prövas i ärendenom hittegods inte är av sådanl slag som gör det motiverat alt behållaregeringen som högsta instans. Enligt promemorian år det emellertid intelämpligt att slopa rätten att överklaga beslut, eftersom detskulle kunna leda till att olika praxis i ifrågavarande ärenden kom att uppståvid de olika länsstyrelserna. Eftersom det i huvudsak är rättsliga frågor somskall prövas i ärenden om hittegods framstår det som lämpligast att länsstyrelsensbeslut fär överklagas till domstol. Med hänsyn till att det är frågan omöverprövning av ett beslut av en förvaltningsmyndighet framstår förvaltningsdomstolsom lämplig besvärsinstans. Promemorian mynnar ut i förslaget attlänsstyrelsens beslut får överklagas till kammarrätt med möjlighet att efterdispensprövning föra saken vidare till regeringsrätten (jfr 33 i? förstastycket och 35 S förvaltningsprocesslagen, 1971:291). Förslaget har tillstyrkts eller lämnats utan erinran avsamtliga remissinstanser. Endast kammarrätlen i har närmarekommenterat förslagel. Kammarrätlen framhåller bl. a. olägenheten med attersättningsfrågor enligl hillegodslagen i vissa fall kan tänkas bli föremålför prövning bäde vid allmän domstol (se 3 § lagen om hillegods) och avlänsstyrelse (och eventuellt även regeringen) efter besvär överpolismyndighetens beslut. Promemorians förslag att låta beslutöverklagas till kammarrätt i stället för hos regeringen medför inte någonförbättring i del 1984/85:215 17 Kammarrätten unserdock att promemorians förslagkan godtas i väntan på all hitlegodsiagstiftningen blir föremål för en gcnomgiipandcreformering. Inte heller jag anser att det är motiverat all behållaregeringen som högsta instans i hittegodsärenden. Om man emellertid i enlighetmed promemorians förslag skulle låta beslut få överklagas tillkammarrätt, skulle den olägenhet som kammarrätlen i har berört bli merpåtaglig. Det skulle dä skapas möjlighet till dubbel domstolsprövning (både iförvaltningsdomstol och i allmän domstol) av en och samma hiiiegodsfräga. Jaganser därför att den i promemorian föreslagna lösningen inte är helt lämplig.Enligt min mening bör det i stället vara tillräckligt att polismyndighetensbeslut fär överklagas till , som alltså bör bli slutinstans i hittegodsärenden.Mcijiigheten att föra talan i allmän domstol bör självfallet finnas kvar. Den lösning som jag nu har förordat skulle visserligenkunna sägas innebära en sådan risk för en oenhetlig praxis i länsstyrelsernasom har berörts i promemorian. Denna risk bör dock inte överdrivas. Till vissdel finns det redan en utvecklad praxis i principiella hittegodsfrågor. Mångagånger torde f.ö. de hittegodsärenden som förs till länsstyrelserna innehållasådana speciella omständigheter som gör att utgången i ett ärende inte kan fånågon rättsbildande verkan. Slutligen finns ju möjligheten till prövning iallmän domstol för den som inte är nöjd med beslut. Lagtekniskt bör saken lösas sä att det i lagen (1938: 121)om hittegods förs in särskilda bestämmelser om överklagande. Dessa kanbegränsas till alt ange att är besvärsinstans och attlänsstyrelsens beslut inte fär överklagas. Regler om besvärsförfarandel finns iförvaltningslagen (1971:290). 6 Tillsättning av revisionssekreterare ochregeringsrättssekreterare m.m. För beredning och föredragning av mål i högsta domstolenskall enligt 3 kap. 8 § (RB) finnas revisionssekreterare, somskall vara lagfarna. Vidare föreskrivs i 4 kap. 2 S RB att vid högsta domstolenskall finnas kansli. Enligt 4 kap. 2 § RB utnämns eller förordnasrevisionssekreterarna av regeringen. För beredning och föredragning av mål iregeringsrätten finns enligt 7 § lagen (1971:289) om allmännaförvaltningsdomstolar särskilda tjänstemän. Av förordningen (1979:568) medinstruktion för regeringsrätten framgår alt berednings- och föredragningsuppgifiernaankommer på regeringsrätlssekreterare som förordnas av regeringen. Avinstruktionen framgår också all det vid regeringsrätten finns ett kansli. Såväl revisions- som regeringsrättssekreterartjänsternatillsätts ulan le- Prop.1984/85:215 18 digkungörande och efter förslag av domstolen. 