mot · G7022029 · 1984-01-23 00:00:00 — m. fl. Arbetsmarknadens parter har haft en central roll i uppbyggandet av det svenska välståndet. Samarbetet dem emellan präglades tidigt av en vilja till samförstånd och en insikt om de samhällsekonomiska konsekvenserna av träffade avtal. Också i de fall där parterna sett sig tvingade gripa till stridsåtgärder har dessa med få undantag genomförts i en form som stått i relation till syftet med striden och på ett sätt som i allmänhet tagit hänsyn till tredje mans intressen. Så har också blivit känt som ett land som har jämförelsevis få konflikter på arbetsmarknaden. Organisationerna på den svenska arbetsmarknaden har en efter internationella förhållanden unik ställning. En hög anslutningsgrad och en koncentration till ett fåtal organisationer innebär i praktiken att ett fackligt monopol har utvecklats. Ett enskilt företag eller en enskild anställd har i realiteten inga möjligheter att välja vilken facklig organisation han eller hon vill tillhöra. De olika förbundens verksamhetsområden är strikt avgränsade och kan inte påverkas av den enskilde. Organisationerna har kunnat bygga upp denna unika ställning under de ytterligt gynnsamma ekonomiska förhållanden som rådde i alltsedan . Parallellt med en ekonomisk utveckling som medgav i stort sett årliga reallöneökningar fanns också utrymme för förbättringar av arbetsmiljön och arbetsförhållandena i övrigt. Det gavs också utrymme för sociala reformer och arbetstidsförkortningar. Den av löntagarorganisationerna bedrivna solidariska lönepolitiken bidrog i detta skede till att öka arbetskraftens rörlighet och till en snabb produktivitetsutveckling som medverkade till den totalt gynnsamma ekonomiska utvecklingen. På arbetsplatserna utvecklades successivt ett ökat samarbete mellan arbetsgivare och arbetstagare. På större företag baserades denna samverkan huvudsakligen på det dåvarande företagsnämndsavtalet. Härtill förekom en direkt samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare i mer informella former. Detta var särskilt framträdande på mindre företag. Denna samverkan och detta samarbete var en väsentlig grund för den tekniska utveckling som var en förutsättning för de ekonomiska framstegen. Utvecklingen var gynnsam och riksdag och regering fann med få undantag ingen anledning att lagstiftningsvägen reglera förhållandena. Det överläts åt parterna att själva genom avtal lösa frågor rörande anställningsförhållanden, Parterna motsvarade detta förtroende och åtog sig i stort sett det ansvar som ett sådant förtroende medför. Efter hand visade sig nackdelarna med den snabba strukturomvandlingen. Alltför många företag stampades ut till följd av den solidariska lönepolitiken. Utflyttningen från nedläggningsorter till framför allt storstädernas industricentra innebar inte enbart en hög lönenivå utan också sociala problem. Sociala problem uppstod också på utflyttningsorterna. Ett motstånd mot flyttlasspolitiken uppstod. Den offentliga sektorns explosionsartade expansion innebar att överbliven och nytillkommande arbetskraft i stor utsträckning kunde absorberas. Detta kunde emellertid inte dölja de ökande problemen på arbetsmarknaden. En felaktig ekonomisk politik och skattepolitik i kombination med för höga arbetskraftskostnader medförde en accelererande minskning av vår industriella bas. Därmed förstärktes de svårigheter för svenskt näringsliv som ett förändrat ekonomiskt klimat på världsmarknaden innebar. Den svenska industrins konkurrenskraft försämrades dramatiskt. fanns varken hos politikerna eller de fackliga organisationerna ännu någon insikt om orsakerna till och konsekvenserna av den negativa ekonomiska utveckling som påbörjades . De fackliga organisationernas krav, om vilka det så länge hade gått att skapa ett brett samförstånd, eftersom de i stort sett ansågs skäliga och rimliga i en expanderande marknadsekonomi, fick nu en annan karaktär. Organisationerna krävde förändringar av beslutandeformerna och rättigheter för arbetstagarkollektivet