mot · G7021336 · 1984-01-19 00:00:00 — Men om utvecklingen ger anledning att anta att ekonomiska och andra incitament för att skaffa sig en längre utbildning blir så försvagade, att vi kan komma att lida brist på högutbildad arbetskraft, är situationen allvarlig. Som det nu ser ut tycks det finnas två strategiska områden i samhället som kommer att få det allt svårare att rekrytera arbetskraft. Det gäller chefsområdet, där belöningen för det ansvar det innebär att ta på sig ett chefskap blivit allt mindre i takt med skattetryckets skärpning. När denna skatteutveckling sammanfallit med ett ändrat värderingsmönster hos många människor - arbetet får träda tillbaka till förmån för andra värden - uppstår rekryteringsproblem. Industrin har länge brottats med svårigheter att rekrytera yrkesskicklig arbetskraft, och det svaga intresset för t. ex. den Verkstadstekniska utbildningen inom gymnasieskolan tyder på att svårigheterna kan komma att bli än värre . Också här kan man konstatera att yrkesutbildningen blivit en mindre lönsam investering i takt med skärpta marginalskatter och ändrade värderingar. Förutom att ett bättre skattesystem och bättre arbetsmiljöer och andra arbetsförhållanden kan göra den här typen av arbeten mer populära kan också insatser göras i skolan. En bättre kontakt med arbetslivet ger bättre information om verkligheten på arbetsplatserna. På så vis kan vanföreställningar om att t. ex. industriarbete alltid är anonymt, tråkigt och smutsigt motarbetas. Det säger sig självt att den kvalificerade yrkesutbildningn är särskilt intressant för gymnasieskolan i dess arbete för att minska arbetslösheten i den yngsta ålderskategorin. Det är inte minst en angelägen uppgift att återuppväcka intresset för den yrkesutbildning som leder till arbeten inom stora och små industriföretag. Det är angeläget därför att det genom industrins bristsituation direkt skulle minska ungdomsarbetslösheten. Det är också betydelsefullt eftersom erfarenheter visar, liksom prognoser, att den som har en kvalificerad yrkesutbildning i botten har en gynnad ställning på arbetsmarknaden också när konjunkturerna är dåliga. Slutligen är det angeläget därför att industrin är samhällsekonomins motor. Det är industrin som skall betala offentliga åtaganden och den enskildes standard. Om industrin drabbas av produktionsförluster därför att arbetskraftstillgången är begränsad, drabbar det hela folkhushållet i form av minskad tillväxt. En följd av den sammanhållna , som var klart negativ men som socialdemokraterna såg som en fördel, var att valfriheten efter inskränktes. Även om gymnasieskolan genom sina många linjer ger uttryck av att erbjuda en enorm valfrihet för ungdomarna, var denna likväl större . Gymnasieskolan som har färre alternativ än företagen förr kunde erbjuda har konkurrerat ut företagsutbildningen. Det säger sig självt att gymnasieskolan inte kan erbjuda samma varierande utbildningsutbud, men förutsätts nästan alla välja gymnasieskolan. Därmed har underlaget för snäva yrkesutbildningar minskat avsevärt till förfång för ungdomar med specialintressen och naturligtvis till förfång för denna del av näringslivet som också behöver utbildat folk. För att möta ungdomarnas skilda utbildningsbehov måste utbudet vara mycket varierat. Huvuddelen av utbildningen skall nu erbjudas i skolan. Men en del elever måste kunna erbjudas andra utbildningsformer som t. ex. lärlingsutbildning, inbyggd utbildning, företagsutbildning samt kortkurser som inslag i beredskapsarbeten och praktikarbeten. För att garantera att dessa utbildningsvägar blir likvärdiga med skolans måste det ske en intim samverkan mellan skolan och dem som har hand om den övriga utbildningen. Lärlingsutbildning, inbyggd utbildning och företagsutbildning har länge varit mycket underskattade. De fördelar som dessa utbildningsvägar har såväl för eleverna som för samhället har glömts bort. Företagen har fått ta ett oproportionerligt stort ekonomiskt ansvar för utbildningen. Alla företag