mot · G702534 · 1984-01-18 00:00:00 — De flesta har drabbats hårt av den ekonomiska utvecklingen . De höjda oljepriserna tärde på de många oljeberoende små exportinkomster. Den nödvändiga importen av inte bara de viktiga investeringsvarorna utan även av livsmedel undergrävde ekonomin. Den ökande protektionismen i västvärlden minskade exportmöjligheterna för de som börjat få de industriella hjulen att snurra. Många varor, alltifrån teknologiskt enklare produkter som textil och konfektion till mer utvecklade industrivaror, fick aldrig chansen på de rika marknaderna i i-länderna. Sänkta råvarupriser i kombination med ökad skuldsättning och minskade exportinkomster försatte i ett mycket svårt läge. En ny biståndspolitik, som kan möta de nya behoven, ställer stora krav på vår vilja att förändra. Den svenska biståndspolitiken, som formats i sina huvuddrag för närmare , måste anpassas till nya attityder, nya behov och nya omständigheter. Sju bärande element i svensk biståndspolitik bör vara: enprocentsmålet, kravet på en demokratisk samhällsutveckling, en central roll för de ideella organisationerna, projekt snarare än program, katastrofbistånd för överlevnad, stöd till kampen för frigörelse i och en u-landsvänlig handelspolitik. Det största sveket av alla fördes kampen för enprocentsmålet mycket intensivt av företrädare för kyrkorna, liberaler och andra progressiva krafter, bland dem många socialdemokrater. politisk agitation - kampanjer, debatter och insamlingar - beslutade till slut att det rika för egen del skulle behålla av de varor och tjänster det producerade. En hundradel - och det var för många som kämpat för enprocentsmålet endast ett etappmål - skulle ges i bistånd till länder under utveckling mot demokrati och en dräglig tillvaro för många miljoner hungriga och sjuka människor. Beslutet om enprocentsmålet betraktades av som en stor moralisk seger i svensk politik. Socialdemokraterna har valt att svika detta mål. Det är det största sveket av alla. Det är sveket mot den fattiga världen. Uppslutningen kring enprocentsmålet har tidigare brutits av moderata samlingspartiet. Symbolen för en progressiv biståndspolitik ifrågasattes. Detta väckte inte förvåning - halvhjärtade stöd hade redan tidigare kommit till uttryck - utan endast bestörtning. I tider när de offentliga utgifterna måste minskas har naturligtvis lystna blickar också fallit på biståndet. Under effektivitetskravets täckmantel ställde nu krav på att de fattiga människorna i skulle få stå för en del av den överkonsumtion hade tillåtit sig. har den socialdemokratiska regeringen anslutit sig till dessa krav. Det är inte av ekonomiskt nödtvång som socialdemokraterna överger enprocentsmålet. Det är ett resultat av en politisk prioritering. Socialdemokraterna anser - tillsammans med - att annat är viktigare. Det har kallats hycklarnas marknad när dessa partier skär i biståndet för att i retoriken säga sig vilja skydda de svagaste. Det är viktigt - inte bara av solidaritet med de fattiga - att enprocentsmålet återställs och fortsätter att öka. har betraktats som ett föregångsland och har på så sätt kunnat spela en pådrivande roll. Socialdemokraternas svek får konsekvenser för bilden av i tredje världen. Dessa länder har kunnat lita på och uppskattat förståelse för de problem brottas med. Detta har skapat goodwill för också på många andra områden. En alltför dominerande uppfattning har varit att demokrati eller åtminstone fröet till demokrati - inte kunnat förenas med en social och ekonomisk utveckling, som kommit det stora flertalet människor till del. Endast en planerad utveckling och en stark stat, som kunnat skapa nödvändig disciplin, har kunnat åstadkomma en industriell utveckling. Man har trott att endast socialistiskt styrda stater kunnat klara en utveckling som tar hänsyn också till de fattigaste människornas behov av mat, sjukvård och utbildning. Kravet på frihet har fått stå tillbaka för andra högre samhällsmål. Möjligheten att göra sin stämma hörd - och ha en avvikande uppfattning, eller att kräva sin rätt att utse nya ledare om de gamla missköter sig - kan aldrig betecknas som lyx. Särskilt för de fattigaste grupperna som inte kan få sina krav uppmärksammade genom ekonomisk makt eller speciella kontakter är frihet en central fråga. För en fredlig utveckling i världen är det