mot · G7021172 · 1984-01-23 00:00:00 — Per m. fl. Frihet, fred och nedrustning Trots en myckenhet av god vilja och fortlöpande ansträngningar att förbättra situationen i vår värld ter sig dagsläget på många håll allt annat än ljust. Många folk lever under oro, politisk ofrihet, förtryck, våld och krig. Många hundraåriga konflikter mellan olika grupper i underblåses på olika sätt utifrån. Bräckliga överenskommelser om vapenvila bryts lika fort som de ingås. Kriget mellan och rasar fortfarande. I mellanamerikanska stater fortgår inbördeskrig med rivaliserande utifrån kommande inblandning. Majoriteten av folk behärskas av olika former av diktaturer och många sargas av inre strider. Inom det sovjetiska väldet liksom i hör politisk ofrihet och övergrepp mot mänskliga rättigheter till vardagen. I har ingenting av de förhoppningar som omgav bildandet av den fria fackföreningsrörelsen infriats. I DDR fängslas fredsaktivister för att de burit dekaler med orden Kärnvapenfri zon i . I det av diktatur och förtryck plågade är den gryende förhoppningen om en demokratisk utveckling i den främsta ljuspunkten. hör till den minoritet av världens länder som åtnjuter självständighet och demokratisk frihet. Detta ger oss, liksom övriga demokratiska länder, ett särskilt ansvar för att driva frågorna om avspänning och nedrustning och därvid även understödja fria fredsopinioner i de länder där fri åsiktsbildning ej tillåts. Av naturliga skäl kan politiska beslutsfattare, regering och riksdag i ett land som vårt, där åsikts- och föreningsfrihet råder, inte ingripa i olika frivilliga fredsrörelsers verksamhet. Just dessa friheter gör deras existens möjlig och som opinionsbildare har de mycket viktiga uppgifter. Desto större faller ansvaret på dessa folkrörelser att engagera sig i att försöka påverka regeringar och beslutsfattare också i de länder där ingen mötes- och åsiktsfrihet råder. De bör också stödja de gentemot regimer och politisk styrning fristående grupper, som under stora uppoffringar och med fara för medlemmarnas personliga säkerhet och frihet verkar för fred, mänskliga rättigheter och frihet i sådana länder. Det bör därvid vara viktigt för de demokratiska ländernas oberoende fredsrörelser att söka skilja på rörelser, som endast kan ses som organiserade språkrör för regimens propaganda och på grupper och sammanslutningar, som fristående verkar för fred och nedrustning. En speciell situation har just de s. k. Helsingforsgrupper, som bildats i några av de länder, som undertecknat den europeiska säkerhetskonferensens slutdokument i och återigen dokumenterat sitt ställningstagande för samma principer i . Speciellt svåra övergrepp, bl. a. i form av långvariga fängelsestraff, har drabbat medlemmarna i de grupper som övervakar efterlevnaden av principen om de mänskliga rättigheterna i och . Beträffande dessa medborgargrupper, som har som enda uppgift att övervaka sitt lands efterlevnad av ett avtal, som samma land undertecknat, bör även den kunna utöva påtryckningar på vederbörande länders makthavare att tillförsäkra dessa människor upprättelse, frihet och möjlighet att fullfölja sin ideella verksamhet för övervakning av efterlevnad. En viktig insikt är att en varaktig fred förutsätter frihet. Inte minst den moderna historien har visat att demokrati och frihet är förutsättningar för en varaktig fred. Många av de krig som utkämpats och många av dem som pågår bottnar i frihetssträvan som inget förtryck lyckats förkväva. Där ofrihet råder finns alltid risken att människor söker ta till vapen för att återvinna friheten. Verklig eller förmodad överlägsenhet och militär obalans skapar också förutsättningar för våld och kränkningar av fria stater och folk. Ömsesidig misstro mellan supermakterna har lett till en rustningsspiral som ibland synes ha fått egen tillväxtkraft. Man får dock inte glömma att det är misstron, den politiska spänningen och bakomliggande ideologiska motsättningar som ursprungligen betingar rustningarna. I motion 1982/ 83:1783 utvecklar moderata samlingspartiet till fjolårets riksdag närmare sin syn på friheten som den varaktiga fredens förutsättning. Dessa resonemang anknöt bl. a. till Helsingforskonventionens bestämmelser och balansen dem emellan. Med anledning av denna motion anförde ett enigt utrikesutskott