har inte sådana resurser så att de helt ensamma kan svara för den utbildning som behövs för att fylla deras behov av arbetskraft. Redan före den nya gymnasieskolan hade t. ex. hantverksyrkena problem med nyrekryteringen, och dessa problem förstärktes i och med den förändrade utbildningssituationen. befinner vi oss i ett läge, där många ungdomar efterfrågar hantverksutbildning men inte kan få sina önskemål tillgodosedda, därför att utbildningen i fråga lagts ned. På så vis riskerar vissa hantersyrken att dö ut trots att det finns de som vill föra yrkestraditionen vidare. Sådana yrken är t. ex. bildhuggare, dimantslipare, etuimakare, korgmakare, kopparslagare och portföljmakare. Även om efterfrågan på vad dessa yrkeskategorier producerar inte är stor och hantverksyrkena knappast kan ge särskilt många ungdomar sysselsättning på grund av riskerna för överetablering, skulle åtminstone en del ungdomars spelintressen tillgodoses och vi b evarar ett yrkeskunnande i samhället, som alltid kommer att vara till nytta. För de mindre branscherna är lärlingsutbildningen med stark verklighets förankring den bästa lösningen. Också i den inbyggda utbildningen finns en nära koppling mellan skola och arbetsliv, som borde kunna ge erfarenheter för försöken att åstadkomma ett sådant närmande också i den traditionella gymnasieutbildningen. De mer preciserade anmärkningar som har riktats mot företagsutbildning och lärlingsutbildning har varit att denna utbildning sker helt på företagens villkor och att dessa utbildningar är alldeles för snäva. I ett föränderligt samhälle kan självfallet inte heller lärlingsutbildningen och företagsutbildningen vara oförändrade. De behöver breddas jämfört med tidigare, utan att vi för den skull ändrar utbildningens grundläggande karaktär av praktisk yrkesutbildning. Det finns möjligheter att låta ungdomar i lärlingsutbildning delta i kompletterande teoriundervisning i gymnasieskolan eller få motsvarande kunskaper genom korrespondensundervisning. Kvaliteten på t. ex. lärlingsutbildningen måste höjas. Och självklart ger dålig ersättning sämre kvalitet. Målet för de utbildningar som ligger utanför gymnasieskolan bör i största möjliga utsträckning anpassas till vad som gäller för motsvarande utbildning i gymnasieskolan. Trepartiregeringen gav SSA-råden höjda bidrag för att fölhja den inbyggda utbildningen och företagsutbildningen. Den ansåg att det offentligas behov av insyn i och kontroll över dessa utbildningar på så sätt tillgodosågs. Men det är helt klart att det tillskott av utbildningsplatser som är nödvändigt inte kan erhållas, om inte bidragen till de företag som erbjuder utbildning höjs. Det räcker inte att ta företagsutbildningen i anspråk för det antal elever som motsvarar deras rekryteringsbehov. Bara för att klara 16-årspuckeln måste ytterligare utbildningsplatser fram inom företagen eftersom det är ekonomiskt oförsvarbart att bygga ut skollokaler för en tillfällig ökning av utbildningsbehovet. Nya utbildningsplatser kan skapas genom en rationellare användning av skollokalerna. Och företagen kan stimuleras att erbjuda utbildning utöver sina egna rekryteringsbehov, om utbildningsbidragen ökar. Trepartiregeringen höjde bidragen kraftigt procentuellt, och fp-regeringen fullföljde den utvecklingen. Men eftersom bidragen höjdes från en mycket låg nivå, är de fortfarande i absoluta tal otillräckliga. På vissa håll bedrivs s. k. växelutbildning. Den innebär att eleverna under två är ute på företagen för att sedan gå en period i den reguljära skolan, varefter en ny praktikperiod vidtar. Detta är en verksamhet som bör kunna utvecklas - inte minst som den innebär att skollokalerna kan utnyttjas bättre. Särskilt betydelsefull kan växelutbildningen bli för skoltrötta elever, som inte skaffat sig uttalade yrkesambitioner. Ett stort problem när det gäller att stimulera eleverna till yrkesutbildning inom skolans ram är att de ekonomiska villkoren för eleverna är så mycket sämre än de som gäller en