mot · G7022455 · 1984-01-24 00:00:00 — m. fl. Den ekonomiska utvecklingen i kapitalistiska länder utvecklas i vad som brukar kallas cykliska vågrörelser. Dessa vågor upprepar sig med en viss regelbundenhet. Lågkonjunkturer avlöses av högkonjunkturer som avlöses av nya lågkonjunkturer osv. Den svenska ekonomin har , med smärre förskjutningar, haft en utveckling i femåriga cykler. Om man ser till den ekonomiska tillväxtens förändringstal bildar i huvudsak räknat ett slags vågkammar i den ekonomiska utvecklingens statistiska kurvor. Vi kan med andra ord urskilja högkonjunkturer , 1959, 1964, 1969, 1974 och 1979. I något fall har dessa högkonjunkturer också dröjt sig kvar in på följande år. har dock högkonjunkturerna tenderat att bli allt lägre och relativt kortare. En långsiktig tendens till avtagande tillväxt framträder. Denna regelbundenhet tycks fortsätta också . Enligt regeringen skall den svenska ekonomin komma att utvecklas relativt gynnsamt under detta år. Produktion, investeringar och sysselsättning förväntas öka medan inflationstakten skall minska. Frågan är om utvecklingen kommer att innebära en vändpunkt för ekonomin, om de senaste 20 årens tendenser mot allt kortare och svagare högkonjunkturer och förlängda lågkonjunkturer nu skall vara brutna. Dessa långsiktiga tendenser har yttrat sig i minskad ekonomisk tillväxt. Den genomsnittliga årliga tillväxten av BNP har under de senaste 5-årsperioderna varit: 1960-1964 4,, 1965-1969 3,, 1970-1974 3,, 1975-1979 och 1980-1984 . (har regeringens prognos medräknats.) Dessa siffror visar att det inte finns anledning att nu tro att de långsiktiga stagnationstendenserna skulle vara brutna därför att vi förmodligen får uppleva en period av högkonjunktur. Mycket talar tvärtom för att den nedgång och kris som kan väntas ta sin början - eller - kommer att fördjupa de långsiktiga ekonomiska problemen. Även med regeringens prognos om en investeringsökning kommer t. ex. industriinvesteringarna att utgöra av deras volym 1974. Den öppna arbetslösheten, mätt som procenttal av arbetskraften, kommer - om regeringens prognos håller - att vara nästan 1 1983184.3 sami. dubbelt så hög () 1984 som den var 1975. Man kan uttrycka saken så: De ekonomiska problemen är inte bara av konjunkturell natur. Kapitalismens försämrade tillväxtbetingelser, transnationaliseringen, den nya teknologin med vars hjälp kapitalet åter skapar en reservarmé av arbetslösa även i de utvecklade länderna, råvarukris och skärpta motsättningar i det kapitalistiska systemet är inte övervunna för att vi får ett eller av tillfällig konjunkturförbättring. Regeringen drar emellertid en annan slutsats. Den menar att dess politik börjar att ge sådana resultat, att det inte råder några tvivel om att ekonomi är på väg in i ett nytt skede av tillväxt och återhämtning, som obalanserna minskar. Naturligtvis vill en regering ta åt sig äran av en konjunkturvändning, när denna är en vändning till det bättre. Det är då lätt att glömma att en konjunkturuppgång är inledningen till en ny nedgång. Därför uppstår genast frågan: Har regeringen genomfört en politik som kommer att förhindra att konjunkturen åter vänder neråt? Dessutom infinner sig frågorna: Hur ser konjunkturuppgången ut , på vilka sätt märks den och vilka har gynnats av uppgången och regeringspolitiken? Konjunktursvängningar hör till det kapitalistiska systemets utvecklingsdrag. Vid konjunkturuppgångar dras kapitalet till och expanderar vinstgivande produktion. Men då denna expansion sker planlöst och under en ständig strävan från kapitalet att pressa de arbetandes löner, som ju är grunden för efterfrågan för deras varor, slår expansionen över i överproduktion. Därigenom pressas profiterna, kapitalets investeringar krymper och överproduktionen tillspetsas. Högkonjunkturen går över i kris. Krisen - eller lågkonjunkturen - innebär i sig att kapital slås ut och att arbetslöshet sänker priset på arbetskraft. Detta skapar snart förutsättningar för att profiterna åter kan