mot · G7022956 · 1984-05-10 00:00:00 — Motion 1983/84: 2956 ni. Förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /85, m. m. (kompletteringsproposition) (prop. 1983/84:150) vidhåller sin uppfattning om hur den ekonomiska politiken bör läggas upp. Den internationella draghjälpen måste utnyttjas för att få till stånd den nödvändiga anpassningen av ekonomin, vilket betonas både av senaste Sverigerapport och regeringens egen långtidsutredning. Om anpassningen skjuls upp till en kommande internationell konjunkturavmattning riskerar vi att få en katastrofal ökning av arbetslösheten. Detta är vad regeringens politik i praktiken innebär. kan inte acceptera en sådan oansvarig och lättsinnig politik. Den nuvarande förbättringen i kan inte dölja att de strukturella obalanserna kvarstår. Budgetförbättringen i regeringens alternativ är tillfällig och beror i huvudsak på stigande lönesummor. På riskerar detta att driva upp inflationen och därmed försämra konkurrenskraft, produktion och sysselsättning. Utvecklingen får inte upprepas. föreslår därför en stramare finanspolitik än regeringen. Vi redovisar ett budgetsaldo som är bättre än regeringens. Vi upprepar vår familjepolitiska reform med barnbidragshöjning från och en sänkt skatt för barnfamiljer. Vårt alternativ ger ett bättre utbyte för barnfamiljerna än regeringens. För t. ex. en familj med tre barn är vårt alternativ nära . Vi avvisar förslaget om höjning av arbetsmarknadsavgiften . Det innebär en ytterligare kostnadsökning för näringslivet. slår vakt om den fria förhandlingsrätten på arbetsmarknaden. Vi säger nej till den socialdemokratiska regleringspolitiken med bl. a. pris- och hyresstopp. Regeringen har försökt prata ner inflationen - det gick inte. försöker man lagstifta bort prisstegringarna - det går inte heller. Det enda hållbara receptet är att driva en stabil ekonomisk politik för en dynamisk marknadsekonomi utan ryckighet och regleringsåterfall. vände den internationella konjunkturutvecklingen i en mer positiv riktning. Den totala världsproduktionen liksom världshandeln ökade med med en djup lågkonjunktur. Produktionsökningen var emellertid inte tillräckligt stor för att arbetslösheten skulle minska, utan den fortsatte tvärtom att öka. F. n. är ca 33 miljoner människor i den industrialiserade världen arbetslösa. ser bilden något ljusare ut. Världsproduktionen kan väntas öka ytterligare. För spås en tillväxt på och för hela OECD-området en tillväxt på ca 49f. Världshandeln förväntas öka med ca 5,. Den internationella konjunkturutvecklingen är med andra ord klart positiv . Denna utveckling har medfört att utvecklingen i ett antal små utrikeshandelsberoende länder har varit mer positiv . Det gäller t. ex. . I t. ex. minskade BNP något , var i stort sett oförändrad 1983 och väntas öka med (allt i volymtermer). Exportutvecklingen bidrar i hög grad till denna utveckling i de nämnda länderna. De redovisar alla en kraftigt ökad exportvolym efter en stagnation eller minskning . Prognoserna för exportens volymökning varierar mellan ca 3,5 och . och därefter är den internationella bilden avsevärt mer osäker. Det finns en risk att tillväxten i världsekonomin avtar, vilket skulle få allvarliga återverkningar inte minst på sysselsättningen. Det är mot denna internationella bakgrund som den svenska ekonomiska politiken skall diskuteras. Den förbättrade internationella konjunkturen har medfört att även utvecklingen i blivit mer positiv . på utmärktes av efterkrigstidens längsta och djupaste lågkonjunktur, och den förbättring som därefter skett i kan till inte oväsentlig del hänföras just till ändrade internationella förutsättningar. I detta avseende företer alltså utvecklingen i tydliga likheter med utvecklingen i andra små utrikeshandelsberoende länder. Detta förtjänar att påpekas, eftersom regeringen i kompletteringspropositionen gör ett stort nummer av att det skulle vara den i förda ekonomiska politiken som allena har medfört den ekonomiska förbättringen. Det