mot · G802219 · 1984-11-22 00:00:00 — m. fl. Förslag till tandvårdslag m. m. 1984/85:79) I proposition 1984/85:79 föreslås en fortsatt begränsning av tandläkares rätt att ansluta sig till tandvårdsförsäkringen och en ny tandvårdslag. Dessutom förutskickas nya ersättningsregler inom tandvårdsförsäkringen. Det är väsentligt att den enskilda medborgaren själv kan välja vilken tandläkare han eller hon vill gå till. Det måste också finnas ett fritt val mellan privatpraktiserande tandläkare och folktandvården. Det är också viktigt att det finns konkurrens mellan olika tandläkare och mellan tandvård som bedrivs av olika huvudmän för att säkerställa att verksamheten bedrivs så effektivt som möjligt. anser därför att det skall finnas en fri etableringsrätt för tandläkare. Det skall således vara möjligt för varje tandläkare att ansluta sig till tandvårdsförsäkringen oavsett var han eller hon bor. 1 propositionen föreslås att den nuvarande begränsningen av tandläkares rätt till anslutning till förlängs att gälla även . Denna etableringskontroll infördes när det rådde en stor brist på tandläkare. De skäl som anförs för en fortsatt etableringskontroll är att det fortfarande råder en obalans mellan tillgången på tandläkare i olika delar av landet och att det ansträngda ekonomiska läget motiverar en begränsning av antalet försäkringsanslutna tandläkare. Den tidigare bristen på tandläkare finns . Därmed har det grundläggande motivet för etableringskontroll fallit. Det är uppfattning att det är en bättre metod att låta människors efterfrågan på tandläkare styra etableringen än att etableringarna avgörs i administrativ ordning. Den tandläkare som önskar etablera sig som privatpraktiserande tandläkare måste givetvis bygga på en företagsekonomisk planering, vilket i sin tur kräver en tillräckligt stor kundkrets. Det finns inte heller några samhällsekonomiska skäl för att begränsa anslutningen till tandvårdsförsäkringen. Människors behov av tandvård bör vara styrande för tandvårdens dimensionering, och verksamheten bör organiseras för att tillgodose frihet vid valet av tandläkare. 1 1984/85. också till att kostnaden minimeras. Det blir betydligt mer kostsamt att låsa sig till att folktandvården skall byggas ut i takt med att privata tandläkare upphör med verksamheten. Som framgår av propositionen är kostnaden per behandlad patient högre i folktandvården än i privattandvården. Detta beror till stor del på att kostnaden för annan personal än tandläkare (administration, sköterskor m. är högre i folktandvården liksom kostnaderna för inventarier och lokaler. I propositionen diskuteras åtgärder för att sänka kostnaderna inom folktandvården. Detta är självfallet angeläget, men det största incitamentet för en effektiv verksamhet inom folktandvården är säkerligen att det råder en fri etableringsrätt för tandläkare, och därmed konkurrens. I propositionen sägs, med hänvisning till det nya ersättningssystemet för hälso- och sjukvården som beslutat, att det finns skäl för att pröva förutsättningarna för ett förändrat ersättningssystem också för tandvården. Med hänvisning till vad ovan anfört om vikten av en fri rätt till anslutning till tandvårdsförsäkringen anser att en sådan översyn inte får leda till att etableringsrätten inskränks. Den bör tvärtom utvidgas i enlighet med vad som sägs i denna motion. har tidigare motsatt sig den s. k. Dagmaröverenskommelsen för sjukvården och gör det givetvis också för tandvården. Inom tandvården ter sig en sådan överenskommelse ännu mer absurd då huvuddelen av vuxentandvården redan ges av privatpraktiserande tandläkare. I förslaget till ny tandvårdslag föreslås att folktandvården, i likhet med vad som f. n. gäller, skall svara för specialisttandvården. Enligt uppfattning är det viktigt att det finns valmöjligheter och konkurrens även inom specialisttandvården. De begränsningar som gäller för specialtandläkares anslutning till tandvårdsförsäkringen bör därför avskaffas. I propositionen föreslås ingen bestämmelse i lagen som anger den minsta del av allmäntandvården som folktandvården skall svara för. hälsar detta med tillfredsställelse men vill påtala att föredragande statsrådet i flera skrivningar hävdar att det är naturligt att folktandvården byggs ut. I specialmotiveringen till paragrafen i tandvårdslagen om folktandvårdens ansvar för tandvård åt vuxna (förutom specialisttandvård) sägs vis serligen att ansvar innebär att det självt avgör omfattningen av den vuxentandvård som folktandvården skall svara för. Därefter konstateras att av den allmänna motiveringen framgår att folktandvården bör svara för av allmäntandvården för vuxna. Enligt mening saknas det anledning att uttala sig för någon viss procentsiffra. Det är viktigt att av svenska folket bereds en bra tandvård. Dessutom stämmer den formulering som citeras ovan inte helt med de resonemang som förs på andra ställen i propositionen. Föredragande statsrådet har sagt att det finns flera skäl som talar för att bibehålla målsättning för allmäntandvården för vuxna, men avstår från en lagreglering. Det förtjänar att påpekas att målsättning innebar en utbyggnad till och inte till . Avgörande för omfång måste bli hur väl den hävdar sig i konkurrens. Tandvård för barn och ungdomar I förslaget till tandvårdslag föreslås att, liksom , folktandvården skall svara för tandvården för barn och ungdomar. I specialmotiveringen konstateras att denna regel innebär att skyldigheten för landstingen att själva svara för vården inte nödvändigtvis måste innebära att vården bedrivs i egna lokaler och av landstingsanstalt personal. vill understryka detta och framhålla att det avgörande inte får vara i vilken regi vården ges utan att vården ges så bra och så effektivt som möjligt. Det bör därför vara naturligt att landstingen organiserar denna verksamhet utan några pekpinnar från riksdag och regering. I specialmotiveringen sägs nämligen längre fram att det förutsätts att i huvudsak självt svarar för den faktiska tandvården och att undantag kan vara lämpliga i mycket speciella fall. Det kan i vissa fall vara motiverat att barn och ungdomar behandlas av annan tandläkare än av folktandvården eller av privatpraktiserande tandläkare som slutit avtal med. Landstingen bör inta en generös attityd till att betala tandvårdskostnaden i dessa fall. Även när det gäller tandvård vid sjukhus och andra institutioner bör samverkan kunna ske med privatpraktiserande tandläkare. Det finns således inte här någon anledning att förorda att den faktiska vården skall ges av folktandvårdens personal. Med stöd av vad ovan anförts hemställs 1. att beslutar avslå förslaget till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförs beträffande en översyn av ersättningssystemet för tandvården, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs om specialtandläkares rätt att ansluta sig till tandvårdsförsäkringen, 4. att beslutar att 7 § p. 2 och 3 tandvårdslagen ersätts av: 2. specialisttandvård och övrig tandvård för vuxna i den omfattning som landstingskommunen bedömer lämplig, 5. att beslutar som sin mening ge regeringen till känna vad som i motionen anförs om folktandvårdens utbyggnad, om samverkan med privatpraktiserande tandläkare i barn- och ungdomsvården och vid institutioner samt om möjligheten för barn och ungdomar att anlita annan tandläkare än folktandvården, 6. att uttalar att någon procentsiffra för folktandvårdens andel av tandvården för vuxna inte skall anges. () ()