mot · G7022524 · 1984-01-25 00:00:00 — m. fl. I. Motionens huvudsakliga inriktning 2 Den internationella utvecklingen 3 Den ekonomiska politiken i efter regeringsskiftet 5 Fyra ekonomisk-politiska vallöften - tre sprack 5 Arbetslösheten klart högre än 5 Inflationen har ännu inte visat tecken att minska 6 Budgetunderskottet har ökat kraftigt trots stora skattehöjningar 8 V. ekonomisk-politiska inriktning 11 En ideologisk helhetssyn 11 a. Kommunområdet 21 b. Skatteområdet 22 Försäljning av statliga företag 25 h. Lokaliseringslån 25 1 1983184.3 sami. I. Motionens huvudsakliga inriktning Finansplanen är mycket optimistisk. Regeringen diskonterar där i stor utsträckning väntade förbättringar . Det är möjligt att en del förväntningar kan komma att infrias, med hänsyn till den goda internationella konjunkturen och de ännu bestående konkurrensfördelarna som devalveringarna 1981 och 1982 givit. Det är dock synnerligen tveksamt om regeringen ändå inte till viss del överskattat uppgången. Trots att regeringen i all huvudsak bygger sina bedömningar på samma grundmaterial som har man i viktiga delar mer positiva siffror än institutet. Den glättade bild regeringen ger av ekonomiska situation framstår framför allt som ett försök att dölja den socialdemokratiska handlingsförlamningen. Efter den interna partikritiken mot höstens i och för sig föga imponerande sparpaket vågar man sig inte på några ytterligare besparingar års val. Det farligaste med årets finansplan är att den kan minska krismedvetandet hos svenska folket. Många kan komma att säga sig: Gick det att vända ekonomin utan att egentligen göra något speciellt så är det väl inte så farligt med vår ekonomiska situation. När lågkonjunkturen kommer och det inte längre går att rulla problemen framför sig med engångsförstärkningar m. m. får den då sittande regeringen, vilken den än är, desto svårare att ta nödvändiga grepp. Årets budgetsaldo på har till betydande del uppnåtts genom extraordinära budgetförstärkningar. Det rör sig bl. a. om ändrade inbetalningsrutiner för skatter och avgifter. Utredningsarbetet med dessa frågor igångsattes till stor del av mittenregeringen. Vi menar självfallet inte att det är fel att göra dessa engångsförstärkningar, men vi varnar för att tro att detta räcker långsiktigt. Regeringens taktik har uppenbarligen varit att tillgodogöra sig de politiskt mera lätthanterliga budgetförstärkningar mittenregeringen initierade, men däremot riva upp de kontroversiella (t. ex. karensdagarna). Men vad ett land i ekonomisk kris begär av sina politiker är att de vågar fatta nödvändiga beslut, att de har kraft att fatta även svåra beslut och att de tar ansvar genom att fatta beslut i de avgörande frågorna. Kort sagt, politiskt mod, politisk handlingskraft och politiskt ansvar. Det gigantiska budgetunderskottet utgör f. n. det allvarligaste hotet mot den svenska ekonomin. Budgetunderskottet ökar inflationsrisken, driver upp räntenivån och minskar utrymmet på kapitalmarknaden för industrins investeringar. Det senare kan bli ett direkt akut problem om den nuvarande högkonjunkturen leder till att industriinvesteringarna börjar öka. som underskottet i statens budget består ökar ränteutgifterna. Detta innebär att det blir allt svårare att få kontroll över de offentliga finanserna. Inom hotar statens ränteutgifter att ta i anspråk ungefär hälften av statens samlade inkomster. budgetår överstiger räntekostnaderna klart inkomsterna från hela den statliga inkomstskatten. Mot den här bakgrunden är det ett nödvändigt inslag i en realistisk ekonomisk politik att kraftigt minska de offentliga utgifterna. Att använda skattehöjningar för att fylla igen budgetunderskottet är däremot ingen realistisk väg. En sådan politik skulle bara ge negativa resultat för den allmänna ekonomiska utvecklingen. Målsättningen för en långsiktig budgetpolitik bör vara att statsskulden inte längre ökar i reella tal. För detta krävs att det strukturella underskottet på