förhåller sig alltså inte på det sättet. En väsentlig förklaring till förbättringen är den internationella konjunkturuppgången, en annan är den förbättring av industrins konkurrenskraft som blivit resultatet av 1981 och devalveringar. Regeringen försöker i kompletteringspropositionen hävda att vändning en kom i samband med regeringsskiftet. Detta är inte på långt när hela sanningen. hade t. ex. svensk industri börjat återvinna marknadsandelar på exportmarknaderna. Inflationen var på väg ner, ungefär i samma takt som den internationella. Den offentliga utgiftsökningen hade bromsats upp osv. I flera avseende gick utvecklingen i åt fel håll. Den relativa inflationstakten steg kraftigt. Budgetunderskottet rusade i höjden efter regeringsskiftet. Arbetslösheten ökade till rekordnivå. I viktiga avseenden ser utvecklingen ut att bli bättre . Det vore mot den ovan beskrivna bakgrunden i hög grad anmärkningsvärt om så inte vore fallet. Även under den förra högkonjunkturen 1978-1979 uppvisade utvecklingen i svensk ekonomi åtskilliga positiva tecken. Även då hade vi god tillväxt, sjunkande inflation, sjunkande arbetslöshet, högt kapacitetsutnyttjande osv. De grundläggande problemen kvarstod dock i oförminskad storlek. har tidigare i flera sammanhang beskrivit den ekonomiskpolitiska strategi som enligt vår mening är nödvändig för att lösa dessa problem. De olika inslagen förtjänar emellertid att upprepas. krav på den ekonomiska politiken förespråkar samma långsiktiga inriktning på den ekonomiska politiken som vi gjort . Detta skiljer oss markant från socialdemokraterna. Det är möjligt därför att vi redan före valet föreslog en ekonomisk politik som utgick från en korrekt verklighetsuppfattning. Vi har också styrkts i vår uppfattning att det är en sådan ekonomisk politik som krävs genom den analys och de försök till försiktig omläggning som regeringen har gjort . Även de analyser som gjorts av t. ex. OECD-ekonomerna i den senaste Sverigerapporten, , och regeringens egen långtidsutredning. LU 84, som presenterades för en månad sedan, utgör enligt vår uppfattning ett kraftigt stöd för den av oss förordade politiken. Med en internationell ekonomi i uppgång och med ett bättre konkurrensläge för är förutsättningarna bättre än någonsin att nu rätta till de stora obalanserna i ekonomin, skriver . Detta kräver, sägs det, bl. a. ändringar i skattesystemet för att stärka incitamentstrukturen och göra ekonomin mindre inflationsberoende. anser också att det är nödvändigt att introducera fler marknadsorienterade instrument i den ekonomiska politiken. Budgetunderskottet måste fortsätta att minska och hela den offentliga sektorns tillväxt bromsas, om målet om ekonomisk balans skall kunna uppnås, avslutar OECD-ekonomerna. LU 84 har lagt upp sin analys som en presentation av vissa krav som måste uppfyllas för att samhällsekonomisk balans skall uppnås 1990. Dessa krav består främst av en kraftig dämpning av inflationen och en minsk ning av budgetunderskottet. Det s.k. balansalternativet förutsätter att pris- och löneökningarna blir väsentligt lägre än samt att budgetförstärkningar vidtas på . Balansalternativet bygger också på att en förhållandevis större del av den nödvändiga anpassningen genomförs . Grunden i politiken, sägs det. skall vara en stram finanspolitik, som skall stödja inflationsbekämpningen genom att begränsa ökningstakten i den inhemska efterfrågan, minska budgetunderskottet och motverka inflationsförväntningarna. Den strama finanspolitiken måste enligt LU kompletteras med en aktiv arbetsmarknadspolitik som inriktas på att reducera problemen med överhettning på delar av arbetsmarknaden i expansionsfasen. De regionala analyser som LU gjort tyder på att den yrkesmässiga och geografiska rörligheten behöver öka och att arbetsmarknadspolitiken i stort inriktas på att undvika s. k. flaskhalsproblem. Målet för den politik förespråkar är att återföra den svenska ekonomin till balans och full sysselsättning. Under har ökningen