beredskapsarbeten eller i AMS-utbildning. Det är inte godtagbart att nuvarande ordning driver ungdomarna från utbildningsväsendet till beredskapsarbeten, trots att det är ökade utbildningsinsatser som behövs. Men det är inte svårt att förstå att detta inträffar, när beredskapsarbetande uppbär marknadsmässig lön och den studerande enbart erhåller studiebidrag. För samhället men också för den enskilde är detta en synnerligen förlustbringande affär. Utgifterna för beredskapsarbeten är höga men ger liten effekt när det gäller att stöjda ungdomssysselsättningen. Och för den enskilde innebär beredskapsarbete i stället för utbildning att han eller hon försitter ett bra tillfälle att skaffa sig yrkesutbildning som ger varaktiga meriter. Motivet för dagens stora ekonomiska standardskillnader mellan olika kategorier av ungdomar i samma ålder kan också i hög grad ifrågasättas. De deltar ju alla i en form av utbildning. De som redan åtnjuter dagens ekonomiska fördelar i AMS-utbildning eller i beredskapsarbeten skall självfallet inte drabbas av några försämringar. Men det finns skäl att utreda, om inte alla ungdomar utanför den öppna arbetsmarknaden bör uppbära samma samhällsstöd. De resurser som friställs genom att AMS-utgifter minskar bör i stället användas till att höja studiebidraget. Det skulle utgå till alla ungdomar - men med ett högre belopp. För de arbetslösa ungdomarna kan problemen lösas genom att deras relativa konkurrenskraft på arbetsmarknaden stärks. skapar trygghetslagarna trygghet för den etablerade arbetskraften men otrygghet för den nya. De snabba lönestegringarna för den yngre arbetskraften har också betytt en försvagning av dess relativa konkurrenskraft. Vidare kan attitydförändringar och en ökad rörlighet öka möjligheterna för ungdomar att få arbete. Trepartiregeringen tillsatte en utredning med uppgift att se över vilka förändringar i trygghetslagarna som kunde göras i syfte att underlätta anställning av ungdomar. Åtgärden föranledde stark kritik hos bl. a. de fackliga organisationerna och socialdemokraterna. Kritiken är svår att förstå. Det borde ligga i allas intresse att pröva alla vägar att komma till rätta med ungdomsarbetslösheten. Om ändrade trygghetslagar är en framkomlig väg bör den också beträdas. Ändringar som kan vara av betydelse är en större flexibilitet när det gäller provanställningar. En generell rätt till provanställning bör medges. Vidare bör lagstadgandena om turordning vid permitteringar kunna ersättas av avtal i syfte att medge större flexibilitet. Det är önskvärt att sänka kostnaderna för arbetsgivarna i avvaktan på att lönerelationerna mellan den yngre arbetskraften och den äldre och mer erfarna blir rimligare. En reduktion av den sociala avgifterna för den unga arbetskraften skulle vara ett verksamt medel för att öka dess En sådan reduktion skulle endast vara temporär för att komma till rätta med en akut situation i avvaktan på att arbetsmarknadens parter avtalsvägen fastställde en löneprofil, som bättre överensstämde med den marknadsmässiga värderingen av den yngre arbetskraften. Det finns ingen anledning att förmoda att parterna skulle ha något att invända mot att ungdomarnas relativa konkurrenskraft på så vis stärktes. Situationen är ju den att det höga löneläget stänger ute de ungdomar som har de största problemen. Ett relativt sett lägre löneläge skulle framför all gynna dem som annars är svårplacerade och som knappast har en chans på den öppna arbetsmarknaden. De sociala avgifternas stora betydelse för arbetsgivarnas totala arbetskraftskostnader talar för att en sådan åtgärd skulle vara mycket verkningsfull. Kostnaderna för den yngre arbetskraften skulle vid ett totalt avskaffande av de sociala avgifterna reduceras med . Skatteintäkter och uteblivna kostnader för arbetslöshetsunderstöd, AMS-insatser av olika slag samt rent sociala vinster skulle göra de förlorade intäkterna försumbara, t. o. m. om de sociala avgifterna för all arbetskraft under helt avskaffades. Ungdomarna