1 praktikenfrångås aldrig domstolens förslag. Frågan om alt delegera beslutanderätten i dessa ärendenkom upp i samband med domstolsverkels inrättande. 1 propositionen (1974: 149)föreslogs alt beslutanderätten skulle överlåtas till . Vid riksdagsbehandlingenbeslöl dock att ärendena även i fortsättningen skulle ankomma päregeringen (JuU 1975: I, rskr 1975: 1). 1 budgetproposition (prop. 1982/83: 100 bil. 4)anmälde dåvarande chefen för att han avsäg att la uppdessa frågor utifrån intresset av att i görlig män decentralisera ärenden frånregeringskansliet. Frågan har härefter behandlats i det inledningsvis nämndabetänkandet (Ds SB 1983: I) Detfortsatta delegeringsarbetet i . 1 betänkandet föreslås bl.a. att högsta domstolen och regeringsrätten själva skall tillsättarevisionssekreterarna och regeringsrätlssekrelerarna, Alla remissinsianser som har yttrat sig över betänkandettillstyrker detta förslag. Mot bakgrund av den sakkunniges förslag och det positiva mottagandelsom det har fält under remissbehandlingen finner jag tiden nu mogen attgenomföra den decentralisering som har aviserats i fråga omtillsättningen av revisions- och regeringsrätissekrelerarljänslerna. Den naturligalösningen är att domstolarna själva tillsätter dessa tjänster. Mellan högsta domstolen och regeringsrätten finns f.n. denskillnaden alt högsta domstolens kansli och revisionssekreterarna uttryckligennämns i lagtexten och att det också är angivet i lag att regeringen tillsätter revisionssekreterarljänsterna.Denna skillnad är historiskt betingad men inte sakligt motiverad. Det rör sighär om organisatoriska och personaladminislraliva ämnen av sådanl slag som kanoch bör regleras i förordning. Jag föreslår därför att bestämmelserna förhögsta domstolen utformas med 7 § lagen om allmänna förvaltningsdomstolar somförebild. Härigenom utmönstras bestämmelserna om kansli ochrevisionssekreterare ur lagtexten. I enlighet härmed har jag utformat förslagtill ny lydelse av 3 kap. 8 § och 4 kap. 2 !i RB. Den tilltänkta delegeringenav tillsättningsrätten avses framgå av ändringar i instruktionen för högstadomstolen och regeringsrätten. Om godtar detta förslag, är det min avsikt attföreslå regeringen en övergång till motsvarande ordning när det gäller lillsättningav tjänster som hovrätts- och kammarrättsassessorer, Detla kräver inte lagändring. 1 detta sammanhang vill jag upplysningsvis nämna en annandecentraliseringsfråga som jag ämnar anmäla för regeringen och somberör domstolsväsendet. Det gäller en överföring från regeringen till tjänsteför-slagsnämndenför domstolsväsendet av prövningen av frågor om tillstånd enligt 12 kap. 3 Srättegångsbalken för lagfarna domare och rättsbildade befattningshavare vid deallmänna domstolarna alt vara rättegångsombud. Prop.1984/85:215 19 7 Forum vid olovligt fiske i svensk fiskezon m. m. Utländska fiskare misstänks ibland för olovligt eller olagafiske utanför svenskt territorialvatten men inom den svenska fiskezonen. De hardä ofta uppläckts av vid flygspaning eller vid ytövervakningmed farlyg. Dessa fiskare saknar anknytning till och kan inte alltidgripas och föras lill svensk hamn. För att åtal skall fä väckas vid svenskdomstol när den misstänkte inte har gripits eller uppehåller sig i , mästeregeringen enligl 19 kap. 2 S (RB) för varje särskilt fallförordna .