i sysselsättningen i stort sett skett genom en expansion av den offentliga sektorn. En fortsättning på denna väg är emellertid omöjlig på grund av den finansiella krisen inom den offentliga sektorn. Det medför att sysselsättningsökningen under den närmaste framtiden i första hand måste ske inom den privata sektorn. Enligt LU har sysselsättningen i den privata sektorn tidigare minskat med mellan 0.5 och , och vad som krävs är en ökning med . Ett sådant trendbrott kräver enligt vår uppfattning förändringar på fyra områden. För det första måste inflationen dämpas. För det andra får inte skattetrycket ytterligare skärpas. För det tredje måste marginalskatterna ytterligare sänkas. För det fjärde måste marknadsekonomin på flera områden fås att fungera bättre. Prisstegringstakten måste begränsas till vad som gäller för våra viktigaste konkurrentländer för att varaktigt skall kunna behålla det som återstår av den konkurrenskraftsförbättring som devalveringarna 1981 och 1982 medfört och därigenom möjliggöra den expansion som krävs för att klara den externa balansen. Vår konkurrenskraft måste således vara så god att vi kan nå balans i de utrikes betalningarna vid full sysselsättning. Skattehöjningar måste undvikas för att möjliggöra reallöneförbättringar efter skatt vid låga nominella lönekostnadshöjningar. Därtill kommer att vi med all sannolikhet nu har nått skattetaket. a. innebär att höjda skattesatser medför negativa effekter på ekonomins sätt att fungera. Inom ramen för oförändrat skattetryck måste emellertid marginalskatterna ytterligare sänkas. Det finns inget annat sätt att skapa den initiativlust hos enskilda människor som måste till för att de nödvändiga nysatsningarna skall göras. Det är bl. a. detta som OECD-ekonomema avser med uttryckt "bättre incitamentstruktur". ka uttryckt det som att "Det måste löna sig att arbeta. När marginalskatterna är för flertalet hushåll, framför allt hushåll med barn, blir avkastningen av att t. ex. byta jobb mycket liten. Detsamma gäller avkastningen av att skaffa sig en ökad utbildning och kompetens för jobbet. En förbättring av marknadernas sätt att fungera kräver åtgärder och insatser på ett antal olika områden. En väsentlig faktor gäller undvikande av olika flaskhalsproblem framför allt på arbetsmarknaden. Erfarenheterna tyder på att sådana flaskhalsar tenderar att uppstå allt tidigare i konjunkturuppgångarna vilket medför en press uppåt på lönekostnaderna. Företagen får allt tidigare svårigheter att rekrytera vissa typer av utbildade arbetstagare, vilket tenderar att bromsa expansionen. Även lönestrukturen mellan olika typer av arbetskraft har stor betydelse i detta sammanhang. De höga marginalskattena innebär bl.a. en inlåsning av arbetskraften och en bristande rörlighet på arbetsmarknaden. Även på kapitalmarknaden krävs en ökad rörlighet. En viktig orsak till den nuvarande inlåsningen av vinstmedel i historiskt vinstgivande företag är den höga beskattningen av aktieutdelningar. De initiativ som tidigare regeringar tagit för att begränsa dubbelbeskattningen har av nuvarande regering förbytts i sin motsats, nämligen införande av en trippelbeskattning. Vinsterna beskattas först hos företagen, sedan beskattas utdelningen hos mottagarna, och därtill kommer att en skatt införts i själva utdelningstidpunkten. Detta innebär att man ytterligare låser kapitalmarknaden. Ett annat sätt att öka marknadernas funktionsduglighet är att öka den del av ekonomin där det förekommer konkurrens mellan olika producenter. Detta är ett skäl till varför vi anser det så viktigt med etableringsfrihet på områden som varit förbehållna offentliga monopol. Regeringen har den motsatta uppfattningen, vilket med önskvärd tydlighet framgår av de senaste förslagen om förbud mot privat verksamhet inom barnomsorgen och sjukvården. Vi anser tvärtom att etableringsfrihet, valfrihet och effektivitet kräver att de som så önskar får göra försök med alternativa produktionsmetoder eller idéer. Ett nödvändigt