mot · G7022445 · 1984-01-24 00:00:00 — För att kommunerna skall höja sina avgifter för de barn som har vårdnadsersättning bör motsvarande belopp samt inbesparade socialbidragtillsammans ca 440 milj. kr. - avräknas från statsbidraget till barnomsorgen. Finansieringsbehovet blir då ca 700 milj. kr., vilket ganska väl stämmer överens med familjeekonomiska kommitténs beräkningar. Vårdnadsersättningen skulle kosta 5 å av statens och kommunernas beräknade kostnad för den kommunala barnomsorgen och bör finansieras inom ramen för det statliga stödet till barnomsorgen. Detta underlättas av att utbyggnadsbehovet tack vare vårdnadsersättningen kan beräknas minska. Genom en vårdnadsersättning skulle fler föräldrar med småbarn kunna välja andra former av barntillsyn än den kommunala. Det skulle bli bättre att kunna betala en privat dagmamma eller att kanske slå sig ihop med andra familjer om en barnvårdare. Samtliga familjer skulle kunna använda vårdnadsersättningen för att minska sin arbetstid eller för att själva ta hand om barnen. Det blir lättare att få en plats för dem som föredrar den formen av barnomsorg. För de småbarnsplatser som inte behöver byggas frigörs allmänna medel av betydande storlek. Garantibeloppet får inte urholkas Föräldrapenningen under barnets följer automatiskt löneutvecklingen för den som är sjukförsäkrad för . Övriga uppbär endast det s. k. garantibeloppet på . Garantibeloppet betalas också ut under tionde t. o. m. tolfte försäkringsmånaden oavsett tidigare inkomst. Som tidigare nämnts har garantibeloppet kraftigt urholkats. Om ingen uppräkning görs kommer garantibeloppet att vid slut ha urholkats med av sitt värde sedan det senast fastställdes. De i detta avseende sämst ställda familjerna, ofta flerbarnsfamiljer eller familjer där mödrarna tidigare studerat eller av annan anledning inte haft förvärvsarbete, skulle t. o. m. sacka ytterligare efter övriga barnfamiljer. Sjunker garantibeloppets reella värde på detta sätt kan allt fler småbarnsfamiljer få svårigheter att själva ta hand om sina barn under deras första levnadsår. För att garantibeloppets värde skall återställas behöver det höjas till ca . Detta skulle kosta ca 60 milj. kr. netto eller brutto av hela den beräknade kostnaden för föräldraförsäkringen. Vi finner det självklart att de sämst ställda inte skall tillåtas få en ytterligare försämrad situation och föreslår därför en uppräkning av garantibeloppet till . Finansieringen av denna höjning bör ske genom ianspråktagande av en del av de besparingar inom socialförsäkringens område som föreslås i motion 1983/84:2222 av m. fl. Skyndsam ändring av existensminimireglerna Som vi tidigare visat är existensminimireglerna ingen långsiktig lösning på barnfamiljernas problem beroende på att de ger upphov till skatteuttag på i princip i skatt i mycket breda inkomstskikt. I avvaktan på att full hänsyn tas till barnfamiljernas lägre skatteförmåga krävs emellertid omedelbar förändring av dessa regler. Med hänvisning till förarbetena till reglerna om existensminimum har flerbarnsfamiljer som bor i eget småhus - om än högt belånat - mestadels vägrats rätt till avdrag för existensminimum trots att de inte når upp till denna nivå. Endast om huset är av ytterst enkel beskaffenhet - så enkelt att det är mindre lämpligt för barnfamiljer att bo i det! - medges avdrag. Detta innebär att flerbarnsfamiljer, som oftare än andra hushåll bor i småhus, normalt utestängs från möjligheten att få sin alltför höga skatt nedsatt. Fråga har vidare uppkommit om flerbarnsfamiljer med hemarbetande förälder har rätt till existensminimiavdrag, om föräldern frivilligt avstår från förvärvsarbete. Vården av t. ex. tre småbarn på daghem kostar ca . Förhållandevis få förvärvsarbeten betalas lika högt. Enligt vår uppfattning är denna inställning en rest av den föråldrade uppfattningen att egen vård av barn inte är något arbete. Av existensminimireglerna bör därför klart framgå att vård av egna barn skall jämställas med förvärvsarbete. Slutligen har fråga också uppkommit om barntillsynskostnader får beaktas vid tillämpning