avvecklas. Det är av stabiliserings- och sysselsättningspolitiska skäl inte möjligt att ta hela summan på en gång. Ett minimum är dock i det nuvarande uppåtgående konjunkturläget att beslut fattas om bestående besparingar räknat på helår på netto . Därutöver föreslår vi ungefär lika mycket i engångsförstärkningar eller utflyttningar ur statsbudgeten. Totalt innebär detta följande: Tabell (mdr kr) Produktionsutvecklingen i världen har efter den andra oljechocken 1979 varit utomordentligt svag . Arbetslösheten har stigit kraftigt i så gott som alla länder. Den långa och djupa nedgången har orsakats inte bara av oljeprishöjningarna utan också av att vissa dominerande länder i industrivärlden konsekvent satsat på att bryta den mycket höga inflation som rått . Dessa länder har därför fört en mycket restriktiv politik inriktad på en låg ökningstakt i penningmängden. har dock en klar uppgång skett i den internationella konjunkturen. Bakgrunden är dels vissa oljeprissänkningar , dels att främst men även och lättat på penningpolitiken när nu inflationen i dessa länder kommit ned till 1960-talsnivåer. Uppgången i världskonjunkturen följer det traditionella mönstret. Den starkaste tillväxtimpulsen i de stora (västvärlden och ) har kommit från ökad privat konsumtion. Däremot har den internationella konjunkturuppgången inte åtföljts av en allmän och stark ökning av det internationella handelsutbytet. Dels är uppgången i de Västeuropeiska industriländerna sammantagna relativt långsam, dels lägger den internationella skuldkrisen en kraftig hämsko på handelsutbytet mellan å ena sidan och å andra sidan de berörda utvecklings- och statshandelsländerna, t. ex. , , och . De sänkta oljepriserna leder vidare till att import minskat kraftigt. Som en jämförelse kan nämnas att världshandelsökningen , då efterfrågan ökade i både industriländer och utvecklingsländer, var nästan dubbelt så stor som den beräknas bli i den nuvarande konjunkturuppgången. Konjunkturförbättringen har startat i . Lättnaderna i penningpolitiken har där förenats med en expansiv finanspolitik bl. a. i form av stora skattesänkningar. Resultatet blev en stark ökning av den privata konsumtionen . Den amerikanska industrins investeringar har dessutom börjat öka ovanligt tidigt i konjunkturuppgången. BNP steg under loppet av 1983 med . Den kraftiga tillväxten i den amerikanska ekonomin kombinerad med den höga dollarkursen har inneburit en kraftfull draghjälp till andra industriländer, t. ex. . Den starka amerikanska importökningen ger också draghjälp för de Västeuropeiska industriländerna, men uppgången är här betydligt mer dämpad. Medan det skett en viss återhämtning i och fortsätter lågkonjunkturen i och . Därför är utvecklingen för som helhet betydligt svagare än för och . Den mer expansiva penningpolitiken ledde till att den internationella räntenivån sjönk rätt kraftigt fram . Då skedde emellertid en uppbromsning och t. o. m. vissa smärre räntehöjningar. När den internationella inflationen nu hotar att öka, vilket ju är vanligt i konjunkturuppgångar, har den amerikanska åter börjat strama åt penningpolitiken. Detta kan dämpa konjunkturuppgången och driva upp den internationella räntan igen. De flesta bedömare tror dock att världskonjunkturen kommer att fortsätta att vara god . , 1985, finns däremot en påtaglig risk att konjunkturen vänder nedåt. Efter presidentvalet kommer sannolikt den ekonomiska politiken i att stramas åt. För detta talar både landets stora underskott i handelsbalansen och i statsbudgeten. Eftersom fungerat som loket i uppgången kan det också bli bromsen. Den hittillsvarande utvecklingen i tyder knappast på att man på den här sidan orkar ta över dragfunktionen. Vilka slutsatser leder då den internationella utvecklingen till för den ekonomiska politiken i under det närmaste året? Med hänsyn till att förbättringen i handelsbalansen väntas fortsätta och en viss uppgång ske i industriproduktionen, finns det all anledning