väsentligt att idéerna om folkstyre, allmän rösträtt och föreningsfrihet ges en chans. Demokratins genombrott kan inte komma som den lanserats. Att bygga upp en demokratisk stat är ett tålamodskrävande och mödosamt arbete. Förutsättningarna för demokrati är inte alltid de mest gynnsamma i länder som - kanske med vapenmakt - skaffat sig ett politiskt oberoende, där större delen av befolkningen inte är läs- eller skrivkunnig eller där den sköra statsapparatens huvuduppgift är att klara matförsörjningen till Sådana yttre omständigheter överbetonas dock ofta av dem som inom och utom landet inte vill att en demokratisk samhällsutveckling skall äga rum. satsar redan biståndsmedel för att via svenska organisationer stärka vissa frivilliga organisationer i . Stöd har dock sällan utgått till sådana ideella sammanslutningar i som saknar motsvarighet i . Det kan gälla reformistiskt präglade buddiströrelser, semipolitiska organisationer, fria journalistgrupper eller fria forskningsgrupper. Mycket sällan kan ett svenskt stöd ges direkt till en icke-statlig organisation i ett u-land. Erfarenheter från visar att stöd till frivilliga sammanslutningar och organisationer i har kunnat lämnas om biståndsgivaren varit en private non-profit organization, även om medlen härstammat från en statlig källa i givarlandet. I sådana fall har vanligtvis det enda kravet från mottagarlandets regering varit, att projekten skall stå i samklang med mottagarlandets utvecklingsplaner. Detta har av den mottagande ideella organisationen i allmänhet ansetts som ett rimligt krav. Även bör pröva möjligheterna att genom någon form av fond öka våra förutsättningar att med biståndsmedel bidra till en pluralistisk, demokratisk samhällsutveckling i tredje världen. Det har tidigare nämnts att kravet på ökad effektivitet har vunnit insteg i biståndsdebatten. För i synnerhet moderater har det kravet fått utgöra motiveringen för minskat bistånd. De har menat att ett fullföljande av enprocentsmålet inte är nödvändigt då en ökad effektivitet skulle ge samma resultat som nya anslag. Tanken att ökat bistånd vore att ha en slapp inställning till effektivitetskravet är lika absurd som biståndsfientlig. Naturligtvis får biståndets storlek inte innebära att kravet på effektivt utnyttjande av biståndet sätts åt sidan. som effektivitetskravet vunnit ökad uppmärksamhet kommer signaler från att det med tillgängliga resurser har svårt att klara en ökad biståndsvolym. Kraven på ökade resurser till biståndet och en högre effektivitet måste kunna förenas. De ideella organisationerna är t. ex. en otillräckligt utnyttjad resurs. Vi presenterar i det följande förslag till inriktning av det svenska biståndet som också innebär en höjning av effektiviteten. De enskilda organisationernas jordnära arbete i och deras informella beslutsvägar gör dem särskilt effektiva. Så är det också genom den långvariga erfarenhet dessa länder har av arbete i . större resurser än bör därför kanaliseras via de enskilda organisationerna. Särskilt bör de - större eller mindre - organisationer som har en systerorganisation i något land i tredje världen prioriteras och utnyttjas i den offentliga biståndsverksamheten. anser att ytterligare 40 milj. kr. bör ges i bistånd genom de enskilda organisationerna. började stora delar av biståndet att koncentreras till vissa få utvalda länder, de s. k. huvudmottagarländerna. Biståndsgivningen inriktades på att långsiktigt förmedla biståndspengar utan att alltid några närmare villkor förknippades med insatserna. Det förutsattes naturligtvis att insatserna skulle göras på ett sådant sätt att de låg i linje med de övergripande målen för den svenska biståndspolitiken. För att klara det långsiktiga biståndssamarbetet ingicks avtal med huvudmottagarländerna. Dessa var i regel femåriga, även om formellt endast anslog medel i taget. Avtalen utarbetades i nära samarbete mellan myndigheterna i och i det mottagande landet. Fördelarna med detta system ansågs vara flera. Det fanns vissa länder som ansågs särskilt väl uppfylla kraven för att kvalificera sig för att bli huvudmottagare. Dessa länder skulle gynnas genom långsiktiga avtal som i praktiken låste biståndet. Utvecklingsarbete i var inget dagsländejobb, hävdades det, utan för att få full effekt krävdes en långsiktig inriktning av arbetet. Dessutom kunde