mot · G7022076 · 1984-01-25 00:00:00 — m. fl. Antalet äldre ökar i vårt samhälle. 1975 fanns det drygt 1,2 miljoner personer i åldern och däröver. 1980 hade ålderspensionärerna ökat till drygt 1,3 miljoner, finns ungefär 1,4 miljoner. Enligt SCB:s prognos kommer det att finnas ungefär lika många ålderspensionärer som , men genomsnittsåldern kommer att vara högre. Antalet personer beräknas öka medan det sker en minskning i åldrarna 68 . På kommer dock båda grupperna att öka något. En allt större andel av de äldre kommer att vara kvinnor och antalet ensamstående äldre kommer att öka kraftigt. Den redovisade utvecklingen kommer att ställa stora och delvis nya krav på samhällets äldreomsorg. har slagit fast riktlinjer för äldreomsorg inom socialtjänst och hälso- och sjukvård. Åtgärder och insatser skall grundas på normalisering, helhetssyn, självbestämmande, inflytande, delaktighet och aktivering. Det innebär bl. a. att äldre skall kunna leva i sin vanliga bostad och miljö och att den personaliga integriteten skall respekteras. Helhetssynen innebär vidare att åtgärder och insatser skall samordnas och äldre människor skall liksom andra kunna påverka inte bara sin närmaste omgivning utan samhället i stort. Med aktivering förstås att också äldre så långt det går skall ha möjlighet till meningsfull sysselsättning i nära samverkan med andra människor. Om dessa mål skall kunna förverkligas krävs en ny syn på åldrandet och äldre människors förmåga. Åldersforskaren påpekar i sin bok mognandet att den senare delen av livet inte skall ses som någon fristående del. Den senare delen av livet är ingen speciell del av livet. Livet är ett! Detta synsätt borde prägla äldreomsorg och all mänsklig samvaro. Äldre människors förmåga undervärderas ofta. Det har bl. a. docent i påvisat i sina undersökningar. Högt utbildade tycks ha sämre kunskaper om äldre människor än lågt utbildade. Det är oftast de högt utbildade som planerar och bestämmer. Nämn ordet pensionär och många av oss ser framför sig en person som skall ha stöd och vård. Men verkligheten ser annorlunda ut. Huvuddelen av ålderspensionärerna har inte så nedsatt hörsel att det är ett problem för dem. de har inte sämre matvanor än andra, de känner sig inte speciellt ensamma utan umgås tvärtom relativt ofta med släkt och vänner. I verkligheten är det också så att nästan hälften av ålderspensionärerna bor i småhus och nästan var tredje har tillgång till fritidshus. Det är också få personer i åldrarna 65 , som behöver samhällets omsorg. H70-undersökningen i under ledning av professor visar att av 70-åringarna och av 75-åringarna inte är i behov av institutionell vård. Av ungefär 1,4 miljoner ålderspensionärer är f. n. ungefär 275 000 personer SO år och däröver. Det är denna grupp som är i störst behov av olika stödinsatser. Men åldersforskarna påpekar gång på gång att meningsfull tillvaro och fortsatt ansvarstagande på äldre dar är bästa sättet att bibehålla vitalitet och hälsa högt upp . Färdigheter som inte används försvinner. Denna insikt måste få påverka äldreomsorgen. Den äldre bör få den hjälp han eller hon behöver, men inte mer. Hemsamaritens/vårdpersonalens arbete bör komplettera de äldres färdigheter. anser att det är nödvändigt med en förbättrad utbildning om åldrandet till all personal inom äldreomsorgen men också till personer som har ansvar för planering och administration. Äldreomsorgen måste enligt vår mening ha som utgångspunkt att stimulera äldre att behålla fungerande färdigheter, inrikta hjälpen på det de äldre har svårast att klara och hålla nere antalet förflyttningar mellan bostäder och institutioner. Det betyder att äldre människor skall kunna bo kvar i sin egen bostad, i sin invanda miljö . Det förutsätter bra bostäder, väl fungerande närmiljö med tillgång till kollektivtrafik, färdtjänst, aktiviteter och service av olika slag. Vidare bör utvecklas så att hemsamariter och vårdbiträden där så inte redan sker tar med de äldre till olika aktiviteter. De äldre bör få hjälp med det de har svårast att klara själva. Kommunerna är skyldiga att genomföra inventeringar i de olika kommundelarna och ta reda på vilka behov och önskemål de äldre som bor i resp. område har. Utifrån det kan sedan insatser göras. Om en gammal människa inte kan bo kvar i den egna bostaden, bör det finnas tillgång till kollektivt och enskilt skyddat boende helst i det egna 1 * 1983/84. Nr 2074 - 2081 bostadsområdet, så att hyresgästen känner sig hemma