inslag i en politik för en bättre marknadsekonomi är en avveckling av de kollektiva löntagarfonderna. Inte ens finansministern har funnit något gott att säga om dessa fonder - de nämns över huvud taget inte alls i den reviderade finansplanen annat än i förbigående. Kontrasten mot allt som dessa fonder skulle skapa och det väsentliga bidrag till att lösa de ekonomiska problemen som de skulle ge enligt regeringens propositionför några månader sedan är uppenbar. anser att de kollektiva löntagarfonderna är ett starkt negativt och tillväxthämmande inslag i samhällsekonomin. Fonderna har ännu knappast hunnit köpa några aktier, och de har heller inte hunnit bygga upp en administration. bör därför besluta upphäva lagstiftningen om löntagarfonderna. Den kortsiktiga stabiliseringspolitiken måste utformas så att den står i överensstämmelse med inriktningen av den långsiktigt riktiga ekonomiska politiken. Detta innebär enligt vår uppfattning framför allt att det krävs en stramare finanspolitik än den regeringen föreslår. Vi har tidigare redovisat varför vi inte anser att denna stramare finanspolitik kan innebära höjda skatter. Därmed blir utgiftsbegränsningar det sätt på vilket denna politik måste bygga. Detta är speciellt viktigt, eftersom den internationella konjunkturuppgången gör det möjligt att genomföra utgiftsbegränsningar utan svåra följder för den totala efterfrågenivån i ekonomin och därmed utan kraftiga ökningar av arbetslösheten. Om utgiftsbegränsningarna däremot till största delen måste sättas in i en kommande konjunkturnedgång vilket förefaller vara regeringens strategi - blir konsekvenser i form av ökad arbetslöshet mycket allvarliga. De två stora riskerna för den ekonomiska utvecklingen är dels en snabb lönekostnadsutveckling som försvagar konkurrenskraften, dels en otillräcklig minskning av budgetunderskottet som skulle försvåra en aktiv sysselsättningspolitik när tiderna blir sämre. har ständigt varnat för dessa faror och föreslagit åtgärder för att möta riskerna. Förståelsen från regeringens sida har emellertid varit ringa, mindre för målen om vilka vi torde vara ganska överens än om vilka åtgärder som är lämpliga. Vi återkommer nedan till budgetutvecklingen. Även beträffande konkurrenskraften har uppfattningarna gått isär. Det finns ett nära samband mellan konkurrenskraft, kostnadsutveckling och inflation. Om de konkurrensfördelar som vunnits efter devalveringarna skall kunna behållas måste kostnaderna, och då särskilt lönekostnaderna, hållas tillbaka. Detta är en förutsättning också för en framgångsrik antiinflationspolitik, som återhållsamheten i löneutvecklingen förutsätter en trovärdig antiinflationspolitik. Sambanden i detta komplicerade spel uppvisar stora likheter med problemet om vad som kom först av hönan eller ägget. Vi har kritiserat regeringen bl. a. därför att dess förda finanspolitik inte givit trovärdighet åt inflationsmålet. Framför allt är det statsbudgeten som varit och är för svag. Denna bristande trovärdighet avspeglar sig nu i de löneavtal som successivt träffas. Vi anser också att regeringen nu reagerat på avtalsutfallet med fel åtgärder. Prisstopp, hyresstopp och kreditmarknadsregleringar har lett till framgång och kommer inte att göra det heller. Vi tvingas konstatera att de regleringsingrepp som föreslagits implicerar att socialdemokraterna egentligen inte hyser någon tilltro till fria marknader och fria avtal på vare sig faktor- eller varumarknaderna. Dessvärre är det inte nu möjligt att särskilt mycket påverka utfallet av Mer konstruktivt är att ta upp en principiell diskussion om statsmakternas ansvar för resultatet av kommande avtalsuppgörelser. Vi gör det mot bakgrund av tre reflexioner om principer och praktiska erfarenheter från senare år. o anser att vi måste slå vakt om den fria förhandlingsrätten. Då och då har begränsningar för de offentliganställda diskuterats men vi kan inte acceptera det. o Många anser att avtalen blev bättre . Därför förordar man en återgång