mot · G7022634 · 1984-03-20 00:00:00 — m. fl. Forskning (prop. 1983/84:107) Forskningen och forskningspropositionen 2 Skolan och den högre utbildningen 4 Resursfördelning, prioritering och styrning 7 Forskarrekrytering och forskarutbildning 9 Betyg på doktorsavhandlingar 11 Fast reglering av meritvärdet 11 Behörighetskraven för forskarutbildningen 12 Mellanexamen/specialistexamen 13 Forskning vid mindre högskoleenheter 15 Jämställdhet i forskningen 17 Forskning om halvledare 17 Forsknings-och utvecklingsinsatser inom kulturområdet 17 Humanistisk och samhällsvetenskaplig forskning 18 Konsekvensändring angående läkarutbildningen och 1 1983/84. Nr 2634 - 2639 Moderata samlingspartiet vill bygga ett samhälle av fria oberoende medborgare. Friheten och den hänsyn som är frihetens andra sida utgör förutsättningar för ett ekonomiskt, livskraftigt och kulturellt rikt samhällsliv. Intellektuellt skapande ges nödvändigt utrymme. En fri forskning är en vital del av ett sådant samhälle. Omvänt kan inte i längden det fria samhället fortleva om inte sökandet efter ny kunskap tillåts ske i former som är oberoende av den offentliga makten. Det är med denna utgångspunkt som vi bedömer de förslag regeringen presenterar i sin forskningspolitiska proposition. Det är för oss uppenbart att regeringen i sina vällovliga försök att stimulera forskningen hämmas av föreställningar som ytterst har felaktiga ideologiska förklaringar. intar en framskjuten plats internationellt i fråga om forskning och utveckling på många områden. Härtill har bidragit ett i grunden positivt kultur- och kunskapsklimat. Framgångsrika svenska företag har utgjort en dynamisk kraft för den tekniska utvecklingen. Konkurrensen hårdnar emellertid. Nya länder inträder i den grupp som tidigare svarat för lejonparten av kunskapsutvecklingen. Den svenska industrin ställs härigenom inför nya utmaningar som måste kunna mötas. Dessa internationella förändringar kommer dess värre som förmåga att mäta sig med andra länder av interna orsaker kommit att mattas. Ett viktigt skäl härtill är att möjligheterna till intellektuellt nyskapande försämrats, framför allt genom den offentliga maktens alltmera dominerande roll i det svenska samhället. Ett övermått av organisation och kortsiktiga, politiskt dikterade, förväntningar stör den process genom vilken ny kunskap växer fram. Den högskattepolitik som en stor offentlig sektor driver fram avhåller dess värre också företag från att bidra med sin nödvändiga del av forskningsinsatserna. Den sista rest av forskningsstimulans som företagen tidigare hade inom skattesystemets ram det s. k. forskningsavdraget ersatte regeringen med riktade stödåtgärder till företag som av den offentliga makten genom regeringen bedöms ha de bästa framtidsutsikterna. Samma negativa effekter får de höga skatterna för den enskilde. För att forskning och utveckling skall kunna attrahera inte minst unga talanger krävs att möjligheterna att få ett personligt utbyte bedöms som någorlunda rimliga. Skattesystemet ger inte något utrymme för detta. Svårigheterna förstärks av att lönevillkoren för den som engagerar sig vetenskapligt av kortsiktiga jämlikhetsskäl gjorts sådana, att de verkar direkt avhållande för nya krafter att satsa på en forskarkarriär. Parallellt med den offentliga maktens framväxt har synen på kunskaper och kompetens förändrats. Skolan har inriktats mot diffusa utjämningsmål snarare än mot målet att ta till vara varje elevs förutsättningar och anlag. Den högre utbildningen har i samma anda belastats av administrativa regler som försvårar ett fritt universitets förmåga att fullgöra sina uppgifter. Forskningspropositionen attackerar inte de strukturförhållanden i samhället i stort som hämmar kunskapsutvecklingen, vilket möjligen kan anses förklarligt men knappast ursäktligt. Propositionen behandlar emellertid inte heller kunskapsproblemen i skolan eller det överreglerade , vilket varken är förklarligt eller ursäktligt. De förslag för att främja forskningen som regeringen