växa. Därigenom inträder på nytt expansion och högkonjunktur. Detta - här mycket sammanpressat skildrade - sammanhang ligger också bakom de nutida konjunktursvängningarna. Emellertid finns naturligtvis i varje konkret historisk situation specifika omständigheter som påverkar konjunkturcyklernas konkreta förlopp. Detta är omständigheter som verkar såväl kortsiktigt som mera långsiktigt och allmänt. Till den senare kategorin hör de faktorer - som tidigare angivits - som allmänt försämrat kapitalets tillväxtbetingelser . Dessa har gjort uppgångarna allt svagare och mera kortvariga och har bidragit till den långsiktigt avtagande tillväxten. efter gällde att regeringarna med hjälp av statsbudgetens saldo skulle motverka konjunktursvängningarna. När en lågkonjunktur började skulle denna motverkas genom att staten ökade efterfrågan i ekonomin genom att underbalansera sin budget - dvs. ge ut mera än den tog in. Denna politik bidrog till en ökning av statens ekonomiska roll. Den hade också med kapitalismens gynnsamma utvecklingsbetingelser under årtiondena närmast efter vissa framgångar. Många trodde t.o.m. att man funnit en teknik för att övervinna arbetslöshet och kriser och man kallade t. ex. för ett den fulla sysselsättningens samhälle. Denna politik som sökte vidmakthålla en jämn och hög sysselsättning och bidrog till en ökad social trygghet skulle, när utveckiingsbetingelserna för kapitalismen började bli mindre gynnsamma , komma i alltmer skarp motsättning till kapitalets intressen. Dels visade det sig att det blev allt svårare och dyrare för staten att hålla emot kriserna. Dels skulle de reformer som genomförts för att jämna ut sociala klyftor och mildra otryggheten bli alltmer svårfinansierade när tillväxten började avta. Men framför allt: när tillväxtbetingelserna försämrades stod en politik som skapat bättre förhållanden för de arbetande i allt skarpare kontrast till kapitalets profitintressen. började också kapitalet se sig om efter nya områden som det kunde lägga under kapitalistisk profitsökande verksamhet. Så lanserades nya teorier. Statens verksamhet framställdes som ett hinder. De ledande kapitalistiska grupperna började kräva mera av frihet och marknadsstyrning, större fält för privat verksamhet och mera profiter. Dessa teorier, som kommit att styra politiken i flera ledande kapitalistiska stater, utgör en reaktion mot de inskränkningar i storkapitalets frihet och mot den utjämning som den statliga politiken i någon mån åstadkommit. Det finns visserligen något olika skolor, men alla har de några drag gemensamma. De vill stärka kapitalismen, de vill låta kapitalismens marknadsmekanismer mera renodlat avgöra den ekonomiska utvecklingen och de vill försvaga arbetarklassens ställning. Till sina konsekvenser vänder sig därmed de nyliberala teorierna, och den politik som följer av dem, mot den offentliga sektorns sociala och på kapitalets frihet inkräktande verksamhet mot fackföreningarna. Att krisen med dess bristande tillväxt och inflation och den politik som gått ut på att hålla nere eller minska skatterna framför allt för rikt folk och bolag givit upphov till budgetunderskott inom den offentliga sektorn utnyttjas nu för angrepp på denna sektor, för krav på ökad privatisering och vidgade sociala klyftor. har inflationen utnyttjats för angrepp på de fackliga 1* 1983184.3sami. Gemensamt för de nyliberala teorierna är att de i slutändan kommer fram till att inflationen beror på lönekostnaderna. Fackföreningarna utmålas som huvudansvariga för inflationen. Härigenom skall de arbetande pressas till en löneåterhållande politik och i någon mån kompenseras för detta genom sänkta inkomstskatter. I har man härigenom åstadkommit såväl sänkta realinkomster (även efter skatt) för de flesta löntagarna, en kraftigt urgröpt progressivitet i skattesystemet och minskade intäkter för staten. har man under förespeglingen att vidgade löneskillnader skulle förbättra effektiviteten och landets ekonomi börjat luckra upp den fackliga