systemet med huvudmottagarländer göra det lättare att inlemma de svenska biståndsinsatserna i landets egna utvecklingsplaner. Under hela har det pågått en debatt om lämpligheten av detta system. Kritiken mot det offentliga biståndet har vuxit, och många även förklarliga misslyckanden har fått stor - och negativ - publicitet. Den statliga biståndsverksamheten anses ha byråkratiserats. Kritikerna menar också att många länder blivit alltför biståndsberoende. U-landets elit och resurser sätts in i en byråkrati vars huvudsakliga uppgift är att använda västländernas bidrag. Svårigheterna för har också förstärkts av de allt större kraven på bindning, dvs. att biståndsmedlen skall utnyttjas i givarlandet. Detta har minskat effektiviteten i det offentliga biståndet. Denna förändring av attityden till bistånd - både i givar- och mottagarlandet - och förutsättningarna för biståndet motiverar en ändrad inriktning av det svenska biståndet. Det är viktigt att nya svenska insatser görs med hänsyn till de erfarenheter som vunnits. Systemet med huvudmottagarländer har visat sig vara föga flexibelt. Det sätt på vilket biståndet byggts upp med en långvarig låsning av insatserna till ett enda land görs att det svenska biståndet rullar på med alltför små möjligheter till anpassning till nya omständigheter. Det är naturligt att den mottagande byråkratin inte alltid kan visa den smidighet som kan vara behövlig. Systemet med huvudmottagarländer bör därför förändras och formerna för samarbetet med de nuvarande huvudmottagarländerna omprövas. Vad är då alternativet? Ett krav på systemet för överföringar av biståndet måste vara att det lättare kan anpassas till ständigt nya behov. Det skall också vara möjligt att göra biståndet mer flexibelt med hänsyn till egna förutsättningar och de svenska biståndsmålen. Det kan inte vara rimligt att fortsätta med biståndsgivning till länder där förtrycket blir allt hårdare och de mänskliga rättigheterna alltmer åsidosätts. Det kan inte heller vara rimligt att fortsätta med biståndsgivningen till länder där ekonomin missköts och förmågan att anpassa sig till nya omständigheter saknas. Ökade möjligheter till projektbistånd skulle kunna skapa förutsättningar för ett svenskt bistånd som inte bara bättre uppfyller de biståndspolitiska målen utan också präglas av större effektivitet. Projektbistånd har flera fördelar. Det kan ges till de fattigaste länderna. Det bör också vara projekt som kommer de allra fattigaste människorna till del. Det bör vara projekt som väl passar in i landets utvecklingsplaner. Projekten blir genom sin storlek ofta långsiktiga. undviks nackdelarna i systemet med huvudmottagarländer. Vid projektbistånd ökar möjligheterna för att göra en insats som på ett visst område kan ha en mera märkbar effekt på u-landets utveckling. Detta kan också ha sitt speciella värde för opinionsbildningen. Projektbistånd har dessutom den fördelen att biståndsinsatserna kan anpassas till projekt där har ett speciellt kunnande. Sammanfattningsvis bör SIDA inte längre utgå från att landramsbeloppen oavkortat står till förfogande för stöd åt mottagarlandet. Beloppen bör snarare ha karaktären av maximibelopp som kan utnyttjas endast i den mån parterna kan komma överens om insatser som ter sig fullt motiverade utifrån de kriterier som ovan antytts. bör tekniken med landprogramramar överges till förmån för ett mera ämnes- eller projektinriktat stöd där självfallet ett visst urval av länder efter träffade överenskommelser blir mottagande part. Katastrofbistånd syftar till att lindra verkningarna av en omedelbar katastrof. Denna form av bistånd kan emellertid också avse att dämpa skadeverkningarna i en senare fas genom rehabiliteringsarbete och elementär återuppbyggnad. Det finns starka skäl till betydligt större satsningar än på denna form av bistånd, som når människor i akut nöd. Det behöver emellertid inte vara så att denna form av bistånd endast avser katastrofer som sträcker sig över . påverkar själva förutsättningarna för liv brukar sällan kallas katastrofer i den betydelse ordet använts här, men är det kanske i högre grad än en vanlig naturkatastrof. Den pågående miljöförstöringen i tredje världen är kanske den största naturkatastrofen av alla. Insatser mot miljöförstöring kan också ha en förebyggande verkan. Vissa naturkatastrofer, som