framlägger kommer därigenom att bli om än inte verkningslösa så i vart fall otillräckliga för att hävda ställning som framträdande kultur- och industrination. Om regeringens brist på förståelse för de grundläggande förutsättningarna för en vital forskning är uppenbara är det desto mera glädjande att regeringen ändå förefaller inse att den tidigare hårda satsningen på kortsiktigt betonad sektorsforskning inte kan fortgå. Den nuvarande betoningen av sektorsforskningen är emellertid en logisk konsekvens av den offentliga maktens tillväxt. Respekten för det fria kunskapssökandets villkor har försämrats i takt med att den politiska samhällsstyrningen förstärkts. Insikten om att sektorsforskningen inte kan tillåtas fortsätta att expandera på bl. a. den grundläggande universitetsforskningens bekostnad förmår regeringen emellertid inte utnyttja för att åstadkomma ett radikalt brott med den nu gällande ordningen. Nya, relativt obundna resurser tillförs visserligen universiteten via fakultetsanslag och forskningsråd. bibehålls emellertid sektorsforskningsstrukturen intakt, men kompletterad med den egenartade uppgiften att också ta ansvar för långsiktig kunskapsuppbyggnad. En situation där sektorsorganen också ges ett avgörande inflytande över den grundläggande forskningen riskerar att göra ont värre. Ett resultat av den offentliga maktens starka roll i fråga om forskningens innehåll har varit en rad stora program för specifika ändamål. Energiforskningen är ett typiskt exempel härpå. Regeringen inser nu att en del av det som tidigare igångsatts inte har några förutsättningar att leda till framgångsrika resultat, sannolikt därför att det aldrig varit vetenskapligt förankrat. Likväl bibehålls åtskillig verksamhet som inte med några rimliga mått mätt kan betraktas som kvalificerad forskning. Vi återkommer till detta . Regeringen förmår inte i propositionen frigöra sig från tilltron till de stora programmens filosofi. Enda möjligheten att för framtiden säkerställa att sådana nationella program som mera dikteras av politisk vilja än av en vetenskaplig ansats aldrig realiseras är att förändra den forskningsstruktur som dessa program baseras på. Vi kommer i det följande att föreslå väsentliga förändringar i såväl den hittillsvarande som den av regeringen föreslagna forskningsorganisationen. 1* 1983/84. Regeringens forskningsproposition innebär sammanfattningsvis ett otillräckligt stöd för strävandena att utveckla kunnandet i . Ordrikedomen och de ekonomiska påslagen, som bara nätt och jämnt till forskningen återför vad regeringen med andra metoder och i andra sammanhang dragit in från samma område, förmår inte dölja att socialdemokraterna saknar förutsättningar att ge vårt land en ny start. Skolan och den högre utbildningen Skolan har som nämnts en avgörande betydelse för att trygga förutsättningarna för god forskning. Dagens skola förmår inte att till fullo ta till vara alla de skiftande anlag som unga människor har. I motion 1983/84:2016 har vi presenterat en rad förslag i syfte att främja kvaliteten i skolans undervisning. Bland dessa förslag märks: Skolans kunskapsförmedlande uppgift skall ges företräde framför alla andra uppgifter. En koncentration av undervisningen i varje ämne till det verkligt centrala skall genomföras. Undervisningen får inte splittras av ett övermått av krav från andra än lärarna att ta elevernas tid i anspråk. Valmöjligheterna i måste förstärkas. Endast härigenom kan olika begåvningstyper tas till vara. Specialskolor av skilda slag skall uppmuntras. Skolor med möjlighet till specialisering i läroämnen skall vara lika självklara som skolor med tyngdpunkten förlagd till idrott. Svenskämnets ställning måste stärkas. 