solidariteten. Konjunkturväxlingar och kriser är förorsakade av kapitalismens inre motsättningar: den privata äganderätten, profitjakten och klasskonflikterna inom ett näringsliv vars olika delar står i beroende till varandra och borde samordnas. En statlig budgetsaldopolitik med efterfråge- eller investeringsstimulanser i nedgångar och åtdragningar i uppgångar kan inte i längden skyla dessa motsättningar och än mindre upphäva dem. Den nyliberala borgerliga klasspolitiken har inte ens sådana ambitioner. Den går nästan öppet uttalat ut på att låta de arbetande bära krisens bördor och att låta folket stå för de sociala följderna av att de ekonomiska svängningarna knappast motverkas. Inte i något land som tillämpat en nyliberal s. k. åtstramningspolitik har förhållandena genom denna förbättrats för folkflertalet. Den har fått som följd att massarbetslöshet och vidgade sociala klyftor kvarstått även i perioder av konjunkturuppgång. Den har inte förmått häva de långsiktiga stagnationstendenserna utan fördjupat dem. Den socialdemokratiska regeringen anser sig ha funnit en "tredje väg som påstås innebära vissa selektiva stimulanser av ekonomins utbudssida och en åtstramning mot den inhemska konsumtionen för att förstärka den svenska industrins internationella konkurrenskraft. Det första steget på denna s. k. tredje väg var en devalvering av den svenska kronan och ett investeringsprogram av storleksordningen . Regeringen påstår sig också ha vidtagit vissa fördelningspolitiska åtgärder. Det andra steget - som vi nu påstås vara inne i - går ut på att sänka inflationstakten och att stabilisera den konkurrensutsatta sektorns relativa lönsamhet på en högre nivå. Detta steg förutsätter enligt regeringen att lönekostnadsstegringen hålls tillbaka. Regeringen anser vidare att den för en stram finans- och budgetpolitik. Denna tredje väg har sina viktigaste tankegångar gemensamt med de nyliberala föreställningarna. Här finns en nedskärningspolitik mot socialt nödvändiga offentliga utgifter, vilket särskilt drabbat den kommunala sektorn, här finns angreppen på lönekostnaderna, här finns marginalskatte sänkningar och här finns den stora devalveringen, som ju i sig innebär en stark inkomstomfördelning till exportindustrins kapitalister. De investeringsprogram och fördelningspolitiska åtgärder som skulle strida mot nyliberala uppfattningar måste anses ha en symbolisk räckvidd. Det handlar om mycket begränsade insatser som i realiteten inte haft någon påtagbar verkan för en jämnare fördelning. De har tjänat syftet att dölja den verkliga omfördelning till de lönarbetande klassernas nackdel som ägt rum . Inget i den s. k. tredje vägens politik har förändrat det kapitalistiska systemets styrprinciper. Varken konjunktursvängningarna eller de långsiktiga stagnationstendenserna berörs av de gjorda insatserna. Däremot kan hävdas att devalveringen, som sattes in i ett läge när den internationella konjunkturen började vända uppåt, i någon mån förstärkt det svenska kapitalets internationella position. Men denna positionsförbättring är relativt kortsiktig. Och har devalveringen kostat en del på hemmaplan. Den har gynnat exportindustrin på löntagarnas och hemmamarknadens bekostnad. Och detta t. o. m. i större omfattning än vad regeringen själv kalkylerat med. I den reviderade nationalbudgeten 1983 förutspåddes att den inhemska efterfrågan skulle komma att öka med ca och att exporten skulle öka med . Enligt den preliminära nationalbudgeten 1984 torde emellertid utfallet bli att den inhemska efterfrågan minskats med , medan exporten ökar med . Regeringen överskattade således den inhemska efterfrågan med och underskattade exportökningen med . Att devalveringen temporärt kunnat stärka den svenska exportindustrins relativa position är inte detsamma som att den varaktigt stärkt position. Neddragningen av den inhemska efterfrågan har självfallet haft negativa effekter på sysselsättningen. Nedskrivningen av kronan har naturligtvis också inneburit en reell fördyring av