som innebar långtgående förändringar av ledningsfunktionen och förutsättningarna för företagsledningens ansvarstagande. De medförde också en kostnadsbelastning som inte var acceptabel i ett försämrat ekonomiskt klimat. Arbetstagarparten krävde och fick lagstiftning. Den mycket omfattande och detaljerade lagregleringen av förhållandena på arbetsmarknaden inleddes. Därmed fanns inte längre förutsättningarna för det system mellan parterna på arbetsmarknaden som varit så lyckosamt och som internationellt framstod som ett mönster för en harmonisk arbetsmarknad - den svenska modellen. har också motsättningarna på arbetsmarknaden ökat och staten har i ökande utsträckning övertagit ansvaret för konsekvenserna av träffade avtal. Medbestämmandelagen, trygghetslagarna, lagar som reglerar arbetstid och rätt till ledighet, lagen om facklig förtroendeman, m.fl. innebär en långtgående detaljreglering av förhållandena mellan arbetsgivare och arbetstagare som var främmande för svensk tradition på arbetsmarknaden. Härmed rubbades en väsentlig förutsättning för en smidig anpassning av det svenska näringslivet till nya förhållanden. Svårigheterna att få till stånd ett utvecklingsavtal på den privata sektorn visar med full tydlighet att förutsättningarna för samförstånd mellan parterna på arbetsmarknaden försämrats. Det inger också farhågor för de reella möjligheterna att genom det avtal som slutligen tecknades åstadkomma en bättre samverkan på arbetsplatserna. De fackliga organisationernas unika ställning understryks av den medverkan de tillerkänns i det politiska beslutsfattandet. Organisationerna har representanter i offentliga organ. De har representanter i offentliga utredningar inom de flesta samhällsområden och betraktas därtill som tunga remissinstanser. De är också väl företrädda i de beslutande församlingarna. Organisationernas roll har därigenom förändrats. Intresseorganisationer av olika slag kan genom att företräda sina medlemmar gentemot offentliga organ och genom att kritiskt följa och granska de politiska beslutsfattarna medverka till en stark och väl fungerande demokrati. Härför krävs emellertid att organisationerna står fria från den politiska beslutsapparaten och de politiska partierna. Organisationerna skall kunna föra sina medlemmars talan oberoende av skiftande politiska majoriteter, medlemmars talan oberoende av skiftande politiska majoriteter. I är situationen den omvända. Organisationerna har blivit en del av den politiska maktapparaten. Detta gäller i hög grad de fackliga organisationerna. Genom att inte bara medverka i, utan göra sig till en del av den politiska beslutsapparaten har gränserna mellan organisationerna, byråkratin och de politiska beslutsfattarna blivit alltmer oklara. Det har uppstått ett beroendeförhållande mellan organisationerna och de politiskt ansvariga. Detta leder mot ett korporativt samhälle, där det finns en risk för att demokratin sätts ur spel. Denna utveckling tar sig uttryck i att fackliga organisationer i ökande utsträckning utnyttjar lagstiftningen i partipolitiska syften och för myndighetsutövning. Exempel på detta är utnyttjandet av vetorätten i medbestämmandelagens 38-40 §§ på ett sätt som innebär etableringskontroll och näringsförbud genom att styra uppdrag till ur facklig synpunkt acceptabla entreprenörer. Reglerna tas också till intäkt för en långtgående kontroll av att enskilda företag sköter sina ekonomiska åligganden gentemot det allmänna på ett sätt som fackliga organisationer accepterar. Fackliga organisationer sätter sig på detta sätt dels över gällande lagar, dels i myndigheters och domstolars ställe. Inom den offentliga sektorn har problemen visat sig i ett ständigt ökat krångel, ökad byråkrati, en orimlig tidsåtgång och ökade kostnader. Förutom detta har väsentliga principiella frågor ställts på sin spets i takt med att de fackliga organisationerna krävt inflytande och förhandlingsrätt över rent politiska beslut. Dessa frågor har inte varit möjliga att lösa