och en enig riksdag följande: Självfallet finns det ett samband mellan förtryck och orättvisor å den ena sidan och rustningar och krigsrisk å den andra. Arbetet för frihet från förtryck och orättvisor i alla länder är också ett arbete som ökar förutsättningarna för en varaktig fred. Det finns således även av detta skäl anledning för att fortsatt aktivt verka för mänskliga rättigheter och alla folks frihet. Detta ärbete bör bedrivas i alla därtill ägnade fora. Det bör dock inte göras till en förutsättning för nedrustningsarbetet. Det är viktigt att denna av klart uttalade grundprincip för syn på förutsättningarna för en varaktig fred kommer till klart uttryck i officiella agerande i olika sammanhang. Svensk alliansfrihet ger möjligheter och ansvar Vår alliansfria utrikes- och säkerhetspolitik innebär att vi står fria från de militära maktblocken och att vi själva måste ta ansvar för att värna vår fred och frihet. Den ger oss också en viktig plattform för det internationella nedrustnings- och fredsarbetet och ett stort ansvar för freden i vår omedelbara omvärld. ligger geografiskt utsatt mellan två militära maktblock. De båda stormaktsblocken har tillsammans 5 miljoner soldater norr om . En stor del av dem kan sättas i strid mycket snabbt. En tillräcklig försvarsförmåga är i en sådan situation i sig förtroendeskapande, och brister i denna kan verka destabiliserande och höja spänningen i området. I en sådan miljö är ett militärpolitiskt tomrum mycket farligt. Trovärdigheten i inte bara vår vilja utan även vår förmåga att ta ansvar för vårt territorium är en viktig stabiliserande faktor. Den svenska freds- och nedrustningspolitiken är en integrerad del av vår säkerhetspolitik. En framsynt och realistisk politik för att bidra till att undvika krig och trygga freden måste vara en sammanhållen politik som spänner över ett vitt fält. En framsynt utrikespolitik och en aktiv opinionsbildning mot förtryck och för frihet spelar i detta sammanhang en central roll. De svenska insatserna i nedrustningsarbetet har sina självklara fora. Svenska insatser är betydelsefulla inom FN:s ram i förhandlingarna i nedrustningskommittén i och deras motsvarighet inom generalförsamlingens sessioner. Inom ESK-processen kommer att få stort ansvar inom ramen för om förtroende- och säkerhetsskapande åtgärder och nedrustning i . Redan nu måste förberedelser inledas och fördjupas inför de övriga inom ramen för Madridmandatet beslutade uppföljningsmöten som speciellt skall föra vidare andra delar av den europeiska säkerhets- och avspänningsprocessen. Det hör expertmötet om mänskliga rättigheter i liksom det påföljande i planerade mötet om mänskliga kontakter. En oumbärlig grund för fortsatt framgång inom avspännings- och fredsarbetet är att ESK-överenskommelsen fäster vikt inte bara vid avspänningssträvanden på det militära området utan tillmäter efterlevnaden av respekten för de mänskliga rättigheterna, som inskrivits i avtalet, samma tyngd. Uppföljningsmötet i 1986 måste förberedas från svensk sida genom engagerat arbete såväl inom som Ottawa- och Bernmötenas mandat. Endast om man i 1986 har konkreta framsteg från samtliga dessa fora att utgå från kan nästa fas i ESK-processen på ett lyckligt sätt föras vidare. När ESK:s slutakt den s. k. Helsingforsöverenskommelsen undertecknades 1975 sågs detta framför allt på grund av överenskommelsens rikhaltiga sakinnehåll sorn ett viktigt steg mot avspänning och ökad säkerhet i . Denna politiska kompromiss undertecknad av de 35 deltagande staterna innehåller principer om gränsers okränkbarhet och avstående från hotet om eller användning av våld, fredlig lösning av tvister, icke ingripande i annans stats inre angelägenheter samt som en princip av likvärdig dignitet respekt för mänskliga rättigheter och grundläggande frihet. Genom dokumentets stadgande om en uppföljningsmekanism ville man dessutom försäkra sig cm att ESK inte i och med undertecknandet skulle reduceras till en död bokstav utan även fortsättningsvis ha praktisk politisk betydelse. Den multilaterala verksamheten förutsattes redan från början fortsätta, bl. a. genom s. k. uppföljningsmöten. Dessa har till uppgift att dels granska hur dokumentets olika bestämmelser och rekommendationer har efterlevts i praktiken, dels överväga