statens skuld till utlandet. Vidare innebär devalveringen en omfördelning från de arbetande till exportkapitalets ägare. På någon sikt innebär devalveringen en förstärkning av de transnationellt verkande svenska storföretagen. Detta leder inte bara till en ökning av exportberoende. Det leder också sannolikt till en förstärkt transnationalisering av den svenska ekonomin. Denna har i det långa loppet negativa följder för sysselsättningen inom landet. som industrins investeringar minskat i har de ökat utomlands. Denna utveckling har icke förändrats socialdemokraterna innehaft regeringsmakten. Medan de lämnade tillstånden till direktinvesteringar utomlands uppgick till av industrins totala investeringar inom landet var motsvarande siffra 66,. Regeringens politik har således inte dämpat transnationaliseringen av den svenska ekonomin. Ett huvudproblem när man skall se effekterna av en ekonomisk politik är att dessa inte kan renodlas. Andra förhållanden och aktörer än den statliga politiken inverkar i hög grad på ekonomins utveckling. Den kapitalistiska ekonomin styrs inte av regeringar. Dess utveckling är den oförutsebara summan av kapitalets agerande internationellt och nationellt, av styrkeförhållandena mellan klasserna osv. samt av den statliga politiken. När vi skall se till följderna av det första - 1983 - under vilket den socialdemokratiska regeringen börjat föra landet in på den tredje vägens ekonomiska politik, möter oss dessutom problemet att många statistiska uppgifter ännu inte föreligger eller att de bara är preliminära. Vi kan dock konstatera att trots att konjunkturuppgången börjat har en växande arbetslöshet och en allt efter det att konjunkturen förbättrats kvardröjande kronisk massarbetslöshet icke kunnat förhindras. Trots betydande arbetsmarknadspolitiska åtgärder har årsgenomsnittet öppet arbetslösa 1983 varit det högsta sedan de långsiktiga stagnationstendenserna först började att märkas. har de arbetandes reallöner fortsatt att minska. Detta har också yttrat sig i en sänkning av hushållens disponibla inkomster med och en minskning av den privata konsumtionen med . Det betyder emellertid inte att alla fått det sämre. Medan löneandelen av industrins förädlingsvärde inte bara fortsatte att minska, utan minskade mycket kraftigt med , så steg industriföretagens driftöverskott med motsvarande andel. 1983 var ett grandiost år för kapitalägarna. Tillverkningsindustrin visade en real räntabilitet" på av eget kapital. Börshandeln satte nya rekord. Ca omsattes på . Värdestegringen på aktier var också den rekordartad. Medan börskapitalets värde vid regeringens tillträde belöpte sig på runt hade det till stigit till mer än . Detta representerar en enastående förmögenhetsökning för landets kapitalister. Regeringens politik har icke motverkat att kapitalet stärkt sina ställningar och att arbetarklassen ekonomiskt trängts tillbaka. Frågan är om detta ens varit ett syfte för regeringspolitiken. Man har fullföljt sin tillsammans med två av de borgerliga partierna utstakade inkomstskattepolitik som ju, även efter den mindre revision man företagit, innebär en neddragning av progressiviteten i det svenska skattesystemet. De steg man tagit för att något mildra kapitalets vinst- och förmögenhetsstegringar med olika skatteskärpningar har varit av symbolisk natur. Inte heller det förslag till löntagarfonder som genomfördes torde motverka kapitalets allt starkare ställning. Huvudmotivet för detta förslag var ju inte heller att ändra på samhällets maktförhållanden utan att lyckas vinna de arbetandes accept av en svag löneutveckling och fortsatt stigande vinster. Om sålunda kapitalet kunnat stärka sina ställningar i samhället under regeringens krispolitiks första steg så lär detta fortsätta under dess andra. Detta andra steg ställer som sin uppgift att sänka inflationen, vilket i och för sig är väl motiverat. Men regeringen gör det utifrån utgångspunkten att lönerna bär huvudansvaret för inflationen. Regeringen vill nämligen inte