mot · G7021041 · 1984-01-20 00:00:00 — m. fl. Överförande i samhällelig ägo av de privata affärsbankerna m. m. Inom arbetarrörelsen har under hela dess historia diskuterats makten över produktionsmedlen och makten och ägandets betydelse för att skapa ett samhälle som svarar mot de breda massornas önskningar om ett tryggt och värdigt arbete, en god miljö, tillgången till kultur etc. Maktfrågorna har alltid varit centrala, men socialdemokratin har bedömt dem som mindre aktuella i tider av kapitalistisk expansion och högkonjunktur. , som kapitalismen gled i sin djupaste kris , började man återigen - främst inom fackföreningsrörelsen aktualisera maktens och ägandets roll i ekonomin. Som grund för de allt intensivare diskussionerna och studierna inom facket låg den av framlagda rapporten om löntagarfonder. Den långa debatten om löntagarfonder har med all tydlighet visat att den ekonomiska makten - och därigenom makten över stora delar av landets utveckling - ligger hos ett fåtal personer som innehar s. k. kontrollpositioner i affärsbanker, investmentbolag etc. När kommunisterna, bl. a. genom C.-H. utredningar för , påvisade dessa sammanhang var det många som förnekade att maktkoncentrationen utgjorde något problem. Några hävdade tvärt emot fakta att det inte ens fanns en storfinans. Från borgerligt håll är det fortfarande populärt att försöka framställa aktieägande som en demokratisk form av ägande. För att dölja den verkliga maktkoncentrationen har man från borgerligheten påstått att försiktiga aktieköp från löntagarfonder i stället skulle skapa maktkoncentration. Man sticker med andra ord huvudet i busken och vägrar se verkligheten sådan den är. Löntagarfondsdebatten har haft det positiva med sig att hela arbetarrörelsen nu på ett klarare sätt visat att den är införstådd med problemen kring maktkoncentrationen och att något måste göras om man genom utvecklingen av svenskt näringsliv vill medverka till att skapa en politik för rättvis fördelning av produktionsresultatet och arbete åt alla. Teorierna om den krisfria kapitalismen och talet om att det inte spelar någon roll vem som äger företagen måste nu för alltid tillbakavisas. Det står nu klart för de flesta människor att trots allt tal om välfärdssamhälle, medbestämmande och full sysselsättning så har utvecklingen gått i motsatt riktning som en ökad koncentration av ägande och makt har fortgått. De enda som inte erkänner detta förhållande är de som av snäva klassintressen hindras från klarsyn, eller de som i panik inför samhällsutvecklingen klamrar sig fast vid de moderata teserna om att man bör satsa på sig själv för att kanske en gång lyckas häva sig ovanför genomsnittet av befolkningen. sedan lade fram den rapport som på allvar satte i gång diskussionerna inom socialdemokratin om maktkoncentration och ägande har utvecklingen mot ökad koncentration gått allt snabbare. De krafter som verkar i koncentrerande riktning har i takt med den allmänna utvecklingen inom den kapitalistiska ekonomin (och med visst understöd av borgerliga regeringar) skapat än större klyftor mellan fattig och rik, mellan dem som säljer sin arbetskraft och dem som köper den, och mellan dem som är maktlösa resp. har makt. Trots att antalet aktieägare har ökat genom bl. a. propaganda för aktieägande och genom aktiefondsparandet så ägde hushållen 1982 bara hälften så stor andel av aktierna på , jämfört med hur förhållandet var 1975. Den grupp som ökat sin andel av börsvärdet är i stället institutionerna, dvs. rörelsedrivande bolag, stiftelser, investmentbolag, försäkringsbolag och AP-fonden. De hade 1982 av börsvärdet jämfört när Meidner 1975 lade fram sin rapport. De olika börsbolagen ägde 1982 av börsvärdet, dvs. de ägde sig själva i stor utsträckning. De representanter för investmentbolagen, försäkringsbolagen, stiftelserna etc. som sitter på bolagsstämmorna har kontrollposter av aktier som gör deras makt proportionellt mycket större än själva aktieinnehavet, och de har därför ett mycket stort inflytande inte bara över de enskilda företagen, utan sammantaget också över landets ekonomiska utveckling. Storfinansens kontroll över näringslivet utövas bl. a. genom affärsbankerna. Affärsbankerna dirigerar industrin bl. a. genom sitt inflytande över kreditgivningen. Genom ägande av investmentbolag, finans- och s. k. utvecklingsbolag kan man också kontrollera stora delar av näringslivet. Försäkringsbolagen har samlat på sig enorma tillgångar och har därigenom blivit en viktig del av kreditväsendet. Genom en starkt ökad koncentration också inom försäkringsväsendet är några få bolag en viktig maktfaktor i dagens samhälle. Koncentrationsprocessen är en lagbunden utveckling inom kapitalismen. Den svenska kapitalismen är i den meningen mycket långt kommen, och vad gäller koncentration av makt och kapital till ett fåtal händer intar det svenska samhället en tätplats i världen. Koncentration och utslagning av konkurrenter pågår också bland de främsta makthavarna, och den maktgrupp som för några decennier sedan benämndes de femton familjerna har smält samman till ca hälften. Ett överförande av deras makt i samhällets ägo skulle i ett slag ställa den största delen av storindustrin och kreditväsendet under demokratisk kontroll, till gagn för samhällsutvecklingen och för strävandena att nå jämnare ekonomisk fördelning av produktionsresultatet, investeringar och nysatsningar samt arbete åt alla. behöver en socialistisk arbetarpolitik. För att kunna åstadkomma en förändring och en nödvändig omstöpning av samhället krävs en bred aktivitet bland de arbetande människorna. Helt avgörande för en framgång är en utveckling av klasskampen på alla samhällets områden, och i synnerhet på arbetsplatserna, där demokratiska reformer är nödvändiga. Vpk har föreslagit inrättande av samhällsfonder och lokala fackliga investeringsfonder medan socialdemokratin har drivit och genomfört frågan om löntagarfonder. De senare torde inte på något sätt rubba den maktkoncentration som finns i samhället och som utgör ett så stort problem. Inte heller de av vpk föreslagna samhällsfonderna och lokala fackliga investeringsfonder kan verka helt isolerat från den övriga politiska utvecklingen om man verkligen vill förändra samhället i socialistisk riktning. Oavsett vilken form av fonder som kommer att vara den slutgiltiga lösningen så är ett överförande av banker, kreditinstitut, stiftelser, investmentbolag etc. i samhällets ägo en nödvändig förutsättning för ett lyckat resultat, dvs. ett församhälleligande av produktionen och en mer planerad ekonomisk utveckling. Ett församhälleligande av dessa den kapitalistiska ekonomins maktcentra lägger grunden för en utveckling bort från kapitalistisk centralstyrning och fåtalsvälde och öppnar vägen för en omfattande demokratisering av det svenska samhället. Med hänvisning till det anförda yrkas att hos regeringen begär tillsättande av en parlamentariskt sammansatt utredning för att framlägga konkreta förslag om överförande av storföretagen, de privata affärsbankerna, de privata försäkringskoncernerna, investmentbolagen och de privata finansstiftelserna i samhällelig ägo. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) HANS (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) minab/gotab 1984 77635