översvämningar och torka, är ofta ett resultat av människornas ingrepp i naturen. Miljövård är en integrerad del av många andra verksamheter. Katastrofbistånd på detta område bör naturligtvis nära förenas med de särskilda program som gäller jordbruk, skogsbruk och alternativa energikällor. De ökade resurserna på miljövårdsområdet kommer att skapa möjligheter att hindra en ständigt pågående katastrof, som endast undantagsvis når offentligheten. anser att ytterligare 45 milj. kr. bör ges i katastrofbistånd. Återinförande av ett miljöanslag på biståndsbudgeten Miljöfrågorna har uppmärksammats alltmer i debatten om utveckling och bistånd. Orsaken är uppenbar. I många pågår en rovdrift av knappa naturresurser och en dramatisk förstörelse av livsmiljön som hotar underlaget för mänsklig existens. Därför framstår den tidigare vanliga uppfattningen att miljöförstörelse enbart är ett problem för de utvecklade industriländerna, att miljövård är något som inte har råd med, som alltmer orimlig. Något motsatsförhållande mellan miljövård och utveckling i finns i allmänhet inte, särskilt inte på . I stället utgör miljöförstörelsen på många håll ett direkt hot mot utvecklingen. En aktiv miljövård är därför en förutsättning för utveckling. Miljöförstörelsen i är delvis av annan karaktär än i flertalet i-länder. Den drabbar ofta mer direkt möjligheterna att tillgodose de mänskliga basbehoven av mat, vatten, bränsle etc. Orsaken är att i allmänhet skiljer sig gentemot huvuddelen av den industrialiserade världen i fråga om såväl ekologiska som ekonomiska, sociala m. fl. I viktiga avseenden har de flesta en betydligt känsligare naturmiljö. Välbekanta exempel på denna miljöförstörelse är ökenspridning, ödeläggelse av tropisk regnskog och förorening av högproduktiva kustvatten. Det är således nödvändigt att få till stånd en integration av miljöaspekterna i allt utvecklingsarbete som påverkar miljön. Miljöfrågorna försummades länge i det svenska utvecklingssamarbetet, men hade regeringsansvaret för biståndet fick de allt större tyngd. Ett uttryck för detta var att ett särskilt anslag för miljövård inrättades. För /83 uppgick anslaget, som också inkluderade energi, till 80 milj. kr. Visserligen måste huvuddelen av miljövårdsinsatserna ske i form av miljöprojekt och framför allt i form av miljöhänsyn i utvecklingsprojekt som påverkar miljön, men ett kompletterande, specifikt miljöanslag är ändock av ovärderlig betydelse. Därför innebar förra årets riksdagsbeslut att slopa detta anslag ett allvarligt steg bakåt och det rimmar illa med miljöfrågornas stora betydelse för . Detta gäller särskilt som en allmän nedtoning av miljön i biståndet också ägde rum. De negativa effekterna av dessa förändringar visade sig , men trots detta föreslås inte heller i årets budgetproposition ett särskilt miljöanslag. Ett särskilt miljöanslag innebär att en post står till förfogande för miljöinsatser, som av olika anledningar har svårt att komma till stånd på annat sätt. Det kan gälla specifika miljövårdsåtgärder för att exempelvis minska föroreningar, hejda ökenspridning eller skydda skogsområden men också åtgärder för att få till stånd miljöhänsyn i annan verksamhet, exempelvis i form av miljökonsekvensanalyser. Det kan också gälla insatser av kunskapsuppbyggande karaktär och med spridningseffekter som allmänt gynnar miljövårdsarbetet i . Flera sådana projekt håller f. n. på att genomföras med stöd av SIDA. Vidare kan det gälla regionala satsningar, t. ex. på det området. Den sydafrikanska svarta oppositionen kräver internationell isolering av apartheidpolitikens . Man är uppenbarligen, trots de svårigheter som ekonomiska åtgärder mot kan medföra för de svarta, beredd till sådana uppoffringar för att förändra samhället. De svenska åtgärderna har fullt stöd av de svarta sydafrikanska organisationerna ANC, PAC och den svarta sydafrikanska fackföreningsrörelsen . Dessa organisationer, som är bannlysta i , kan öppet verka endast i exil. Det bör framhållas att uttalanden om stöd för ekonomiska påtryckningsåtgärder är brottsliga enligt den sydafrikanska terroristlagen. De svarta inom kan därför inte utan risk för repressalier uttala sig för sådana åtgärder. Även delar av det sydafrikanska näringslivet är kritiskt mot apartheidsystemet. Det har tidigare funnits vissa förhoppningar om liberaliseringar