bara åstadkomma lägre inflation utan att den konkurrensutsatta sektorns relativa lönsamhet långsiktigt stabiliseras på en högre nivå. Och med denna sektor menas dess kapitalägare - inte dess löntagare. Arbetet inom sektorn skall ge kapitalägarna stora vinster, vilket förutsätter att lönekostnadsstegringarna hålls tillbaka. Vad regeringen här säger är att den vill åstadkomma en fortsatt inkomstomfördelning från de lönarbetande till kapitalägarna. Detta hoppas den skall leda till en förbättring av landets ekonomiska situation. De åtgärder som regeringen påstår skulle utgöra en rättvis fördelningspolitik - som skulle fördela de ekonomiska bördorna rättvist som höjningar av flerbarnstilllägg, bostadsbidrag etc. - upphäver inte den eftersträvade omfördelningen. Detta gäller även om man som regeringen räknar de s. k. löntagarfonderna som en viktig fördelningspolitisk åtgärd. om dessa fonder kommer att innebära ett aktieinnehav för juridisk person, som inte direkt är knuten till de nuvarande kapitalägarna, så kommer fondens fördelningspolitiska effekt att i bästa fall ligga på ett mycket abstrakt plan för de lönarbetande. Det kommer inte att hjälpa den som år fått se sin reallön sänkt och som kanske börjar få svårt att få hushållspengarna att gå ihop, att veta att det i hans/hennes namn av en viss organisation ägs minoritetsposter av aktier i vissa börsbolag. Det är en av borgerligheten älskad tes att inflationen till avgörande del beror på löneutvecklingen. Detta är ett led i dess angrepp på den fackliga rörelsen. Det är politiskt allvarligt för arbetarrörelsen att en regering ur ett arbetarparti odlar samma föreställningar. Detta minskar inte bara arbetarrörelsens styrka och bidrar till den borgerliga kampanjen för att försvaga de fackliga organisationernas ställning. Det sänker kampbeslutsamheten inom arbetarrörelsen och det bidrar till att stärka borgerlighetens ideologiska grepp, vilket kan få allvarliga följder i kommande valrörelse. Emellertid är detta bara sakens politiska sida. Lönekostnadsteorin är i sig oriktig. Inflationen i den moderna kapitalismen kan inte reduceras till en enda faktor. Den är ett uttryck för en summa av den moderna kapitalismens motsättningar och utvecklingsdrag. Den hänger ihop med den långt gående kapitalkoncentrationen och monopoliseringen såväl internationellt som nationellt. Den hänger ihop med att konkurrenskampen mellan företagen oftast antagit formen av s. k. monopolistisk konkurrens - där försäljningskostnader genom reklam och annan marknadsföring växer. samman med de allt starkare parasitära dragen hos den moderna kapitalismen, med den tilltagande spekulationen, med kreditväsendets och kredithandelns växande roll. Den hänger samman med kampen kring och knappheten på vissa råvaror. Den hänger också ihop med tillväxten av vissa delar av statsapparaten. Men självfallet ligger också kampen mellan kapital och arbete bakom inflationen, liksom också kampen mellan olika kapital. Genom monopoliseringen kan storbolagen parera ökade löne- eller andra kostnader genom att höja sina priser, ja de kan t. o. m. öka sina profiter på andras bekostnad genom prishöjarpolitik. Den gamla fria konkurrensens förhållanden, som skulle göra något sådant omöjligt, existerar ännu mindre nu . Sambanden kring inflationen är således långt mer komplexa än vad den borgerliga lönekostnadsteorin antyder. Detta framgår också om man något studerar de senaste årens faktiska utveckling i . har reallönerna och även industriföretagens reella lönekostnader minskat alla år utom ett -1979. Detta innebär att vi alla år utom ett haft större prisstegringar än löneökningar. Vi har också haft en successiv och mycket kraftig minskning av löneandelen av industriproduktionens förädlingsvärde. 