-i.tt en viss domstol skall ta upp målet. Dessa ärenden om anvisandeav forum är ganska frekvenia. En ordning som innebär alt regeringen imöjligaste mån befrias frän dessa ärenden ligger i linje med de pågåendedecentraliseringssträvandena. 1 sammanhanget bör framhållas att åklagarens behörighetatt väcka ätal är beroende av att det finns en behörig domstol. Del finns därtbrinte. någon behörig åklagare så länge ingen behörig domstolfinns för målet. Detta innebär i sin tur bl. a. alt strafföreläggande inte kanutfärdas i de fall där sådant föreläggande annars skulle vara möjligt atttillgripa. Även från den synpunkten är det angeläget att forumfrägorna löses päannat sätt än genom regeringsbeslut i varje enskilt fall. Riksåklagaren () tog i en skrivelse till regeringen år1981 upp frågan om en enklare ordning för bestämmande av forum i de nu aktuellafallen. Frågan har därefter behandlats i en inom justitiedepartementetupprättad promemoria , där det föreslås att i lagen(1950:596) om rätt till fiske (FL) införs en särskild forumregel för dessafall. Yttranden har avgetts av , riksåklagaren,hovrätten över och , , , generallullstyrelsen,, och fiskevattenägareförbund.Riksåklagaren har bifogat yttranden frän cheferna för länsåklagarmyndigheternai , samt och och frän chefsåklagarnai Ystads, och åklagardistriki. Hovrätten över ochBlekinge har bifogat yttranden från och Ystadstingsrätt. I det följande skall jag ta upp frågan om en reglering av forumfrägani de fall jag nämnt. Jag ämnar i anslutning därlill också behandla enfråga som rör bestämmelserna i om handräckning i vissa fall. 7.2 Bakgrund m. m. rörande forumfrågan Den följande redogörelsen tar enbart sikte pä detpraktiska problemet om forum vid brott inom fiskezonen och därmedsammanhängande frågor om åklagares behörighet m.m. Däremot behandlas inte andrafrågor som Prop.1984/85:215 20 har samband med utlänningars överträdelser av fiskerilagstiftningeni svensk fiskezon, exempelvis frågor om tvångsmedel; jfr i sistnämnda del lagen(1982: 395) om lullverkets medverkan vid polisiär övervakning. Svensk lagstijlning om räll lill fiske m. m. Enligl I § lagen (1966: 374) om Sveriges .sjöterritoriumomfattar Sveriges sjöterritorium dels inre vatten och dels territorialhavet.Sjöterritoriet begränsas mol de! fria havet eller annan stats territorium avterritorialgränsen. 12-4 S!i ges bestämmelser om vad som tillhör det inre vattnel(i första hand insjöar, vattendrag och kanaler, vid kusterna belägna hamnar,bukter och vikar samt vattenområden innanför eller mellan öar. och skärintill räta linjer som regeringen bestämmer) och vad som tillhör territorialhavet(del utanför landområden och inre vatten belägna vattenområdet med enbredd av ). Särskilda regler gäller för terrilorialhavetsutsträckning närmast gränsen mot , i , i och i områdetnärmast gränsen mot . Ylteriigare bestämmelser om sjöterritoriet finnsi kungörelsen (1966:375) med närmare beslämmelser om beräkningen av Sverigessjöterritorium. FL avser (I §) rätten lill fiske inom Sverigessjöterritorium och inom svensk fiskezon. I särskilt angivna fall gäller lagenäven svenskt havsfiske utanför fiskezonen. Fiskezonen omfattar det havsområdeutanför territorialgränsen vid Sveriges kuster som regeringen bestämmer. Denfår dock inte sträckas ut över mittlinjen i förhållande till annan slal elleröver annan linje om vilken överenskommelse träffas med annan stat. 1 förordningen (1977:642) om den svenska fiskezonensomfattning (omtryckt 1979: 1112) finns närmare regler om