av existensminimireglerna. Kostnader för inkomstens förvärvande synes få beaktas om de är avdragsgilla vid beskattningen som t. ex. resor till och från arbetet. Barntillsynskostnader är som nämnts i princip inte avdragsgilla. Detta innebär att om t. ex. mamman i en flerbarnsfamilj med existensminimiavdrag tar förvärvsarbete så kan familjens ekonomi efter skatt, bortfallande bostadsbidrag och barntillsynskostnader t. o. m. bli ännu sämre . Existensminimireglerna måste därför ändras så att det klart framgår att de också får tillämpas o vid boende i eget hem av normal beskaffenhet, o om en förälder själv vårdar familjens barn, o att också nödvändiga barntillsynskostnader måste beaktas. Som tidigare nämnts ingår inte barnbidragen eller flerbarnstilläggen i existensminiminormerna. Den standard som normerna medger påverkas därför av om dessa bidrag räknas upp i takt med inflationen eller inte. Vi anser därför att normerna bör justeras så att också barnbidrag och flerbarnstillägg kan räknas som inkomst. Differentieringen bör vidare göras mellan små barn och äldre barn. Ett viktigt inslag i familjepolitiken är reglerna för efterlevnadspensioneringen. lade regeringen en proposition som innebar att änkepensionerna inom folkpensioneringen och ATP skulle tas bort för tillkommande änkor. Förslaget innebar inte bara en väsentlig skärpning i förhållande till pensionskommitténs betänkande Familjepension (SOU 1981:62). De grava anmärkningar som riktats mot betänkandet från bl. a. och - de myndigheter som främst skulle administrera de nya bestämmelserna - hade inte heller beaktats. Från moderat håll framhölls att änkepensionssystemet förvisso behöver reformeras. Men det förslag som förelagts skulle slå ojämförligt hårdast mot dem som valt att leva - eller tvingats leva - på annat sätt än den s. k. jämlikhetsdebatten föreskriver. Förslaget var särskilt allvarligt genom att det hade betydande inslag av retroaktiv bestraffning. Många skulle bittert få ångra att de till stora besparingar för stat och kommun själva vårdat och fostrat de barn som en gång solidariskt skall betala pensionsutfästelserna åt alla andra. Familjepolitiken missgynnar redan starkt de äktenskap, särskilt de med flera barn, där hustrun stannar hemma för att sköta barnen. Den individuella beskattningen ger låg skatt och hög ATP-poäng åt äktenskap där båda förvärvsarbetar och hög skatt och låg ATP-poäng åt de äktenskap där bara ena maken förvärvsarbetar. Den enda förmån som de familjer erhåller där hustrun stannat hemma har varit garantin för änkepensioneringen om mannen skulle avlida. Änkepensioneringen behöver förvisso ses över så att höga dubbelpensioner inte utgår och så att ömsesidighet mellan kvinnor och män erhålls. Men det får inte ske genom att köra över den svagare parten i ett äktenskap, för det kommer alltid att finnas en svagare part. Regeringen har sedermera tagit tillbaka propositionen och aviserat ny Ett nytt system för efterlevnadspensioneringen måste enligt vår mening tillgodose följande grundkrav: o Rättssäkerheten måste tryggas i den meningen att intjänad och registrerad pensionsrätt finns kvar och aktualiseras närhelst maken i en familj avlider. o Detta förutsätter en lång övergångstid, som också gör det möjligt för familjerna att till överkomliga kostnader bygga upp kompletterande försäkringsskydd. o Även ett nytt system för efterlevnadspensionering måste ta hänsyn till att barn behöver inte bara försörjning utan också vård och tillsyn, varför en efterlevande förälder måste få möjlighet att ägna tillräcklig tid åt hem och barn. Änkesituationen är inte bara ett arbetsmarknadsproblem. De förslag som vi fört fram är alla ägnade att underlätta för såväl ensamföräldrar som för tvåföräldrafamiljerna. Det är enligt vår mening också viktigt att den underhållsskyldiges möjligheter att bidra till sina barns försörjning inte urholkas. majoritet har emellertid i betänkandet Ensamföräldrar och deras barn (SOU 1983:51) föreslagit att skattelättnader som förvärvsbidrag och skattereduktion skall slopas och ersättas av ett ökat bidragsberoende. Dessutom