har en väsentlig konkurrensfördel gentemot den äldre etablerade arbetskraften, och det är att de i allmänhet har en större rörlighet. De faktorer som bidragit till den minskade rörligheten på arbetsmarknaden, att båda makar förvärvsarbetar, det expanderande småhusägandet och ändrade värderingsmönster berör mera sällan ungdomar. De är inte lika bundna vid hemorten och bör därför ha lättare att flytta för att få arbete. De arbetsmarknadspolitiska åtgärder som stimulerar rörligheten på arbetsmarknaden är därför särskilt betydelsefulla för den yngre arbetskraften. Det är bra, eftersom rörlighetsstimulerande åtgärder bör inriktas främst på dem som har lättast att klara den omställning en flyttning innebär. Men rörligheten är betydelsefull också som ett effektivitetsfrämjande inslag i ekonomin som helhet. Störst vikt måste naturligtvis läggas vid den inomregionala och yrkesmässiga rörligheten, eftersom en återgång omfattande nationella rörlighet inte är möjlig eller ens önskvärd. En viss nationell rörlighet är dock ofrånkomlig, om inte effektivitetsförlusterna i ekonomin skall bli alltför stora, och då är naturligtvis den mindre fast etablerade unga arbetskraften en betydelsefull resurs. För dagens arbetslösa grupper är det av avgörande betydelse att öka effektiviteten i ekonomin. Även om antalet lediga platser har ökat, är ändå ungdomens möjligheter att få arbete begränsade av att det totalt sett inte finns tillräckligt med arbetstillfällen, vilket i sin tur är ett resultat av ett fortfarande för lågt kapacitetsutnyttjande i näringslivet. rörligheten på arbetsmarknaden är en förutsättning för att höja kapacitetsutnyttjandet och därmed ytterligare öka utbudet av lediga platser. Lärlingsutbildning är ingen ny företeelse i . I takt med att utbildningsväsendet strömlinjeformades minskade emellertid omfattningen av denna utbildningstyp. Inte minst gäller detta förändringen av yrkesutbildningen . finns lärlingar inom ett fåtal branscher och yrken. bedrivs en försöksverksamhet med gymnasial lärlingsutbildning, som innebär att eleven är anställd på ett företag som han eller hon är elev i gymnasieskolan. Försöksverksamheten ger belägg för behovet av en mer praktisk och verklighetsanknuten yrkesutbildning. Gymnasieskolan bygger - liksom den tidigare yrkesskolan - upp utbildningar huvudsakligen i utbildningslinjer även för dem som avser att förvärvsarbeta direkt efter utbildningen. Arbetslivet är emellertid inte uppbyggt efter samma mönster. Utbildningen måste därför ha en helt annan uppbyggnad redan från grunden. Ett lärlingssystem ger här klara fördelar i och med att det är betydligt mer flexibelt än den traditionella gymnasieutbildningen. En reformerad lärlingsutbildning borde kunna bli den domierande yrkesutbildningsformen. Moderata samlingspartiet har tidigare i lagt förslag till ett nytt lärlingssystem, som i korthet kan beskrivas enligt följande: o Lärlingstiden varieras mellan två och beroende på utbildningens art och krav. o Större delen av tiden förläggs till företaget. Under en till undervisas eleven i gymnasieskolan. Tiden kan variera mellan olika yrkesutbildningsområden. Antalet dagar i gymnasieskolan är högst i början av lärlingstiden för att sedan successivt avta. o Undervisningen består av allmänna ämnen, fackteori och arbetsteknik, inkl. ergonomi. Allmänna ämnen är svenska och samhällskunskap, som är obligatoriska. Dessutom finns tillvalsmöjligheter bland t. ex. moderna språk, matematik m.fl. ämnen. Undervisningen i fackteori och arbetsteknik förläggs till övervägande del till företagen, o Särskilda utbildningsplaner upprättas för varje yrke. En avvägning mellan praktisk och teoretisk utbildning görs i varje plan. fastställer de allmänna riktlinjerna för utbildningsplanerna, vilkas övergripande innehåll utformas av i samarbete med arbetsmarknadens parter. Det måste emellertid finnas stor lokal frihet att utforma lärlingsutbildningen på bästa möjliga sätt och med hänsyn till lokala förhållanden och de enskilda