fiskezonen. Enligt FL gäller vad som i lagen föreskrivs om fiske iallmänt vatten även i fiskezonen, dock med de begränsningar som föranleds avlagen (1966:314) om kontinentalsockeln. Fisket i allmänt vatten är i principförbehållet svenska medborgare. Utlänningar, som ärstadigvarande bosatta i , är dock likställda med svenska medborgare.Regeringen eller den myndighet som regeringen utser fär medge att även andrautlänningar bedriver fiske. Detta bemyndigande har regeringen utnyttjat genomatt i fiskeriförordningen (1982: 126) medge att utlänningar i vissa närmareangivna fall får bedriva yrkesfiske i bl, a. den svenska fiskezonen. Det kan nämnas alt det dessutom bl. a. finns särskildaregler i fråga om rätten att frän danskt fiskefartyg bedriva fiske inom vissadelar av Sveriges sjöterritorium, grundade på en konvention . sekungörelsen (1933:282) med vissa bestämmelser rörande fiskeriförhållandena i detill och gränsande farvattnen. Vidare kan nämnas att ,och genom en konvention träffat särskild överenskommelseom ömsesidig rätt till fiske i och . 1 FL finns straffbestämmelser för överträdelser av lagenoch föreskrifier 1984/85:215 21 som meddelats med stöd av den. Straffet är böter ellerfängelse , 1 fräga om olaga eller olovligt trålfiske ärstraffet normerade böter, anknutna till molorslyrkan hos del fiskefartyg som använts,eller fängelse . Även fiskeriförordningen innehåller ansvarsbestämmelseravseende fiskel i fiskezonen. Svensk lags lillämplighel och svensk domstols behörighet Som nämnls är straffbestämmelserna i i principtillämpliga också i den svenska fiskezonen utanför den svenska lerrilorialvattengränsen(se även prop. 1967: 116 s, 12), 1 fräga om möjligheten att efter svensk lag och vid svenskdomstol döma den utlänning som utan tillstånd fiskar utanför svenskiterritorium men inom den svenska fiskezonen gäller de allmänna reglerna i 2kap. 3 S (BrB), Även om det tidigare rått viss tveksamhet ifrågan, anses numera enligt stadgad praxis all brott av delta slag är all belraklasom eit sådant "brott mot ", som enligt tredje punkten nämndalagrum gör svensk lag tillämplig och svensk domstol behörig (jfr m.fl.. jämte förklaringar, band I, Ijärde uppl., s. 93), Det kan isammanhanget nämnas att. enligt den tidigare nämnda konventionen frän är 1932mellan och , överträdelser av föreskrifterna i konventionenskall åtalas, avdömas och straffas i det land, vartill den skyldiges fartyghör. Enligt 2 kap. 5 § BrB får åtal för brott som förövats utomriket i princip väckas endast efter förordnande av regeringen eller av den somregeringen bemyndigat därtill. Det behövs dock inte något tillstånd lill åtal bl.a.om brottet förövats i , , eller eller av dansk,finsk, isländsk eller norsk medborgare mol svenskt intresse. Någon delegationav rätten att förordna om alt åtal får väckas har inte ägt rum annat än förfall då brottet begåtts av svensk medborgare eller utlänning med hemvist iSverige, se brevet (1972:818) till riksåklagaren om väckande av ätal i vissafall. I 19 kap. RB finns regler om laga domstol i brottmål. 2 S föreskrivs alt åtal för brott, som förövats på ort utom riket eller påutländskt farlyg eller luftfartyg under resa inom eller utom riket skall, ominte regeringen för visst fall förordnar annat, tas upp av den rätt där denmisstänkte skall svara i tvistemål i allmänhet (dvs. i princip där han ärbosatt) eller av rätten i den ort där han gripits eller eljest uppehåller sig.Om någon av dessa förutsättningar inte är uppfylld dä en utländsk fiskare somsaknar anknytning till misslänks för olovligt eller olaga fiske inomfiskezonen, måste regeringen förordna om forum. 1984/85:215 22