föreslås att den redan begränsade rätten till avdrag för underhållsbidrag tas bort. (Liknande förslag diskuteras i skatteförenklingskommittén.) Avdraget för underhållsbidrag är . per barn som underhållsbidraget normalt är ca . Detta skulle kraftigt urholka de underhållsskyldigas möjligheter att bidra till sina barns försörjning och även psykologiskt kunna få allvarliga följder. Vi tar bestämt avstånd från förslagen som skulle innebära att principen skatt efter förmåga ytterligare frångicks. I stället bör övervägas att underhållsbidrag/bidragsförskott vid den kommunala beskattningen tas upp som inkomst och kvittas mot en del av det grundavdrag som vi stegvis önskar införa. Skattereglerna för ensamföräldrar och andra barnfamiljer med underhållsbidrag/bidragsförskott resp. för övriga barnfamiljer skulle då överensstämma bättre med varandra. I de flesta fall betraktas familjen som en ekonomisk enhet av myndigheterna. Makar skall leva på samma standard. De har ömsesidig försörjningsskyldighet mot varandra och mot barnen. När rätten till bostadsbidrag, socialbidrag, existensminimiavdrag eller avdrag för nedsatt skatteförmåga utreds betraktas makarnas sammantagna ekonomiska situation. Folkpensionen för makar är lägre än för två ensamstående, även om de skulle bo tillsammans osv. En sådan renodlad individuell beskattning som skatteförenklingskommittén tycks vilja föreslå - utan hemmamakeavdrag eller rätt till förvärvsavdrag - måste också få till följd en individuell behovsprövning av bidrag, något som skulle innebära en utomordentligt stor kostnadsökning för det allmänna. Det går enligt vår mening inte att totalt bortse från familjen som en ekonomisk enhet när det skulle vara till fördel för familjen och endast betrakta den som en sådan när det är till dess nackdel. Tas hemmamakereduktionen bort skulle familjer med en enda inkomst missgynnas ytterligare i förhållande till dem som har två inkomster. Hårdast skulle de familjer drabbas som bor på orter där det är svårt för båda makarna att få arbete, liksom de äldre familjer med en enda inkomst som ännu inte uppbär pension. Dessa familjer har vanligtvis betydligt lägre standard än när de får pension, då den hemarbetande maken dessutom får rätt till kommunalt grundavdrag. Vår bestämda uppfattning är tvärtom att alla åtgärder som går ifrån principen om skatt efter förmåga leder till ytterligare skattefusk, skenskilsmässor eller mantalsskrivningar på dubbla adresser, medan de av oss föreslagna åtgärderna om grundavdrag för barn och rättvisa i beskattningen också skulle minska behovet av att skattekontrollera hur medborgarna lever. Valfrihet och pedagogiska alternativ Att kunna välja den form av barnomsorg man anser bäst - enskild eller - är mycket viktigt för familjens och barnens välbefinnande. Till föräldrarätten måste höra att kunna välja en alternativ förskola för att kunna tillgodose de behov barnen har eiler önskemål om en annan pedagogik. Alternativ pedagogik, enskilda daghem, förskolor och skolor är oumbärliga för att ge valfrihet och för att föra utvecklingen vidare. Enskilda förskolor och skolor har ofta varit föregångare i pedagogiskt avseende. Den utveckling som de har inlett har senare ofta tagits upp av den offentliga skolan och den kommunala förskolan. För en familj är kanske den kommunala förskolan det bästa alternativet, för en annan en kyrklig. En tredje familj vill kanske ha sitt barn i en förskola med en annan pedagogik. Familjer som just flyttat till anser kanske att deras barn mår bäst och utvecklas mest i en förskola där barnets hemspråk talas. Många föräldrar vill också gå samman för att starta s. k. föräldrakooperativa daghem där föräldrarna själva står för driften och svarar för administrationen. Alla kan inte få daghemsplats och alla vill heller inte ha det. Många väljer hellre en plats i familjedaghem. För de minsta barnen - som bör ha så få personer omkring sig som möjligt och helst vårdas av samma person är ett familjedaghem att föredra. Det samma gäller många invandrarbarn, som då kan få vara i en familj som talar deras eget språk. I