1 proposition 1983/84:116 lägger regeringen fram förslag om en reformerad gymnasieskola. Förändringarna skall, enligt regeringen, utjämna skillnaderna mellan gymnasieskolans olika delar. I annat sammanhang redovisar vi en i förhållande till regeringens uppfattning avvikande syn på hur gymnasieutbildningen skall organiseras. Om de teoretiska utbildningsalternativen närmas de yrkesinriktade blir resultatet ofelbart att elevernas teoretiska kunskapsnivå vid inträdet i högskolan sänks ytterligare. anför företrädare för högskolan att de studerandes kunskaper ofta är så svaga att högskolan har svårigheter att fullfölja sin uppgift. Enligt vår mening bör gymnasieskolans teoretiska linjer först och främst förstärkas genom att reglerna för antagning till högre utbildning förändras. Genom att avskaffa kvoteringen av de sökande och genom införandet av en högre allmän behörighetsnivå för traditionella akademiska utbildningsvägar undviks taktikval inom gymnasieskolan. Därigenom kommer de som avser att söka till högre utbildning att välja en gymnasieutbildning som ger de nödvändiga förkunskaperna. Mellan gymnasieskolan och den högre utbildningen skall dessutom goda möjligheter finnas att komplettera bristfälliga kunskaper. Ett antagningssystem på denna grund säkerställer också att yngre studerande inte i onödan tvingas fördröja starten på den högre utbildningen. Påbörjande av eventuellt därefter följande forskarstudier kan härigenom ske i en receptiv ålder och utan att de forskarstuderande bundits upp av alltför tyngande sociala och ekonomiska krav. Det innebär att kreativitet och talang tas maximalt till vara. En kvalitativt fullgod forskning kräver utöver denna typ av förändringar i skolan också att den högre utbildningen förmår att vidareutveckla det grundläggande kunnande som de studerande i en kunskapscentrerad skola kan förväntas tillägna sig. I motion 1983/84:2016 lägger vi också fram förslag om hur den högre utbildningen bör reformeras för att stärka förutsättningarna för kunskapsutvecklingen. Linjesystemet bör brytas upp och institutionerna återfå sin centrala roll i högskolans organisation. Styrelser och nämnder med begränsat intresse för utbildningskvaliteten bör utmönstras. De mindre högskolornas undervisning skall ombesörjas decentraliserat som en del av de större lärosätenas ansvar. Det senare säkerställer forskningsanknytning också av den undervisning som förmedlas utanför de större högskolorna och universiteten. Forskningens förhållande till statsmakterna är liksom forskningsmiljön av avgörande betydelse för framgångsrika resultat. I båda hänseendena har högskolan betydande fördelar såväl som administratör som förare av forskning. Framgångsrik forskning förutsätter en stimulerande omgivning med rika möjligheter till vetenskapliga kontakter med andra forskare inom skilda discipliner. Forskning och kreativitet är i betydande grad ett socialt fenomen. Regeringen föreslår att den grundläggande forskningen vid universiteten skall ges bättre arbetsmöjligheter. Det föreslås ske genom en förstärkning av såväl fakultetsanslagen som forskningsrådens resurser. Förslagen innebär en välkommen anslutning till krav moderata samlingspartiet länge ställt. Också förslaget om ett starkare vetenskapligt inslag i fråga om den nationella prövningen av resurserna till den tekniska forskningen är ett steg i rätt riktning. En motsvarighet på det tekniska området till den verksamhet som utövas inom forskningsråden har länge saknats. Även om regeringens förslag om att inom styrelsen för teknisk utveckling (STU) inrätta en forskningsrådsliknande organisation innebär ett erkännande av vikten av ett starkare vetenskapligt inslag i forskningsbedömningen är förslaget ändå ofullgånget. Enligt vår uppfattning är det bättre att föra relevanta delar av STU:s uppgifter till ett tekniskt-vetenskapligt forskningsråd av samma karaktär som övriga forskningsråd. föreslår att så sker. Förslaget preciseras nedan under rubriken . Forskningspropositionens avgörande brist är som redan framhållits den otillräckliga kursändringen i fråga om sektorsforskningen. Vi hyser stark sympati för regeringens ambition att förstärka det långsiktiga och grundläggande sökandet efter ny kunskap men kan inte acceptera att förstärkningen delvis skall ske genom de sektoriella organens