till de förhållanden och den arbetsfördelning som då rådde. Man kan emellertid starkt ifrågasätta om avtalen då verkligen var så lämpligt avvägda som ibland sägs. Som Hans Tson noterat: Mycket talar för att löneökningarna i hög grad 'skapade sitt eget utrymme'. Prisutrymmet skapades genom höjningar av de svenska relativpriserna, produktivitetsutrymmet skapades genom en snabb nedläggning av lågproduktiva enheter, den fulla sysselsättningen klarades genom en snabbt expanderande offentlig sektor, och bytesbalansen hölls i schack genom ett växande skattetryck. o I praktiken har den ekonomiska politiken karaktäriserats av att statsmakterna anpassat sig efter de löneökningar som skett. Arbetslösheten har mötts med en ambitiös arbetsmarknadspolitik som hållit tillbaka den öppna arbetslösheten. Kostnadsökningarna har klarats genom återkommande devalveringar. Arbetsmarknadens parter har därigenom kunnat träffa höga nominella avtal utan att behöva ta ansvar för konsekvenserna därav. Mot den här bakgrunden har olika modeller av "inkomstpolitik" praktiserats och diskuterats . o Den modell som praktiserades av regeringen inför årets avtalsförhandlingar var att på förhand diskutera med löntagarorganisationerna, i synnerhet LO, och sedan söka tillmötesgå vissa av deras krav. Avdragsrätten för fackliga avgifter, justeringarna i skattereformen och införandet av löntagarfonder kan ses som åtgärder med denna inriktning. Problemet med denna uppläggning är att organisationerna redan fått vad de begärt när förhandlingarna startar. De har inget incitament att låta detta påverka lönekraven. Uppenbarligen har det inte heller varit fallet i årets förhandlingar. uttalanden om löntagarfondernas inverkan på LO:s löneanspråk är ett bevis härför, o En annan modell som tidigare prövats och som regeringen nu tycks vilja testa igen är att statsmakterna mer eller mindre sätter sig med parterna vid förhandlingsbordet och söker påverka utfallet. Ett liknande experiment gjordes 1980 av den borgerliga regeringen. Också statsmakternas ambition såväl 1975 som att visa vägen genom att träffa avtal först kan ses som en variant av denna modell. Problemet med modellen är att statsmakterna i realiteten åren svag part i förhandlingarna på grund av sin politiska position. Av hänsyn till opinionen är man beredd att betala för att inte misslyckas. Det vet parterna, som de vet att regeringen förfogar över större resurser, fler möjligheter än de själva gör. Därför är det lätt att övervältra ansvaret på statsmakterna, vilket blir dyrt för samhällsekonomin, o En tredje modell är att statsmakterna tar ansvaret för inflationsbekämpningen, främst genom att föra en stram finanspolitik, medan parterna får ta ansvar för sysselsättningen. Blir avtalen för dyra kommer alltså den öppna arbetslösheten att öka och arbetsmarknadens parter görs ansvariga för det. Denna modell har förordats av moderata samlingspartiet i flera inlägg . Problemet med modellen är att de som får betala i form av arbetslöshet har små möjligheter att påverka förhandlingarna. En mycket stor andel av de arbetslösa är t. ex. oorganiserade. Det gäller bl. a. många kvinnor och ungdomar. Från sociala utgångspunkter är modellen inte heller acceptabel. Det låter sig sägas att man skall låta arbetslösheten stiga om avtalen blir för höga om man därigenom uppnår att de blir lägre. Men om de trots allt blir för höga är det inte rimligt att bara säga till dem som drabbas att de får bära bördan av att de som har arbete fått för stora lönelyft, o En fjärde modell, , har kallats skattebaserad inkomstpolitik. Den har oss veterligen inte praktiserats någonstans men har diskuterats flitigt i litteraturen . Tanken är att bestraffa företag eller löntagare om löneökningen överstiger en viss nivå. Straffet består i en extra skatt som är så tilltagen att utfallet blir sämre än om man hamnar på eller under den rekommenderade nivån. Modellen torde förutsätta samordnade förhandlingar över hela fältet, eftersom sanktionerna