glesbygd är mestadels familjedaghem den naturliga lösningen. Statsbidragsreglerna missgynnar de enskilda förskolorna. Den proposition (1983/84:9) om nya regler fr. o. m. för statsbidrag till barnomsorgen som socialdemokraterna drev igenom så sent som , innebär inte någon ändring till det bättre härvidlag. Enskilda förskolor diskrimineras. Statsbidrag för personalkostnader avser enbart kommunalanställda. Det särskilda bidrag som genom riksdagsbeslutet tillfördes och som motsvarar ett årsarbetarbidrag (.) för varje normalstor avdelning i alternativ barnomsorg gör skillnaden i bidragsrätt endast marginellt mindre. Till detta kommer att socialministern sedermera förklarat sig beredd föreslå regeringen att lägga ett förslag i som syftar till att avskaffa eller inskränka de privata daghemmens rätt till statsbidrag. Vi tar bestämt avstånd från dessa tankar. De är i grund och botten enbart ett uttryck för dogmatisk socialism. Barnfamiljernas intresse av att kunna få tillgång till - och än mer att kunna välja - en daghemsplats saknar uppenbarligen relevans i den socialdemokratiska regeringens föreställningsvärld. o daghemsverksamhet inte får gynnas på bekostnad av enskilda alternativ och familjedaghem, o deltidsförskolan skall berättiga till motsvarande statsbidrag som heltidsförskola, o lång daghemsvistelse inte får leda till ett oproportionerligt stort statsbidrag jämfört med kortare vistelsetider, o anslagsutrymme måste medges för vårdnadsersättning. De statsbidragsregler som röstats fram av socialistiska majoritet brister i samtliga dessa avseenden. Reglerna medför en ökad styrning mot daghemsomsorg på bekostnad av familjedaghem och alternativ barnomsorg. Vi anser att statsbidrag skall vara neutralt i förhållande till omsorgsform och huvudman och uppfylla de krav som räknats upp ovan. bör därför begära skyndsamt förslag till nya regler, som utgör ett led i den enligt vår mening nödvändiga strävan att efter hand avveckla de specialdestinerade statsbidragen och endast behålla sådana statsbidrag som garanterar kommunerna mer likvärdiga förutsättningar. Så länge statsbidrag utgår måste alternativ barnomsorg garanteras samma rätt till statsbidrag som den kommunala barnomsorgen. När de kvalitetskrav som alltid måste ställas är uppfyllda skall enligt vår mening kommunerna vara skyldiga att räkna in alternativen i barnomsorgsplanen. I detta sammanhang är det angeläget att erinra om kommunernas eget intresse av att öka utbudet av barnomsorg genom flexibla problemlösningar. Utöver att man i barnomsorgen kan tillgodoräkna sig de vedertagna alternativens kapacitet, finns också möjlighet att komplettera med entreprenadförfarande. Kommunernas möjligheter härvidlag får inte kringskäras genom inskränkningar i statsbidragsrätten. All barnomsorg måste vara av god kvalitet. Föräldrarna har - och skall ha - huvudansvaret för sina barns fostran och utbildning. Förskolan bör hjälpa barnen till en allsidig personlighetsutveckling. Den bör stödja föräldrarna i deras fostrande uppgift. Planeringen och utformningen av verksamheten i förskolan behöver stöd av ett pedagogiskt ramprogram som anger målsättningen för arbetet och ger riktlinjer för innehållet i verksamheten. har redovisat ett förslag till ett sådant program. Programförslaget har sänts ut på remiss. Föräldrarna måste kunna delta i och ha möjlighet att påverka den pedagogiska planeringen och genomförandet. Föräldrar och personal måste tillsammans diskutera och komma fram till vilka normer och regler man skall ha i den egna förskolan. Föräldrarna måste också kunna ställa samma krav på objektivitet och allsidighet som på t. ex. verksamheten i . Kvaliteten i barnomsorgen beror i hög grad på den vardagliga verksamhet som barn möter. I synnerhet i daghemmen, där barngrupperna är stora och personalens uppgifter är begränsade till just omsorg om barnen, blir miljön ofta verklighetsfrämmande. Barnen upplever att allting görs för dem och läggs till rätta för dem. På det sättet får barnen för lite kunskap om de vuxnas värld och om ansvarstagande för hem, familj och arbete. Barn