försorg. Tvärtom förordar vi en sådan organisatorisk förändring att merparten av de resurser som kanaliseras via sektorsorganen successivt kan föras över till högskolan. En viktig tanke bakom uppbyggnaden av sektorsforskningen har varit att tillgodose behovet av forskning som är relativt nära anknuten till den politiska beslutsprocessen. Vi har ovan från principiella utgångspunkter avvisat en sådan grundsyn. Likväl är vi självklart medvetna om de önskemål som myndigheter och regeringskansli från tid till annan kan ha att få kunskapsluckor utfyllda. Detta önskemål kan tillgodoses inom ramen för en annan organisation av merparten av den forskning som leds av olika sektorsforskningsorgan. Vi föreslår att hos regeringen anhåller om förslag syftande till en gradvis avveckling av följande forskningsadministrationer: delegationen för social forskning delegationen för arbetsmarknadsforskning. Regeringen bör därutöver pröva möjligheterna att avveckla ytterligare sektorsforskningsadministrationer av motsvarande slag. De resurser/uppgifter som de här nämnda forskningsadministrationerna svarar för bör i huvudsak fördelas på fakultetsanslagen och anslagen till forskningsråden. Genon) en avveckling av sektorsadministrationen minskar möjligheten till omedelbar politisk direktivgivning. Detta är en väsentlig avsikt bakom förslaget. måste emellertid myndigheter och regeringskansli tillförsäkras möjligheter att för konkreta och planerade offentliga beslut få forskningsuppgifter utförda. Praktiskt bör detta arrangeras så att högskolan ges möjlighet att biträda statsmakterna i sådana sammanhang. På högskolan skall emellertid falla ansvaret att svara för en vetenskaplig kvalitetskontroll av de givna uppdragen. I sammanhanget bör också understrykas den i alltför stor utsträckning bortglömda resurs som högskolan utgör i fråga om statliga utredningar och Sekreterare i sådana utredningar hämtas enligt vår mening alltför ofta från tjänstemannakadern inom resp. departement. Kvaliteten på och integriteten hos det statliga utredningsväsendet skulle enligt vår mening avsevärt förbättras genom att forskare från högskolan i större omfattning engagerades i utredningsverksamheten eller genom att utredningsuppdrag från början lades ut på högskolan. Vi föreslår alltså att regeringen ges i uppdrag att se över hela den nuvarande sektorsforskningen. Förslag med anledning av översynen bör presenteras för i sådan tid att en ny organisation kan träda i kraft . I översyningsuppdraget bör som en självklar del ingå att överväga hur beställarkompetensen skall kunna utvecklas inom myndigheterna. Endast om en hög sådan finns kan ett fruktbärande samspel mellan myndigheterna och högskolan utvecklas. Dagens sektorsforskning står såväl för nära som för långt ifrån de centrala politiska instanserna. För nära i så måtto att åtskilligt av den forskning dessa initierar riskerar att påverkas av modebetonade eller irrelevanta politiska värderingar. För avlägsen för att kunna svara för de centrala beslutsinstansernas behov av att i preciserade avseenden få ett bättre beslutsunderlag liksom att få konsekvenserna av genomförda åtgärder vetenskapligt utvärderade. Vårt förslag löser detta dilemma. Resursfördelning, prioritering och styrning Riksdag och regering kommer med den av oss förordade forskningsorganisationen att tvingas inskränka sin direktivgivning gentemot forskningen till framför allt anslag och inrättande av professurer. Det kommer att gynna stabiliteten och därmed också kvaliteten i forskningen. I en miljö där forskningen ständigt riskerar att upphöra eller kraftigt förändras kan nämligen aldrig det långsiktiga arbete bedrivas som krävs för att forskningskvaliteten skall kunna upprätthållas. Därutöver finns också möjligheten att genom direktivgivande uttalanden meddela riktlinjer för forskningens inriktning. Enligt vår mening bör emellertid denna senare möjlighet utnyttjas restriktivt och när det sker i så entydiga former som möjligt. Regeringens förslag till allmänna