trots att medbestämmandeavtal gäller på det offentliga avtalsområdet. Gentemot medlemmarna har de fackliga organisationerna i ökande utsträckning påtagit sig rollen av storebror. Organisationerna tycks finna sig oförhindrade att på medlemmarnas vägnar agera inom alla samhällsområ 1* 1983/84. Medlemskapet, som i flertalet fall får betraktas som obligatoriskt, får för medlemmarna ofta politiska och privaträttsliga konsekvenser som inte är förenliga med medlemskap i en organisation som skall företräda medlemmarnas intressen på arbetsplatsen. Exempel på fackliga åtaganden som kränker den enskilde medlemmens integritet är kollektivanslutningen till det socialdemokratiska partiet, ekonomiskt stöd till politiska partier, obligatoriska försäkringar som inte har anknytning till arbetet, ställningstaganden i olika politiska frågor för vilka medlemmarna inte har givit sina organisationer mandat och för vilka redovisning till medlemmarna inte alltid sker. På inget annat område kan det förekomma att så helt dominerande organisationer får verka utan att det ställs mycket starka krav på deras sätt att uppträda. I har de fackliga organisationerna gått fria från sådana krav. Utvecklingen visar emellertid att fackligt agerande i vissa fall har sådana konsekvenser för enskilda och företag och för samhället i stort att statsmakten kan stå passiv. Det bör övervägas om inte lagstiftning erfordras i syfte att stärka den enskildes rätt gentemot de stora organisationerna. Förhållandena på arbetsmarknaden förändras i mycket snabb takt. Det kommer inte att vara möjligt att lösa sysselsättningsproblemen om vi inte först lyckas åstadkomma balans i den svenska ekonomin. Den industriella basen måste breddas och industriproduktionen måste öka, den offentliga sektorns andel av den totala produktionen måste minska. Ianspråktagandet av den nya teknik som skall medverka till att göra detta möjligt sker i mycket högt tempo och ställer ytterligt stora krav på arbetsmarknadens sätt att fungera i stort liksom på den enskilde arbetstagarens, arbetsgivarens och företagarens sätt att fungera. Omstruktureringen kräver stor anpassningsförmåga och flexibilitet hos hela samhället. Utvecklingen visar på möjligheter till långtgående decentralisering och tillgodoseende av individuella önskemål i en utsträckning som inte varit tänkbar. En förutsättning för att också skall kunna räkna sig till de länder i världen som har det högsta välståndet är att vi tillvaratar dessa möjligheter. Detta är en utmaning som bör sporra oss att undanröja de hinder på arbetsmarknaden som leder till byråkrati, trög beslutsgång och inlåsningseffekter. Det fortsatta översyns- och utvecklingsarbetet inom arbetsrätten måste därför inriktas på att förbättra samspelet mellan de olika lagarna och därmed arbetsmarknadens funktionssätt. Byråkratisering och centralstyrning måste undvikas. Svenskt arbetsliv har sedan gammalt präglats av hög kompetens, en utpräglad arbetsvilja, höga kvalitetskrav och en stark lojalitet till den egna arbetsplatsen och det egna arbetet. Dessa egenskaper främjades av en lönepolitik och skattepolitik som innebar att det lönade sig att arbeta. De främjades också av en arbetsorganisation som medgav direkta kontakter mellan den enskilde arbetstagaren och arbetsledningen och korta beslutsvägar. enskilde kände ett personligt ansvar för sitt arbete. Många kvaliteter som tidigare kännetecknade svenskt arbetsliv har gått förlorade. Den omfattande arbetsrättsliga lagstiftningen har stärkt de starkt centraliserade fackliga organisationernas ställning på arbetsplatserna, icke de enskilda arbetstagarnas. För de enskilda arbetstagarna har lagstiftningen inneburit att de fjärmats från arbetsledningen och beslutsgången. Deras reella möjligheter att påverka det egna arbetet har i många fall minskat. Den solidariska lönepolitiken och ett konfiskatoriskt skattesystem gör att det inte längre lönar sig att göra en extra arbetsinsats. Det finns något självklart samband mellan arbetsinsats