att ta tillfället i akt under konjunkturuppgången och strama åt de offentliga utgifterna. Regeringen tycks i finansplanen också vilja göra gällande att finanspolitiken är stramt konjunkturanpassad. I verkligheten är det ju tvärtom. Politiskt kan det naturligtvis för regeringen kännas lockande att surfa ovanpå den internationella konjunkturuppgången . Men när nedgången kommer, och det lär den göra förr eller senare, kommer de underliggande strukturella problemen obönhörligt att tränga upp till ytan. Tydliga lärdomar finns att hämta från uppgångarna 1973-1974 och 1978-1979.1 båda fallen undvek man att ta itu med problemen när tid var. Desto obehagligare blev uppvaknandet 1976 och 1980. Den ekonomiska politiken i efter regeringsskiftet Fyra ekonomisk-politiska vallöften - tre sprack I sitt valmanifest valrörelse lovade socialdemokraterna att minska arbetslösheten, inflationen, budgetunderskottet och bytesbalansunderskottet. Endast på den sista punkten har man lyckats. De två devalveringarna 1981 och 1982 har tillsammans med den uppåtgående internationella konjunkturen lett till en klar ökning av exporten. Eftersom den inhemska efterfrågan sjunkit har importen i stort sett legat kvar på oförändrad nivå. Detta har sammantaget medfört en förbättring av handelsbalansen och därmed av bytesbalansen. Den ökade exporten har också lett till en ökning av industriproduktionen. Den ekonomiska utvecklingen påminner i dessa avseenden rätt mycket om det som skedde 1978-1979 devalvering. Arbetslösheten klart högre än sedan Socialdemokraterna framställde sig före valet hårdare än någon annan som garanter för en förbättring av sysselsättningen. Man gick t. o. m. så långt att man beskyllde mittenregeringen för att medvetet öka arbetslösheten och att 30000-40000 människor gick arbetslösa i onödan. Detta trots att när den långa och djupa lågkonjunkturen 1980-1982 dramatiskt ökade arbetslösheten i andra länder (blev vanliga arbetslöshetstal) så lyckades hålla nere arbetslösheten på . Totalt ökade antalet sysselsatta med 131000 personer. Antalet sysselsatta kvinnor ökade med nästan 800000. Efter regeringsskiftet har arbetslösheten månad för månad (utom ) legat högre än (se tabell 1). Arbetslöshet 1982 och 1983 (tusental) I genomsnitt har 1983 ca 15 000 fler människor gått arbetslösa i än . har en kraftig ökning skett av antalet personer i beredskapsarbete (mot ). Trots den klart förbättrade konjunkturen står alltså drygt 20000 fler människor utanför den ordinarie arbetsmarknaden jämfört med . Och inom industrin har sysselsättningen reducerats med ca 30000 personer sedan föregående år. Utsikterna för byggnadsindustrin har klart försämrats . låg bedömningarna (bl. a. i den reviderade nationalbudgeten) på endast en smärre nedgång i bygginvesteringama (ca -), medan slutresultatet blev -. Och tror t. o. m. regeringen att det skall ske en ännu lägre igångsättning av lägenhetsbyggande än 1983. Detta var ju ett av de områden där socialdemokraterna i valrörelsen var särskilt vältaliga med att ställa ut löften om snara ökningar. Vem minns inte talet om gardinfabrik? Bedömningarna angående sysselsättningsutvecklingen går starkt isär. Från industrins sida befarar man en ytterligare försämring med ca 10 000 nya arbetslösa. Regeringen hoppas däremot på en viss förbättring i ungefär samma storleksordning. Ingen vågar däremot tro att arbetslösheten ens under högkonjunkturens andra år skall bli lägre än . Inflationen har ännu inte visat tecken att minska I socialdemokraternas före valet så upphaussade krisprogram Framtid för kan man i kapitel 3 - En plan för återhämtning - läsa följande: Denna politik bör ha följande innehåll: Den ekonomiska politiken måste inriktas på att snabbt och påtagligt ta ner kostnads- och prisstegringen i . Målet måste vara att inte bara bryta med de senaste årens inflationsutveckling utan också nå en lägre ökning av kostnader och priser än i vår omvärld. Hur har det då i verkligheten gått med de