lärlingsföretagen. skall ha det övergripande lokala ansvaret, men det kan vara lämpligt att t. ex. nuvarande SSA-råd med dess skilda yrkesråd omvandlas till särskilda lärlingsråd. o Eleverna skall få betyg och bevis över genomgången utbildning. Lärlingarna skall ha rätt att genomgå mer än en utbildning och då få tillgodoräkna sig de delar av föregående lärlingsutbildning som är av betydelse för nästa utbildning. Delar av en lärlingsutbildning skall också kunna tillgodoräknas om lärlingen vill fortsätta andra gymnasiestudier. Gymnasieskolornas ledning skall ges resurser och befogenheter att i samråd med lärlingsråden följa upp utbildningen på företagen, o Företag och andra arbetsgivare som auktoriserats att ta lärlingar har arbetsgivaransvar för dessa . Anpassningar inom ramen för rådande lagstiftning måste ske. Detta gäller bl.-a. lagen om anställningsskydd, arbetsmiljölagen, lagen om allmän försäkring, lagen om arbetsskadeförsäkring, semesterlagen samt vissa tillkomna förordningar om främjande av ungdomsarbete. Om det visar sig nödvändigt skall en särskild försäkringsform för lärlingar skapas, innehållande regler avseende sjukförsäkring, arbetsskador etc. Lärlingarna bör genom lag och/eller avtal garanteras sex månaders provanställning på företaget efter lärlingsutbildningstidens slut. o Lärlingarnas lön bör sättas med utgångspunkt från att de befinner sig under utbildning och att tiden på företagen inledningsvis i huvudsak kommer att användas för inlärning. Lärlingens bidrag till det produktiva arbetet är i början mycket begränsat för att successivt öka med ökade kunskaper och större erfarenhet. En lämplig nivå att starta på för den 15-16-årlige lärlingen kan vara t. ex. av avtalsenlig lön för heltidsarbete på motsvarande nivå. Lönen bör därefter höjas halvårsvis. Slutlönen för lärlingen kan ligga på av avtalsenlig lön beroende på lärlingsutbildningens omfattning, o Lönen och sociala kostnader betalas i sin helhet av arbetsgivaren. Det offentliga står för de utbildningskostnader som belastar gymnasieskolan liksom för administrationskostnaderna, o Lärlingssystemet kan också fungera inom ramen för de arbetsmarknadspolitiska insatser som behövs för ungdom med särskilda svårigheter att komma in på arbetsmarknaden. För att öka antalet lärlingsplatser för s. k. svårplacerade ungdomar kan statsmakterna stimulera företagen att inrätta fler lärlingsplatser med hjälp av riktade bidrag. Även handikappad ungdom kan infogas i systemet, o När lärlingsutbildningssystemet enligt ovan är fullt utbyggt kommer vi att ha en gymnasieskola med tre- och fyraårig i huvudsak studieförberedande utbildning, två- eller treårig i huvudsak yrkesförberedande utbildning samt direkt yrkesförberedande lärlingsutbildning på mellan två och . Omfattningen av lärlingsutbildningen bör kunna bli av en årskull elever. Till detta kommer den mer teoretiska yrkesskoleutbildningen. Ytterligare ca 60000 ungdomar bör på detta sätt kunna få arbete. Ungdomsarbetslösheten minskar i motsvarande mån. Dagens former för högre yrkesteknisk utbildning måste ses över. Även här kan erfarenheterna från bl. a. och tjäna som förebild. Dagens yrkestekniska högskolor kan i viss utsträckning förändras till högre yrkesteknisk utbildning för mästarvärdighet inom yrkesområdet. Över huvud taget mäte den yrkestekniska fort- och vidareutbildningen ägnas ökad uppmärksamhet. Arbetsmarknadens parter förutsätts aktivt medverka vid utformningen och genomförandet av det föreslagna lärlingssystemet. Det är t. ex. möjligt att avtala bort flertalet aktuella lagar på arbetsrättens område genom kollektivavtal på förbundsnivå mellan parterna. Om arbetsmarknadens parter sluter kollektivavtal om lärlingsutbildningen kan en genomgripande lagstiftning undvikas. Om de fackliga organisationerna motsätter sig att delta i konstruktiva överläggningar är lagstiftning ofrånkomlig. Vi är övertygade om att kompetensen och yrkeskunnande hos våra ungdomar kommer att avsevärt förbättras med det föreslagna