direktiv inom jordbruks-, social- och arbetsmarknadsdepartementens forskningsområden uppfyller inte dessa krav. De allmänna texter regeringen bereder möjlighet att ta del av är också omöjliga att acceptera. Dessutom rymmer de inslag i sak som vi, från de utgångspunkter vi har angett, har svårt att ställa oss bakom. Från båda dessa utgångspunkter föreslår vi att avvisar de föreslagna målangivelserna. I stället bör de prioriteringsuttalanden som gjordes i anslutning till forskningsbeslut alltjämt gälla. Det kan inte nog understrykas att den egentliga forskningen i bemärkelsen sökandet efter ny kunskap inte låter sig planeras eller styras och att roll bör inskränkas till att avse översiktliga riktlinjer. På varje forskningsnivå måste det finnas betydande frihet att ompröva verksamheten från inomvetenskapliga utgångspunkter. De fakultetsprogram, vars betydelse understryks i propositionen, som utarbetas i universitets- och högskoleämbetets (UHÄ:s) planeringsberedningars regi, kan stimulera debatten och därutöver fungera som ett instrument för inventering av pågående och planerad verksamhet. Planeringsarbetet får däremot aldrig bli ett självändamål. Eventuella fakultetsprogram får inte heller utgöra det enda underlaget för en forskningsplanering inom fakulteterna. () har en viktig uppgift när det gäller att svara för en tvärvetenskaplig bevakning. Vi anser däremot inte att FRN skall ha till uppgift att svara för underlag för nationella forskningsprogram. Underlag för sådana bör tas fram i former som garanterar att åsikter får brytas mot varandra långt fram i beredningsprocessen. Regeringens styrning av forskningens inriktning bör alltså först och främst ske genom anslag och inrättande av professurer. I den nu föreliggande propositionen har regeringen från dessa utgångspunkter valt att lägga en stark tonvikt vid naturvetenskap och teknik. Vi finner detta välmotiverat. När regeringen anser sig ge den humanistiska och den samhällsvetenskapliga forskningen en angelägen förstärkning, är detta emellertid knappast riktigt. Vi vill emellertid förorda att så sker. I det följande föreslår vi att humanistiskt och samhällsvetenskapligt inriktad forskning tillförs 30 milj. kr. utöver regeringens förslag. Forskning är till sin natur en verksamhet som inte sker budgetårsvis. En planering på än är emellertid svår att genomföra, eftersom högskolans arbete i hög grad styrs av det ettåriga anslagssystemet. Redan i den förra forskningspropositionen föreslogs därför att forskningsråden skulle få fleråriga medelsramar (utöver aktuellt budgetår). Detta förslag upprepas nu av regeringen, vilket innebär att råden i sin planering får utgå från en höjning av anslagen för vartdera budgetåret. Vi tillstyrker regeringens förslag i denna del. Med anledning av budgetpropositionen 1981/82:100 framförde vi förslag om att införa treåriga ramanslag även för högskolan. På denna punkt utlovar regeringen i föreliggande proposition endast utredningar. Vi beklagar detta. Skälen för att ge också högskolan bättre möjligheter till långsiktig planering har inte på något avgörande sätt förändrats. Vi anser att petita för grundutveckling och forsknings-/forskarutbildning bör omfatta detaljerade äskanden för de tre närmaste åren samt en översiktlig plan för de därpå följande två åren. Petitan skall lämnas . UHÄ:s årliga anslagsframställningar kan därmed göras enkla och kortfattade men förutsätts äga rum i vanlig ordning. bör som sin mening ge regeringen till känna vad vi här har anfört. Den nya ordningen bör kunna tillämpas fr. o. m. / 86. För att kunna bibehålla en hög kvalitet på svensk forskning krävs att rätt personer rekryteras till forskarutbildningen. Att så sker förutsätter en acceptabel studiefinansiering, goda studieförhållanden och en arbetsmarknad efter doktorsexamen. Ingendera av dessa förutsättningar föreligger i tillräcklig utsträckning. Regeringen för i propositionen ett insiktsfullt resonemang om bristerna i dagens forskarutbildning. De förslag som borde ha blivit