och ekonomiskt utfall. Härigenom har också känslan för ett personligt ansvar urholkats. Arbetet har förlorat mycket av sitt värde för den enskilde. Den strukturomvandling som är nödvändig måste emellertid bygga på den kompetens, ansvarskänsla och vilja att finna goda lösningar som finns hos de enskilda arbetstagarna. Lönebildningen och skattepolitiken måste därför utformas så att det återigen lönar sig att arbeta. I inflytandefrågorna måste man ta sikte på att engagera de enskilda anställda i de problem som rör dem nära och . Organisatoriska lösningar måste få en lokal förankring. Ett oavvisligt krav är att den enskildes integritet respekteras. Reglerna måste utformas så klart och entydigt att parterna på arbetsmarknaden på förhand kan avgöra vilken rätt de har. De måste kunna bedöma konsekvenserna av sitt handlande i olika situationer. Där lagstiftning inte är oundgängligen nödvändig för att skydda den enskildes eller organisationernas demokratiska rättigheter bör lagstiftning undvikas. Möjligheterna att lösa uppkommande frågor avtalsvägen bör vara så vida som möjligt. På många områden bör därför ändringar av lagstiftningen ske i syfte att återge arbetstagare och arbetsgivare möjligheterna att träffa avtal, individuellt och kollektivt. De förändringar i lagstiftningen som vi föreslår har till syfte att stärka den enskildes rätt att öka den enskildes inflytande på den egna arbetsplatsen att undanröja hinder för en väl fungerande arbetsmarknad. Medbestämmandelagens grundläggande syfte var att ge ett ökat inflytande åt de direkt berörda på arbetsplatserna. Detta avsåg även de anställda i små företag som saknar fackklubb eller facklig förtroendeman. På större företag ankommer det som regel på de fackliga klubbarna att förhandla och ta emot information enligt MBL. På mindre arbetsplatser, där det inte finns någon klubb, är det emellertid oftast den fackliga organisationens avdelning som är den lokala fackliga parten i MBL-sammanhang; ibland förekommer dock delegering till t. ex. avdelningsombud. utses särskilt ombud eller arbetstagarrepresentanter från arbetsplatsen, vilka deltar i förhandlingarna mellan arbetsgivaren och avdelningen. På flera håll har den fackliga organisationen generellt begränsat ombudens befogenheter eller förbehållit avdelningen rätten att förhandla. kan delegation av förhandlingsuppgifter först ske efter särskild prövning. Det är således centrala fackliga organ som avgör huruvida de anställda på en mindre arbetsplats får representeras av ett ombud från den egna arbetsplatsen eller inte. Nuvarande ordning skapar särskilda problem för tusentals små och medelstora företag. Vid dessa har de anställdas inflytande minskat sedan MBL infördes. Förhandlingar och information mellan parterna har på ett olyckligt sätt lyfts upp över huvudet på dem som äger kännedom om de lokala förhållandena. Problemen blir än mer påtagliga på de småföretag där varken arbetsgivare eller de anställda är organiserade. Under det beredningsarbete som föregick beslutet om MBL övervägdes att befria de allra minsta företagen från förhandlingstvånget enligt MBL. Formerna för förhandlingar och information mellan de lokala parterna penetrerades också. Valet stod mellan en modell där de lokalt anställda var garanterade insyn och deltagande i förhandlingar och information och den representationsmodell som fungerar . Detta har lett till att arbetstagarna ofta representeras av en facklig ombudsman som inte har någon anknytning till det egna företaget. Denne kan ha sin verksamhet förlagd till en ort långt ifrån den aktuella arbetsplatsen och har ofta begränsade möjligheter att sätta sig in i förhållandena på de enskilda arbetsplatserna. Det föreligger heller ingen skyldighet för en sådan facklig representant att i förväg samråda med de anställda. Därför förekommer det att väsentlig information når de anställda på företaget först långt efter det att arbetgivaren fullgjort sin lagstadgade informations- eller förhandlingsskyldighet gentemot den