blir ofta hänvisade till en barnvärld, borta från arbets-, boendeoch generationsgemenskap. Verksamheten i förskolan måste därför bli mer verklighetsförankrad. Barn måste få uppleva att de behövs, att deras verksamhet är viktig. Det är viktigt för både barn och föräldrar att föräldrarna får möjlighet att aktivt delta i verksamheten. I många andra länder gör föräldrarna stora frivilliga insatser i barnomsorg och skola. Insatserna är olika beroende på föräldrarnas egna intressen och förutsättningar och sker alltid i samverkan med personalen. Men de betyder mycket för kvaliteten i verksamheten och för tryggheten för barnen. Många barn går miste om regelbunden kontakt och gemenskap med den äldre generationen och den trygghet som de äldre ofta förmedlar. därför värdefullt för barnen om de äldre erbjuds och vill delta i verksamheten i förskolan som frivilliga medarbetare. Även andra vuxna och skolungdomar måste, i samråd med personalen, få möjlighet att göra insatser i verksamheten. Dagmammorna måste liksom daghemspersonalen få möjlighet till både utbildning och fortbildning. Deras anställningstrygghet är viktig för kontinuitet och kvalitet. De bör också ha möjlighet till kontakt och samarbete med en barnstuga i området. De öppna förskolorna kan bli ett värdefullt stöd för både familjedaghemmen och de hemarbetande föräldrarna i området och en naturlig kontaktpunkt för många. Förskolans personal måste få sådan utbildning att den kan förhindra och motverka fördomsfulla attityder hos barnen. Personalen måste bl. a. lära känna invandrarbarnens kulturella bakgrund för att kunna lösa konflikter som uppstår genom skillnader i traditioner och kultur. Får barnen veta mer om invandrarbarnens bakgrund och om den kultur deras familjer kommer ifrån, kan invandrarbarnen uppleva att deras bakgrund och kultur är någonting positivt och viktigt i vårt land. Kontakten mellan förskolan och invandrarbarnens föräldrar är särskilt angelägen. Dessa föräldrar måste också ges stöd och uppmuntran att själva träna sina barn i hemspråket. Ingen är bättre lämpad för den uppgiften än föräldrarna, som kan bygga ut och vidmakthålla barnens kunskaper i hemspråket i naturliga situationer. Den hemspråksträning som kommunerna ger invandrarbarnen måste främst ses som ett komplement till detta. Det är naturligt att man tar stor hänsyn till de yngsta barnens individuella och spontana behov och önskemål i barnomsorgen. Men allteftersom barnen blir äldre och mognare måste kraven på barnen öka. De måste lära sig arbeta i större grupper och med samma sak . Vartefter den intellektuella och känslomässiga mognaden ökar, kan kunskapsförmedling och färdighetsträning också öka. Barn har ett stort behov av pedagogisk träning tillsammans med barn i samma ålder som förberedelse för skolan. Bland annat behöver de lära sig ta hänsyn, vänta, koncentrera sig och samarbeta. Det bör läggas en grund för goda arbetsvanor och för inlärning. Verksamheten måste planeras så att barn som finns i olika former av barnomsorg året före skolåret kan samlas i grupp per dag för att tränas inför skolstarten. Detta underlättar för barnen att anpassa sig till skolmiljön. Det är viktigt att personalen i förskola och lågstadium samverkar och Förskola och skola måste direkt knyta an till varandra och övergången göras så mjuk som möjligt. Man måste finna de former för samverkan mellan förskola och lågstadium som är bäst för barnen. Samverkan skall bygga på ett likartat synsätt i fråga om barns utveckling och behov. Arbetssätt och pedagogisk metod måste vara så lika som möjligt och synen på normer och fostran densamma i skola och förskola. Med stöd av det anförda hemställs 1. att hos regeringen begär skyndsamt förslag om vårnadsersättning till småbarnsföräldrar utformat och finansierat i enlighet med vad i motionen anförts och med ikraftträdande , 2. att hos regeringen begär förslag till nya statsbidragsregler för barnomsorgen med samma statsbidragsrätt för enskilda förskolor som för kommunala och som även i övrigt uppfyller i motionen anförda krav. () () PER () () () () () () () () L. () i