två föresatserna i punkt 1 i krisprogrammet? Jo, den snabba och påtagliga minskningen av inflationen har i stället blivit en klar ökning. Den lägre inflationstakten jämfört med våra konkurrensländer har från att vid regeringsskiftet nästan ha varit ett faktum nu i stället blivit ett stort gap (se figur 1). Förändring i % från föregående å Av figuren framgår att från en notering på minskade sin inflationstakt till vid regeringsskiftet . Den svenska inflationstakten var ungefär densamm: som för i sin helhet fram till regeringsskiftet. I och med devalveringen () och momshöjningen () skedde en klar höjning av den svenska inflationen som inflationen i resten av västvärlden fortsatte att sjunka. Resultatet har blivit att inflationen blivit minst dubbelt så hög i som i våra viktigaste konkurrentländer. Särskilt anmärkningsvärd är inflationstakten under loppet av 1983. Efter en viss minskning vid årets början steg inflationen sakta men säkert för att därefter envist ligga kvar på 9-procentsnivån. Slutresultatet blev 9,. Någon tendens till minskad inflation har vi alltså ännu inte sett. En mer väntad utveckling skulle ha varit att inflationen efter den kraftiga uppgången och successivt sjunkit . Regeringen har en lovvärd ambition att inflationen 1984 skall komma ned till , men de underliggande inflationstendenserna i svensk ekonomi är oroväckande, antingen man analyserar problemet med utgångspunkt i löner och kostnader eller ur monetär synvinkel. Regeringen har misslyckats att väsentligt närma sig sin egen ambitionsnivå. Enligt en sammanställning gjord av statens pris- och kartellnämnd (SPK) kan redan nu 2,inflation anses vara intecknade (se tabell 2). Därmed skulle endast 1,kvarstå för övriga faktorer, företrädesvis lönekostnadshöjningar. Intecknade KPI-ökningar under loppet av 1984 enligt SPK Internationell prisuppgång för färdigvaror, för råvaror och andra insatsvaror ~ 1,2 Kvardröjande effekter års devalvering ~ 0,5 Skatter samt avgifter för offentlig verksamhet ~ 0,0 Kommunala taxor ~ 0,2 Beräknade hyreshöjningar ~ 0,6 Priskompensation till jordbruket ger höjda livsmedelspriser med högst ~ 0,3 Löneöverhänget beräknas till . Därutöver lär löneglidningen i den uppgående konjunkturen bli . Regeringens kalkylmässiga lönekostnadsökning på verkar därför mer än lovligt optimistisk, i all synnerhet om man betraktar den mot bakgrund av de krav som framförts i avtalsrörelsen. En alternativ bedömningsmodell som bygger på en analys av förändringarna i penningmängden pekar mot en inflationstakt på . I ekonomiska partimotioner såväl våren som låg inflationsbedömningen på . Det finns ingen anledning att nu revidera den bedömningen, men risken är påtaglig att den visar sig för optimistisk. Att regeringens förda stabiliseringspolitik inte är trovärdig visar bl. a. den återkommande spekulationen i en revalvering av den svenska kronan. Olika bedömare ser naturligtvis klart den skillnad som föreligger mellan den s. k. inflationsmålsättningen å ena sidan och uppnådda resultat samt löntagarorganisationernas krav inför avtalsrörelsen å andra sidan. Det måste klart markeras, att en revalvering skulle ytterligare urholka vår konkurrensförmåga mot omvärlden och tydligt visa på den inbyggda konflikten mellan inflationsmålsättningen och devalveringen . Budgetunderskottet har ökat kraftigt trots stora skattehöjningar Under mittenregeringens /82 blev budgetunderskottet . Socialdemokraternas första regeringsår gav ett budgetunderskott på . Trots stora skattehöjningar ökade alltså underskottet med hela . Förklaringen är att man drev upp utgifterna med . Den utgiftsökningen var större än hela den statliga inkomstskatten för såväl fysiska som juridiska personer. För /84 pekar prognoserna f. n. på ett budgetunderskott på ungefär samma nivå som /83. Detta innebär tyvärr inte något positivt trendbrott för budgetunderskottets utveckling. realt sett beror helt på att budgetunderskottet tilläts öka så dramatiskt förra