i närmiljön. När det inte längre fungerar kan det bli nödvändigt med dygnetruntomsorg på institution. Detta beslut måste om möjligt tas tillsammans med den person det gäller. Det får inte vara anhörigas oro eller dåliga samvete eller personalens påtryckningar som blir orsaken till förflyttningen. Antalet förflyttningar måste hållas nere. En gammal människa som måste flytta alltför till främmande miljöer förlorar fotfästet i tillvaron. Antalet platser i det som förr hette ålderdomshem var 1983 ca 56 000 och beräknas minska. I är antalet lägenheter ungefär 30 000. /ålderdomshem bör inte byggas för stora utan planeras i mindre enheter i olika kommundelar. Genom utbildning av personal och omläggning av arbetsrutiner bör både och ålderdomshem kunna bjuda en miljö där de äldre på samma sätt som hemma själva utför de dagliga sysslor de kan klara. Det finns starka skäl att eftersträva olika varianter av boende och vård för äldre. Det bör vara möjligt att successivt komplettera den tillsyn och medicinska vård som blir aktuell med stigande ålder utan att den gamla skall behöva byta bostad. Ett sådant alternativ är lokala sjukhem. inom har låtit utarbeta en rapport om lokala sjukhem. I denna rapport beskrivs alternativet så här: Ett lokalt sjukhem innebär ett boende i hemlik miljö för patient som är i sådant behov av hjälp att han/hon inte kan bo kvar i sin bostad och inte heller är i behov av det stora sjukhusets medicinska och rehabiliterande långvårdsresurser. Varje patient skall ha tillgång till ett eget rum och kunna välja mellan enskildhet och gemenskap. Det egna rummet ger möjlighet till att vara i fred, samt att tala ostört med anhöriga, personal och medpatienter. Patienten skall trots sitt vårdbehov kunna behålla sin personliga integritet. Det skall finnas namnskylt på dörren och man bestämmer själv när man vill ta emot besök. Målsättningen är att patienten skall bo kvar i sin invanda miljö nära vänner och bekanta. Den som varit van att bo i centrum av en storstad, med dess pulserande liv, vill troligen vistas kvar där, medan den som bott i en förortskommun säkert vill stanna där. Anläggningen skall så långt som möjligt ha hemkaraktär: Varje vårdrumsenhet skall ha eget toalettrum med dusch samt förvaringsutrymmen för personliga tillhörigheter. Säng och sängbord ingår i vårdrummets grundutrustning, i övrigt bör patienten få möblera med egna möbler. En adekvat vård för emellertid inte hindras, och behov av tekniska hjälpmedel kan begränsa innehavet av egna möbler. För den som inte har eller vill ta med egna möbler tillhandahåller sjukhemmet även övriga möbler, som så litet som möjligt bör ha institutionskaraktär. Hygieniska krav får inte i onödan inkräkta på miljön. Stolar bör t. ex. kunna ha normal klädsel. Där så erfordras kan man ha plast eller galon under ett tvättbart överdrag. Blommor, prydnadssaker, fotografier och liknande ger en personlig prägel och hemkänsla. Huvuddelen av patienterna vid lokala sjukhem är gamla människor. Besök av barn, barnbarn och vänner måste underlättas. Måltiderna är en viktig del av det dagliga livet vid ett lokalt sjukhem. Här måste patienterna ha möjlighet att bestämma över sin situation. Om man önskar skall man få äte i sitt eget rum. Andra föredrar kanske att äta tillsammans i grupp. Valmöjligheter bör finnas mellan större och mindre matplatser t. ex för 48 personer. Måltiderna skall serveras på ett tilltalande sätt och tillräcklig tid skall anslås för dessa. Patienterna skall i lugn och ro och under trivsamma former ha möjlighet att äta. Kostens betydelse bör beaktas mer och mer när det gäller patienternas välbefinnande. Det är därför också viktigt att personalen blir medveten om detta och erhåller utbildning om näringslära och mätningsteknik. Vi menar att detta alternativ för äldres boende och vård har stora förtjänster. En expansion av lokala sjukhem skulle sannolikt minska behovet av platser inom den slutna långtidsvården. Statsmakterna bör uttala sitt stöd för en sådan utveckling. Som vi tidigare framhållit bör man eftersträva att hålla nere antalet förflyttningar för gamla människor. De som så önskar bör så länge det är möjligt kunna få omsorg och medicinsk vård i sin invanda hemmiljö. En ökad satsning på hemsjukvård är därför angelägen. Utöver den tillsyn och hjälp som hemsamariter ombesörjer skall alltså den gamle kunna få regelbunden tillsyn av distriktssjuksköterska och vid behov av läkare. Även en expansion av denna vårdform