systemet som inget avkall görs på elevernas allmänkunskaper. Ungdomsarbetslösheten kan bemästras. Ung Företagsamhet (UF) är ett utbildningsprogram som vänder sig till ungdomar i åldern . Utbildningsprogrammet vill på ett praktiskt sätt ge deltagande elever en inblick i hur ett företag fungerar och därigenom öka deras kunskap om näringslivet och arbetslivet. Genom att arbeta i ett UF-företag får ungdomarna träna sin förmåga att lösa problem, fatta beslut och ta ansvar för sitt handlande. Härigenom ökar deras självförtroende och personliga förmåga. Verksamheten drivs i samarbete med skolan, men är fristående från det ordinarie skolarbetet och kan ses som ett komplement till detta. Ung Företagsamhet vill ge en realistisk bild av hur näringslivet fungerar, och kan således vara till nytta för dem som vill satsa på att bli egna företagare . Verksamheten organiseras i grupper på 10-20 elever vilka startar ett företag som de driver . Rådgivare från existerande företag på orten hjälper till. Ungdomarna bestämmer sig för en produkt, räknar fram hur mycket startkapital som behövs och går sedan ut och säljer aktier. Hela gruppen är styrelse och utser bland sig VD och andra befattningshavare i företaget. Sedan sätter produktion och försäljning i gång, två uppgifter som alla medverkar i. Medan verksamheten pågår ordnas bokföring och när verksamhetsåret () under höst- och vårterminerna är slut, avvecklas företaget. Ungdomarna betalar lön till sig själva. De får också betala hyra för lokaler och betala för material som behövs. Men viktigast är att de lär sig hur ett företag fungerar - och hur de olika delarna hänger ihop. Genom rådgivarna på orten får de kontakt med näringslivet och får råd och tips om hur man löser olika uppkommande problem i ett företag. Idén till Ung Företagsamhet kommer från , där verksamheten kallas Junior Achievement. Huvudman för verksamheten i är ett förbund med säte i . Den första lokala föreningen inom förbundet bildades i , där man byggt upp en framgångsrik verksamhet. /82 har man startat tre UF-företag som engagerat 120 ungdomar. Till verksamheten har 12-15 rådgivare varit knutna. Ett väl fungerande samarbete mellan skola, det enskilda näringslivet och bankväsendet har byggts upp för att stötta under verksamheten. Rådgivare har rekryterats från industrin, köpmannaföreningen och bankerna. Det är angeläget att denna verksamhetsform får ett ökat stöd av parterna på arbetsmarknaden, berörda näringslivsorganisationer och myndigheter. Det synes lämpligt att t. ex. Utvecklingsfonden medverkar härtill. Det bör också övervägas att ordna en form av UF-verksamhet som kan vända sig till arbetslösa ungdomar. Härför erfordras dock att särskilda ekonomiska stödformer införs som möjliggör en finansiering av verksamheten. Det får närmast ankomma på AMS att i samarbete med UF-Förbundet försöka nå en lösning som kan möjliggöra en sådan breddning av verksamheten. De s. k. trygghetslagarna är de vuxnas lagar, med fördelar för den redan etablerade arbetskraften. Genom trygghetslagstiftningen har de ungas möjligheter att nå tillträde till arbetsmarknaden minskat avsevärt. Såväl den yrkesmässiga som den geografiska rörligheten har minskat och väldigt många väljer att stanna kvar hela sin yrkesverksamma tid på samma arbetsplats. Dessutom finns hinder för provanställningar och korttidsanställningar vid arbetstoppar. Tillsammans skapar detta svåra hinder för ungdomars nödvändiga arbetslivskontakt. Också de turordningsregler som gäller vid permittering och uppsägning drabbar ungdomarna eftersom sist anställd går först och då är det i regel unga arbetstagare. Såväl lagstiftning som vedertagna regler måste omprövas och mjukas upp för att stärka ungdomars arbetsmarknadssituation. I samhällsdebatten framhålles ofta att arbetsmiljölagstiftningen utestänger många ungdomar från industriarbete - även där säkra maskiner och mindre risker har tillkommit. Det krävs i varje individualfall dispensansökningar och särskild prövning.