av raspolitiken. Vissa tecken tydde på att den vita minoriteten var beredd att lindra det förnedrande rassystemet. Dessa förhoppningar har kommit på skam. Snarare har förtrycket skärpts genom tvångsförflyttningar, skapandet av nya s. k. hemländer och ingripande mot oppositionella. Arbetet med att avskaffa rassystemet i och måste intensifieras. måste på olika sätt öka sitt stöd till de människor och organisationer som arbetar för ett demokratiskt samhällssystem, där människor kan bo och verka utan hänsyn till ras. Ett sätt är att öka det ekonomiska stödet till ANC, PAC och SACTU. De bidrag som utgår bör öka och nya medel för verksamhet som inte får stöd bör tillställas dessa organisationer. vill avsätta ytterligare 20 milj. kr. för humanitärt bistånd i södra . Fri handel - även för ställde krav på en ny ekonomisk världsordning. De krävde en jämnare fördelning av världens resurser och ett större inflytande över internationella regler och avtal som påverkar världshandeln. a. makt över inhemska resurser, ökat bistånd, bättre handelsvillkor, bättre och stabilare priser på råvaror, ett nytt valutasystem, ökat inflytande över internationella beslut, bättre tillgång till i-ländernas kapitalmarknader, fast samband mellan priser på importerade industrivaror och exporterade råvaror samt stöd till industrialisering. På några punkter har haft vissa framgångar i sina krav, men i många avseenden har ingenting skett. Länderna i västvärlden är rika. Infrastrukturen - både den sociala och industriella - är väl utbyggd. Minskade handelshinder och inte minst integrationen i har möjliggjort att dessa resurser utnyttjats effektivt. Frihandeln har varit en avgörande förutsättning för den snabba ekonomiska utvecklingen. Det finns många hoppfulla tecken som visar att från ett svagt utgångsläge kan klara en industrialisering. Allt fler har utvecklat industrier som kan konkurrera med i-ländernas även om det än så länge gäller ett begränsat antal länder och ett fåtal industrigrenar. kommer handeln med att spela en allt större roll. Förutsättningarna för en ekonomisk utveckling är mycket olika i olika länder. Vilka de ekonomiska förutsättningarna än är är det av stor betydelse vilken inställning den rika industrialiserade världen har till möjligheter att komma in på marknaderna i väst. Det är ofta så att just de industriprodukter som u-landet på i-landsmarknaderna kan konkurrera med har i-landet en benägenhet att inte vilja släppa in. Av kortsiktiga sysselsättningsskäl hindras import från . Resultatet är att konsumenterna förlorar genom att varorna blir dyrare än annars. Långsiktigt medför detta att en nödvändig omstrukturering av en viss industrigren försenas. Detta kan samhällsekonomin endast förlora på. anser att det är fel att med ena handen lämna bistånd och med den andra handen hejda ett u-lands möjlighet till exportframgångar och därmed en vidareutveckling av den egna industrin. har deltagit i detta dubbelspel. Det är hög tid att såsom t. ex. - minska den u-landsfientliga importregleringen av tekovaror. Förutom att behålla en rimlig beredskapsnivå måste även vad gäller importregleringen från leva upp till kravet på en solidarisk u-landspolitik. Fördelning av det ökade biståndet Om - så som föreslår - upprätthåller enprocentsmålet torde enligt regeringens egna beräkningar i budgetpropositionen ytterligare omkring 450 milj. kr. stå till förfogande för insatser under /85. I ljuset av de principer som hävdar bör dessa medel fördelas sålunda: UNDP:s verksamhet i de minst utvecklade länderna FN: s hjälpprogram för Palestinaflyktingar UNWRA Humanitärt bistånd i södra Särskilda program på miljövårds- och energiområdet Med anledning av det anförda hemställs 1.att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförts om riktlinjerna för den svenska biståndspolitiken, 2. att fastställer storleken på det svenska biståndet till av BNI och ökar det av regeringen föreslagna beloppet med 450 milj. 3. att godkänner det förslag till medelsfördelning av ytterligare 450 milj. kr. som redovisas ovan, 4. att beslutar att med biståndsmedel inrätta en fond för stöd av vissa frivilliga organisationer i med syfte att stärka förutsättningarna för en demokratisk samhällsutveckling, 5. att beslutar att det särskilda anslaget för mark- och miljövård samt energi återinförs. () () () ()