budgetåret. Det finns en tydlig skillnad i de icke-socialistiska regeringarnas och (s)-regeringens sätt att försöka att begränsa budgetunderskottet. De icke-socialistiska regeringarna presenterade 1980-1982 under hårt motstånd från den dåvarande socialdemokratiska oppositionen ett antal utgiftsbegränsade förslag, (s)-regeringen har i stället mest förlitat sig till skattehöjningar. Först presenterade man vissa utgiftsbegränsningar som dock var helt otillräckliga. Finansplanen är mycket optimistisk. Regeringen diskonterar där i stor utsträckning väntade förbättringar . Det är möjligt att en del förväntningar kan komma att infrias, med hänsyn till den goda internationella konjunkturen och de ännu bestående konkurrensfördelarna som devalveringarna 1981 och 1982 givit. Det är dock synnerligen tveksamt om regeringen ändå inte till viss del överskattat uppgången. Trots att regeringen i all huvudsak bygger sina bedömningar på samma grundmaterial som har man i viktiga delar mer positiva siffror än institutet (se tabell 3). Försörjningsbalans 1983-1984 (delvis) -0,5 Export, varor och tjänster Källor: Finansplanen 1984/85, Preliminär Nationalbudget . Den glättade bild regeringen ger av ekonomiska situation framstår som ett försök att dölja den socialdemokratiska handlingsförlamningen. Efter den interna partikritiken mot höstens i och för sig föga imponerande sparpaket, vågar man sig inte på några ytterligare besparingar års val. Det har såväl statsministern som finansministern deklarerat. Regeringens lättsinnighet kontrasterar bjärt mot vad en bred majoritet i finansutskottet bestående av socialdemokraterna, och uttalade så sent som : Som utskottet ser det står vi nu inför valet att antingen vidta åtgärder för att minska underskottet eller att senare - och den tidpunkten ligger inom en förutsebar framtid - tvingas att acceptera att den offentliga sektorn kraftigt skärs ned. Låt oss tänka att den teoretiska situation inträffar att statsskuldräntorna fortsätter att växa till de totala statsinkomsternas storlek. I det läget kan inte ens en nedläggning av all statlig verksamhet förhindra att statsskulden fortsätter att växa. I själva verket ligger punkten utan återvändo betydligt under den då räntorna är lika stora som inkomsterna. Det är emellertid utskottets bestämda uppfattning att vi genom väl avvägda åtgärder ännu kan häva den utveckling som här skisserats. De åtgärder som krävs kommer emellertid att vara så omfattande att inte några samhällsområden kan undantas. Vi måste alla vara med och göra de uppoffringar som krävs. I annat fall kommer vi att inom helt ha urholkat grunden för vår välfärd och hela den offentliga sektorns verksamhet. Regeringen har med årets budgetförslag inte accepterat höstriksdagens uttalade uppfattning, vilket är anmärkningsvärt. Det farligaste med årets finansplan är att den kan minska krismedvetandet hos svenska folket. Många kan komma att säga sig: Gick det att vända ekonomin utan att egentligen göra något speciellt så är det väl inte så farligt med vår ekonomiska situation. När lågkonjunkturen kommer och det inte längre går att rulla problemen framför sig med engångsförstärkningar m. m. får den då sittande regeringen, vilken den än är, desto svårare att ta nödvändiga grepp. Årets budgetsaldo på har, som också redovisas i finansplanen, till betydande del uppnåtts genom extraordinära budgetförstärkningar. Det rör sig bl. a. om ändrade inbetalningsrutiner för skatter och avgifter. Utredningsarbetet med dessa frågor igångsattes till stor del av mittenregeringen, men det är den nuvarande regeringen som kan tillgodoräkna sig de kassamässiga resultaten. Vi menar självfallet inte att det är fel att göra dessa engångsförstärkningar, men vi varnar för att tro att detta räcker långsiktigt. Regeringens taktik har uppenbarligen varit att tillgodogöra sig de politiskt mera lätthanterliga budgetförstärkningar mittenregeringen initierade, men däremot riva upp de kontroversiella (t. ex. karensdagarna). Men vad ett land i ekonomisk kris begär av sina politiker, är att de vågar fatta nödvändiga beslut, att de har kraft att fatta även svåra beslut och att de tar ansvar genom att fatta beslut i de avgörande frågorna. Kort sagt politiskt mod, politisk handlingskraft och politiskt ansvar. Vilka besparingsinitiativ sätter den nuvarande regeringen i gång som kan skördas ? I stället binder man sig för att riva upp även de besparingar som man efter mycken vånda ändå lyckats samla sig till. Vi åsyftar löftet om fullt inflationsskydd till pensionärerna. Det framstår som möjligt att man även i valbudgeten 1985 kan rulla problemen framför sig med hjälp av högkonjunkturen och den aviserade utflyttningen av bostadslånen (ett i och för sig bra förslag som vi lanserade i vår partimotion ). Men hur går det i budgeten 1986? En direkt inkonsekvens framträder när det gäller medlen att finansiera underskottet. Å ena sidan vill regeringen öka upplåningen utanför banksektorn, dvs. hos företag och enskilda. Men förutspår man dels ökade investeringar hos företagen, dels något ökad privat konsumtion trots oförändrade disponibla inkomster för hushållen. Det senare kan bara nås genom en ytterligare sänkning av hushållens sparande. Sammantaget går ekvationen inte ihop. För att kunna finansiera underskottet kommer regeringen att tvingas hålla ränteläget på en högre nivå än annars vore nödvändigt. Belysande är att de s. k. riksobligationerna säljs till räntor på trots att regeringen målsätt inflationen till , dvs. en realränta på . Den höga räntenivån kommer naturligtvis för många företag även fortsättningsvis att leda till att finansiella investeringar är mer lönsamma än industriella, och därmed att dämpa investeringsaktiviteten. Anmärkningsvärda inslag i finansplanen 1984 är det nyspråk som börjar bli alltmer typiskt för socialdemokratin. På s. 5 påstås att den för en stram finanspolitik och på s. 20 att i har finanspolitiken en utpräglat expansiv inriktning. I verkligheten är underskottet i den offentliga sektorn dubbelt så stort i som i räknat i procent av BNP. På s. 7 påstås att inflationen är på väg ned och på s. 29 en situation av snabbt sjunkande inflation. I verkligheten har inflationen ännu inte visat några tecken att sjunka - det är bara i den socialdemokratiska retoriken. På s. 17 står att 'arbetslösheten begränsats. Självklart är den inte obegränsad men icke desto mindre har den obestridligt ökat. På s. 18 påstås att "Pensionernas värdesäkring återställdes. På s. 19 påstås att "skattereformen fullföljs 1984 och 1985. Men alla vet ju att socialdemokraterna i flera omgångar, , ensidigt förändrat den ursprungliga uppgörelsen. På s.22 påstås att "Tillväxten i de offentliga utgifterna dämpades . Onekligen ökar inte statsutgifterna innevarande budgetår lika mycket som det förra då den nytillträdda socialdemokratiska regeringen i ett slag fördubblade ökningstakten. Men statsutgifterna ökar mer än . En ekonomisk politik som skall ha möjlighet att bli framgångsrik i den situation som befinner sig i måste bygga på en ideologisk helhetssyn. Enligt vår mening bör en sådan helhetssyn bottna i en tro på den enskilda människans initiativförmåga, möjlighet att ta ansvar och frihet att göra egna val. En sådan grundsyn kräver en marknadsekonomi inom sociala och miljömässiga ramar förenad med en god fördelningspolitik. fungerande marknadsekonomi måste till sin karaktär vara decentralistisk. De positiva effekterna på produktion och sysselsättning som kan få av den internationella konjunkturuppgången motverkas av diverse näringsfientliga inslag i den socialdemokratiska politiken som vi bl. a. redovisat i en separat småföretagsmotion. Men framför allt är införandet av kollektiva löntagarfonder ett hot mot vårt nuvarande ekonomiska system. Dessa löntagarfonder innebär något av en motpol till en decentralistisk näringspolitik. Löntagarfondstanken emanerar från en tilltro till centralplanering och socialism.