1977 svarade lönedelen för , 1983 för 71,av detta värde. Vi kan alltså konstatera att priserna höjts utöver lönerna. Och ser vi , det enda år då industriföretagens reallönekostnader ökade, så hade vi detta år den lägsta inflationstakten , men den bästa konjunkturen, den bästa produktivitetsökningen, produktions- och näst bästa exportökningen. Dessa fakta visar att den fixa knytningen löneutveckling-inflation är en grov förenkling. Det är inte så att reallöneförsämringar betyder en förbättrad ekonomi för landet. Reallöneutvecklingen bildar grunden för de arbetandes konsumtion. Konsumtionen är efterfrågan och en god efterfrågan höjer den ekonomiska aktiviteten och kan stimulera fram mera investeringar. Det hela beror på vem i samhället man vill förbättra ekonomin för. är inte lika med dess exportkapitalister. I den preliminära nationalbudgeten finns ett appendix i vilket man beräknat följderna av en större löneökning än den regeringen anser tillrådlig. Man har räknat på konsekvenserna av en 10-procentig löneförhöjning i jämförelse med en 6-procentig. Appendixet tycks utgå ifrån en förenklad löneprissambandsteori. Men icke desto mindre är dess resultat att en 10-procentig löneökning skulle ha en mycket begränsad effekt på ekonomin och en viss - enligt författarna - negativ effekt . Men denna negativa effekt vilar på förutsättningen att kapitalägarna tar igen lönehöjningen med ökade priser. Den stora effekten skulle emellertid en sådan lönehöjning ha för den offentliga sektorn. Den skulle innebära ett förbättrat saldo med , även om lönerna för de offentliganställda också höjs . Man kan av detta sluta att samhällsekonomin inte - inte ens utifrån samma teoretiska utgångspunkter som regeringens - enbart skulle missgynnas av en kraftigare löneökning än de , som regeringen sätter upp som en max-gräns. Och när skulle löntagarna ta igen något av det de förlorat om inte av stora vinster och gynnsam konjunktur? Regeringens påtryckning i avtalsrörelsen är ett uttryck för ett ekonomiskt tänkande som går ut på dels att löner och lönestegringar är inflationens huvudorsak, dels att återhållna löner och höga kapitalvinster skulle borga för ökade investeringar och en förbättrad ekonomisk utveckling. Även om det gäller att kapitalisterna investerar för profit, så är emellertid också här problematiken med samhällsekonomin förenklad. För det första har löneandelen och reallönerna pressats ner starkt utan att detta resulterat i någon bestående investeringsökning eller ett tydligt brott mot tendensen till en allt långsammare tillväxt. För det andra innebär mera vinster för kapitalets nuvarande ägare att deras rikedomar, deras ägande och makt förstärks - och därigenom förstärks deras makt över samhällsutvecklingen. Det är inte bara en fråga om att åstadkomma mera investeringar, det gäller ju också deras inriktning. Kapitalet söker sig dels mot en ökad del av spekulationsverksamhet, dels har - även efter regeringsskiftet transnationaliseringen fortsatt och blivit allt starkare. Visst behövs det en investeringsökning i svensk ekonomi. Men denna måste i ökad grad ske utifrån andra kriterier än storfinansens profit-, spekulations- och maktintressen. Den tredje väg för den ekonomiska politiken som regeringen förordar utgår från ett synsätt som i grunden inte skiljer sig från det borgerliga. I likhet med borgerligheten tror regeringen att det är exportindustrin, storfinansens transnationella bolag, som skall leda landet till en mera stabil expansion. För att åstadkomma detta vill regeringen begränsa den inhemska konsumtionsefterfrågan, sänka reallönerna för de arbetande och höja storföretagens vinster. Detta är en politik för ökade klassklyftor - även om den garneras med en eller annan åtgärd som skall ge ett sken av att alla skall få bära krisens bördor. Regeringspolitiken ser inte till de djupgående problemen för den kapitalistiska ekonomin. Dess tro synes vara att den tillfälliga konjunkturförbättringen skall vara inledningen till en ekonomi i bättre balans och expansion. Därför finns det också mycket litet i regeringspolitiken som har ett mer övergripande och längre perspektiv. Det finns inget som skulle rubba den kapitalistiska ekonomins lagbundna rörelser eller som skulle modifiera dem.