avlastar den slutna långtidssjukvården. I den slutna långvården skall bara de finnas som behöver medicinsk vård och dygnet-runt-omsorg. Enligt LKELP skulle det 1983 finnas ungefär 49 000 platser inom den sjukhusanslutna långtidssjukvården. Därefter planeras en ökning med ca 5 000 platser. Långtidssjukvård bedrivs dels vid sjukhusanslutna avdelningar, dels vid mindre sjukhem. Utmärkande för dagens institutionella långtidssjukvård är att den helt präglas av sjukhusmiljön, att patienten kan ha få personliga saker med sig och ofta delar rum med annan patient. Det borde vara en självklar rättighet att få ett eget rum, att ha med en del av sina egna möbler, att ha sina egna kläder om vårdbehovet är sådant att personen i fråga kommer att tillbringa resten av sin levnad på långvården. Den diskussion om en ny inriktning när det gäller vården av långtidssjuka och de försök som startat måste få påverka den kommande utbyggnaden. Vi menar att man bör hejda fortsatt utbyggnad av den slutna långtidssjukvården i dess traditionella form till förmån för olika alternativ av öppen vård, uppsökande vård, lokala sjukhem etc. Låt oss också ta vara på det bästa av de utländska bl. a. danska erfarenheter och omsätta dem i vår egen vård. De äldre invandrarnas situation har inte uppmärksammats tillräckligt. har de utgjort en liten del av invandrargruppen, men redan omkring år 2 000 är de ca 125 000 mot omkring 52 000. Många av invandrarna drömmer om att åka hem när de blir äldre. Av olika anledningar blir det kanske inte alltid så. Det är därför viktigt att kommuner och landsting, gärna tillsammans med invandrarorganisationerna, undersöker vilka behov och önskemål de äldre invandrarna har. En svårighet är språket. Även om språkkunskaperna i svenska varit relativt goda under den yrkesverksamma delen av livet kan de försvinna vid högre ålder. Det förekommer tyvärr att äldre invandrare som inte kan svenska placeras på en avdelning där det enbart finns svensktalande personal. Resultatet blir alltför fort och alltför ofta en helt desorienterad människa. Från en del invandrarföreningar har framförts önskemål om att personer som talar samma språk skall få möjlighet att komma till samma avdelning i eller ålderdomshem och att där skall finnas tvåspråkig personal. Det är enligt vår mening ett rimligt önskemål. Invandrare inom långtidssjukvården bör tillgodoses på liknande sätt. Det behövs förbättrad information till svensktalande personal i invandrarfrågor om hur tolkhjälp kan och bör användas. Fantasi och okonventionella lösningar behövs för att göra livet lättare för de äldre invandrarna. Detta behöver inte alltid kräva ökade ekonomiska resurser. Det kan ofta räcka med organisatoriska förändringar. Regeringen bör vidta åtgärder för att främja en utveckling av äldreomsorgen som bättre stämmer överens med de äldres önskningar och behov samt stimulera landsting och kommuner till insatser i en sådan riktning. Som vägledning för den äldreomsorg för vilka kommunerna hr ansvar utfärdar tillsynsmyndigheten () allmänna råd. bör ge regeringen till känna, att vad som här anförts beträffande den öppna äldreomsorgen bör avspeglas i dessa allmänna råd. Enligt hälso- och sjukvårdslagen skall tillsynsmyndigheten () följa och stödja sjukvårdshuvudmännen i deras arbete. Det bör bl. a. ta sig uttryck i erfarenhetsutbyte mellan myndighet och sjukvårdshuvudmännen. bör som sin mening ge regeringen till känna, att vad här anförts beträffande den slutna långtidssjukvården bör avspeglas i detta erfarenhetsutbyte. Staten bidrar till äldreomsorgen genom specialdestinerade bidrag. Statsbidragets utformning är i högsta grad styrande för vilken typ av insatser som kommuner och landsting gör. F. n. utgår inget statsbidrag till personal vid ålderdomshem, däremot vid servicehusen. De senare kan dessutom finansieras med statliga bostadslån. har vid upprepade tillfällen updragit åt regeringen att se över statsbidragsbestämmelserna för äldres boende. Det är angeläget att föreläggs ett förslag, som tillåter flexibla lösningar som tar hänsyn till lokala förhållanden. Med stöd av ovanstående hemställs* 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts beträffande den öppna åldringsvården, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts beträffande den slutna långtidssjukvården, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts beträffande äldre invandrares villkor i åldringsvården. () () () () * Se även motion 1983/84:2077.