fackliga organisationen. Denna ordning strider mot lagens syfte. erfarenheter pekar på att det finns skäl att återigen överväg att begränsa MBL:s giltighet för de små företagen, att lämna en garanti för de lokalt anställda om deltagande och direkt ansvar vid förhandlingar och information. Regeringen bör ges i uppdrag att verkställa en översyn av MBL i dessa delar med syfte att stärka inflytandet för de lokalt anställda. Översynen bör genomföras i former som möjliggör för att ta ställning till det kommande regeringsförslaget . Facklig vetorätt vid entreprenadavtal De bestämmelser som finns i medbestämmandelagen om det fackliga inflytandet vid entreprenadavtal har i den praktiska tillämpningen medfört allvarliga olägenheter. Avsikten med lagstiftningen var aldrig att bestämmelserna skulle hindra seriösa entreprenörer. Detta sker i många fall eftersom fackliga representanter i syfte att utöka arbetsuppgifterna på den egna ar betsplatsen hindrar företaget att anlita entreprenörer som skulle kunna utföra uppdraget på ekonomiskt gynnsammare villkor. Ännu allvarligare är de fall då fackliga representanter utnyttjar vetorätten för att utestänga företagare som den fackliga organisationen betraktar som icke seriösa. Det förekommer att enmansföretagare regelmässigt åsätts stämpeln icke seriös. I andra fall accepteras enmansföretagare endast på vissa villkor. Härigenom har de fackliga organisationerna i praktiken skaffat sig möjligheter att ålägga företagare näringsförbud. Det förekommer också att fackliga organisationer bedriver veritabla razzior för att kontrollera om företagare fullgjort sina skyldigheter i fråga om skatter och avgifter etc. Lagstiftningen har tolkats så att den ger fackliga organisationer rätt att utöva de kontrollfunktioner som endast bör tillkomma skattemyndigheter och domstolar. I allmänhet förringas omfattningen av de fall då vetorätten åberopas av fackliga organisationer med hänvisning till att endast ett fåtal fall förts upp till arbetsdomstolen. Detta ger dock ingen rättvisande bild av omfattningen av de fall då vetorätten åberopas. I allmänhet torde enbart hotet om att tillämpa vetorätten vara tillräckligt för att en företagare inte skall anlita en tilltänkt entreprenör. För den enskilde företagaren är det alltför viktigt att ha ett gott samarbete med de fackliga företrädarna på arbetsplatsen för att han skall våga riskera det i näringsfrihetens namn, även om han ekonomiskt skulle förlora på att anlita en entreprenör som rekommenderas av den fackliga organisationen. Det inträffar också att fackliga organisationer systematiskt svartlistar en viss kategori företagare, t. ex enmansföretagare. Den på detta sätt drabbade företagaren får i regel inte veta vad som har hänt och har därför inte heller några möjligheter att föra sin talan. Undanhållande av inkomster från beskattning skall givetvis beivras, vare sig det gäller enskilda eller företag. Vi kan emellertid inte acceptera att fackliga representanter på detta sätt upphöjer sig själva till dömande instans utanför gällande lagar och förordningar eller tar sig någon slags polisiär rätt att utöva etableringskontroll. I utvecklingsavtalet mellan parterna på den privata arbetsmarknaden har dessa frågor uppmärksammats och parterna har ålagt sig att följa utvecklingen. har emellertid av allt att döma vetorätten i ökande utsträckning kommit att användas på ett sätt som inte kan accepteras i ett rättssamhälle. Det är också oacceptabelt att den lagstiftande församlingen överlåter frågor av denna art till reglering i avtal mellan arbetsmarknadens parter. Frågor som rör rättstryggheten kan inte delegeras. är ensamt ansvarig. Reglerna om facklig vetorätt i MBL bör därför avskaffas. Rätten att vidta fackliga stridsåtgärder är inskriven i grundlag. Även om denna rätt kan begränsas genom lag, har visat återhållsamhet med hänvisning till den praxis som råder på arbetsmarknaden. åt arbetsmarknadens parter att själva genom avtal lösa uppkommande frågor på det fackliga