rimligen måste sättas in mot alla inkomsttagare. Även de som träffat avtal på acceptabel nivå riskerar alltså att få vara med och betala om andra hamnar över. En modell som kan ses som en blandning av de två sistnämnda har visst intresse. Utgångspunkterna är då följande: - den fria förhandlingsrätten skall finnas kvar - ansvaret för den samhällsekonomiska utvecklingen måste ligga på regeringen - arbetsmarknadens parter måste förmås att på något sätt få känna av konsekvenserna av för höga avtal - av sociala skäl måste åtgärder sättas in för att begränsa den öppna arbetslösheten. Det leder till följande slutsatser. Regeringen bör ange ramarna för den ekonomiska politiken inför avtalsförhandlingarna. Det är bra som den nuvarande regeringen gjort att ange ett inflationsmål. Men detta måste understödjas av en stram finanspolitik som ger det trovärdighet. Varje regering måste förbehålla sig rätten att korrigera den ekonomiska politiken om resultatet av avtalsförhandlingarna eller yttre omständigheter kräver det. I princip är det inte fel att regeringen nu vidtagit åtgärder, även om de konkreta stegen liksom tidpunkten kan kritiseras. Kostnaderna för de ökade arbetsmarknadsinsatser som blir nödvändiga till följd av för höga avtal måste delvis bäras av arbetsmarknadens parter. En tänkbar lösning skulle vara att finansiera de ökade arbetsmarknadsåtgärderna genom minskade statsbidrag till arbetslöshetsförsäkringen. I motsvarande utsträckning får då löntagarnas och arbetsgivarnas avgifter till försäkringen höjas. Ökade avgifter för detta ändamål är mer tilltalande än ökade skatter. Som framgått av beskrivningen ovan anser att den stramare finanspolitik som vi har förespråkat måste genomföras med hjälp av begränsningar i de offentliga utgifterna, i vår partimotion om den ekonomiska politiken för /85 (motion 1983/ 84:2088) har vi således lagt förslag om utgift sförändringar och vissa skattesänkningar, som skulle innebära en minskning av budgetsaldot på på helår räknat. Däri ingår då både permanenta utgiftsbegränsningar, vissa utgiftsökningar (t. ex. för biståndet och familjepolitiken), vissa skattesänkningar (t. ex. i fråga om marginalskatten och det automatiska inflationsskyddet samt slopande av förmögenhetsskatt på småföretagens arbetande kapital) samt vissa inkomstförstärkningar genom försäljning av statliga företag och effekten på statsskuldsräntorna. Vi står fast vid dessa besparings- och skattesänkningsförslag. Det är enligt vår uppfattning nödvändigt att åstadkomma en stor del av den anpassning som krävs i en gynnsam konjunktur. Helst skulle anpassningen naturligtvis redan ha påbörjats i långt större utsträckning än som gjorts. Med regeringens nuvarande inriktning av budgetpolitiken riskerar den nödvändiga anpassningen - som t. ex. långtidsutredningen kräver - att behöva genomföras i ett stagnerande världskonjunkturläge, varvid effekterna på arbetslösheten blir förödande. Vi återkommer nedan till en närmare precisering av vårt budgetförslag. Vi diskuterar först regeringens förslag. Kritik av regeringens budgetpolitik Regeringen berömmer sig av att budgetunderskottet sjunker. Det är naturligtvis bra att underskottet sjunker, men detta är i mycket liten utsträckning ett resultat av regeringens medvetna politik. I kompletteringspropositionen görs en kraftig uppräkning av statens beräknade inkomster för innevarande men framför allt nästa budgetår. Detta är på kort sikt positivt, och på riskerar utvecklingen att bli densamma som i Det är riktigt att löneavtalen på relativt hög nivå på kort sikt kommer att bidra till att öka statsinkomsterna och därmed begränsa budgetunderskottet. budgetprognos visar också entydigt att den nu framtagna förbättringen av budgetunderskottet till en del sammanhänger med justerade inkomstprognoser. RRV räknade ursprungligen med en lönesummeökning på 5,. Den aktuella beräkningen bygger på en lönesummeökning mellan dessa bägge år på 8,, alltså en uppskrivning av lönekostnadsprognosen på .