den logiska följden härav uteblir emellertid. Förutom medlen till mellantjänster utmynnar regeringens satsning på de forskarstuderande i ett löfte om ytterligare utredning av studiefinansieringssystemet. Vi föreslår i följande fem punktsprogram åtgärder för en bättre forskarrekrytering. trädde ett delvis reformerat studiefinansieringssystem i kraft för doktoranderna. Assistent- och amanuenstjänsterna avvecklades och ersattes med ett system bestående av följande tre delar: utbildningsbidrag, doktorandtjänst samt arvodestjänst som assistent. Den nya assistenttjänsten omfattar tjänstgöring och måste kombineras med antingen utbildningsbidrag eller doktorandtjänst. Högst av den del av fakultetsanslagen som minst måste användas till doktorandernas studiefinansiering får omvandlas till doktorandtjänster. Dessa tjänster ger en bättre studiefinansiering, eftersom lönen är högre än utbildningsbidraget och även ger samma försäkringsskydd som övriga statliga tjänster. Doktorandstudier måste under en väsentlig del av utbildningstiden vara ett heltidsengagemang för att vara framgångsrika. Studiestödet bör därför ligga på en sådan nivå att inte extraarbete vid sidan av studierna krävs för en dräglig försörjning. Finansieringen måste också kunna framstå som ett någorlunda konkurrenskraftigt alternativ till förvärvsarbete. Vi menar att doktorandtjänsterna uppfyller dessa krav. Däremot är utbildningsbidragen i flera avseenden otillräckliga. Utbildningsbidragen bör därför successivt ersättas med doktorandtjänster, som emellertid kostar mer. Det är dock bättre att ge något färre doktorander en god försörjning än att ge många ett otillräckligt bidrag. För att påskynda omvandlingen till a..torandtjänster beräknar vi 15 milj. kr. Summan medger att ca 280 utbildningsbidrag kan omvandlas till doktorandtjänster alternativt att 125 nya tjänster kan inrättas. Högskolans verksamhet måste kunna varieras med hänsyn till olika förutsättningar på skilda orter och för skilda ämnesområden. I syfte att göra studiefinansieringssystemet mer flexibelt föreslår vi att arvodestjänst som assistent, om särskilda skäl föreligger, skall kunna innehas även av forskarstuderande som inte har utbildningsbidrag eller doktorandtjänst, vilket gällande regler kräver. är antagna forskarstuderande utan vare sig utbildningsbidrag eller doktorandtjänst för sin försörjning hänvisade till studiemedel, timarvoderad undervisning, tjänst som lärare eller projektstöd av olika slag. Inom vissa ämnen med stor grundutbildningsvolym kan det emellertid finnas skäl att för undervisningsändamål eller annat institutionsarbete engagera forskarstuderande på en fastare bas är genom timarvodering. På detta sätt kan undervisningens kvalitet upprätthållas som de forskarstuderande tillförsäkras en tryggare delförsörjning. Förhållandena är likartade vid institutioner med få doktorandtjänster/utbildningsbidrag i förhållande till antalet forskarstuderande samt vid institutioner som till sig t. ex. knutit vetenskapliga arkiv, till vilka forskarutbildningen formellt inte hör. En genomgående kritik i de många undersökningarna om forskarutbildningen gäller handledningen. Regeringen anser att problemen kan och bör bemästras genom åtgärder från högskoleenheternas sida samt understryker vikten av att berörda myndigheter också beaktar de olika förslag till förbättringar som bl. a. lämnat. Vi kan instämma i föredragandens bedömning att det är på lokal nivå som åtgärderna måste sättas in. För att underlätta det nödvändiga arbetet med att effektivisera forskarutbildningen behövs emellertid vissa riktlinjer. Vi anser att sådana behövs för handledningens omfattning och för uppläggningen av individuella studieplaner. En god handledare är i ringa grad kunskapsförmedlare men desto mer diskussionspartner, inspiratör och pådrivare. För att den kontakt som god handledning förutsätter skall kunna uppstå fordras att tillräcklig tid avsätts. Alltför glesa sammanträffanden innebär att någon djupare kontakt aldrig etableras.