området. Denna princip har varit en styrka för svenskt arbetsliv och är en viktig förutsättning för vårt ekonomiska framåtskridande. En förutsättning för att denna politik har kunnat bedrivas så framgångsrikt är att det har rått balans mellan parterna på arbetsmarknaden i den meningen att en stridsåtgärd från den ena partens sida har kunnat mötas med motåtgärder från den andra parten. I ett avseende råder inte detta förhållande, nämligen då facklig organisation utlyser blockad mot ett företag. Det är därför ett oavvisligt krav att fackliga organisationer inte utnyttjar blockadinstrumentet på ett sätt som uppfattas som stridande mot näringsfriheten eller den enskildes fri- och rättigheter. har det visat sig att fackliga organisationer i ökande utsträckning utnyttjar blockadinstrumentet på ett sätt som uppfattas stötande för rättsmedvetandet. Blockad tillämpas ofta mot enmansföretagare som icke önskar sluta kollektivavtal eftersom han inte har några anställda. Det förekommer också att blockad tillämpas mot företag vars anställda av olika skäl inte önskar ansluta sig till facklig organisation och som inte heller önskar att arbetsgivaren tecknar kollektivavtal. Fackliga organisationers sätt att i sådana fall genom blockad tilltvinga sig kollektivavtal måste uppfattas som stridande mot de medborgerliga fri- och rättigheterna. Med rätten att vidta stridsåtgärder och lagstiftarens förtroende för parterna att själva besluta om arten och omfattningen av stridsåtgärder följer ett ansvar för att dessa står i rimlig proportion till det resultat man förväntar sig uppnå. Vi konstaterar med beklagande att fackliga organisationer inte förmått motsvara detta ansvar. Det finns emellertid tillfällen då åtgärder i form av exempelvis blockad kan vara rimliga och motiverade. Sådana tillfällen är exempelvis då en arbetsgivare uppenbarligen åsidosätter de regler som normalt regleras genom kollektivavtal eller då en majoritet av de anställda önskar att åtgärder vidtas. Blockad mot enmansföretag bör emellertid över huvud taget icke få förekomma, och beslut härom bör fattas. I övrigt bör förslag till lagfästa regler i syfte att begränsa blockader mot företag utan att därmed kränka arbetsmarknadens parters eljest grundlagsskyddade rätt att vidta fackliga stridsåtgärder utredas och föreläggas . Den positiva föreningsrätten, dvs. rätten att fritt ansluta sig till och tillhöra en förening, finns inskriven i grundlagen och i MBL. Det borde vara en självklarhet att med rätten att tillhöra en förening följer rätten att slippa tillhöra en förening. Så har också föreningsrätten tolkats i ett uttalande av . I är dock rätten att stå utanför en förening ingen självklarhet. Som påvisats ovan i samband med fackliga blockader, ser sig fackliga organisatio ner oförhindrade att genom mycket långtgående åtgärder försöka tvinga in arbetstagare i de fackliga organisationerna. Åtgärder som kan betecknas som svartlistning av icke medlemmar förekommer också. Införandet av organisationsklausuler i kollektivavtal kan betraktas som en form av yrkesförbud och innebär ett otillbörligt ingrepp i den enskildes integritet och ett brott mot de medborgerliga fri- och rättigheterna. Rätten till arbete liksom den enskildes lagstadgade rättigheter på arbetsplatsen får aldrig göras beroende av huruvida den enskilde arbetstagaren är medlem i en facklig organisation eller ej. Medlemskapet är endast den enskildes angelägenhet. För att garantera den enskildes frihet att själv välja eller avstå från medlemskap i en facklig organisation bör den negativa föreningsrätten skrivas in i medbestämmandelagen. För att ytterligare garantera den enskildes fri- och rättigheter mot starka organisationer bör den negativa föreningsrätten grundlagfästas. Tillämpningen av medbestämmandelagen i offentlig förvaltning Medbestämmandelagen innebar allmänt sett att de offentliganställda så långt som möjligt skulle ha samma rätt till inflytande över sina anställningsoch arbetsförhållanden som de privatanställda.