ytterligare åtgärder för att fördjupa och utveckla samarbetet och avspänningen. Redan det första uppföljningsmötet i kom dock att innebära en förvarning om att ESK-processens livsduglighet i hög grad är beroende av karaktären i öst-västförbindelserna i stort. Det kom att ytterligare framstå med full tydlighet under . En viktig etapp i den gradvisa klimatförsämringen utgjordes av invasion i , liksom utbyggnad av en arsenal av rörliga medeldistansraketer SS 20 riktade mot mål i och NATO:s s. k. dubbelbeslut som reaktion på denna. kom att i hög fräd präglas av oroligheterna i . De flagranta övergrepp mot ESK-överenskommelsens stadgande om respekt för mänskliga rättigheter, bl. a. rätten att fritt bilda fackföreningar, ansluta sig till dessa och fackföreningarnas rätt att fritt bedriva sin verkamhet, som då inleddes, hotade att helt lamslå det fortsatta arbetet i . Det får därför ses som ett tecken på ESK-processens inneboende livskraft och den önskan som trots allt torde finnas hos alla de deltagande nationerna att arbeta för ökat förtroende och minskad avspänning, att konferensen kunde komma fram till ett slutdokument med substantiellt innehåll. under kom gruppen av neutrala och alliansfria, de s. k. NN-staterna, att spela en avgörande roll för att föra förhandlingarna över kritiska punkter och utarbeta för alla godtagbara kompromissförslag. I själva slutskedet kom också ett initiativ från värdlandet att spela en avgörande roll. hade kunnat avslutas under en viss klimatförbättring i öst-västrelationerna om inte den sovjetiska nedskjutningen av ett sydkoreanskt passagerarflygplan med 269 oskyldiga människors död som följd kastat en skugga över konferensens slutskede. Mot denna mörka bakgrund måste det ses som en stor framgång för ESK-processen att Madridöverenskommelsen innehåller till tid och plats fixerade överenskommelser om ett antal uppföljande möten och konferenser och mandat för dessa. Som de viktigaste får ses konferensen om säkerhetsoch förtroendeskapande åtgärder och nedrustning i , vars första fas påbörjades i , och det beslutade expertmötet i om mänskliga rättigheter. Åter underströks och specificerades också innehållet i Helsingforsdokumentet, bl. a. principen om balans mellan överenskommelsens olika korgar. Världsläget är f. n. ansträngt och tonläget mellan och är kyligare . Genom sitt uttåg inte bara ur INF och START-förhandlingarna, utan även från Wienförhandlingarna om begränsningar i konventionella styrkor har lämnat så gott som samtliga pågående nedrustningsförhandlingar. Jämte de inom FN:s nedrustningsdelegation i fortfarande upprätthållna multilaterala nedrustningsförhandlingarna kommer endast att framstå som ett forum där supermakterna kan mötas vid förhandlingsbordet. Även om genom sitt strikt begränsade mandat förtroende- och säkerhetsskapande åtgärder - på intet sätt kan ersätta de avbrutna förhandlingarna emotses konferensen med stora förhoppningar från de deltagande nationernas sida. I jämförelse med de relativt blygsamma och frivilliga åtaganden om förtroendeskapande åtgärder i form av föranmälan av militärmanövrar och inbjudande av observatörer som ingår i den ursprungliga Helsingforsöverenskommelsen är det mandat som givits betydligt mera omfattande. Av synnerlig betydelse är att åtgärderna skall täcka hela från till liksom även det angränsande havsområdet och luftrummet. Den tidigare överenskommelsen innefattade ej mer än beträffande en remsa längs gränsen. Åtgärderna skall också vara av militär betydelse och försedda med lämpliga former för verifikation som motsvarar deras innehåll. Åtgärderna, som skall utformas utifrån lika rättigheter, jämvikt och ömsesidighet samt lika respekt för alla de deltagande ESK-staternas säkerhetsintressen, kommer också att vara politiskt bindande. Konferensen kan enligt sitt mandat självständigt anta förslag om åtgärder och besluta om formerna för deras ikraftträdande. En bedömning av de framsteg som uppnås under konferensens första fas skall ske vid ESK:s tredje uppföljningsmöte i med början . Detta skall också utfärda mandat för en senare fas som skall komma att behandla nedrustning i . , som under hela Madridprocessen aktivt verkat för tillkomsten av en konferens med inriktning, har fått det viktiga uppdraget att arrangera konferensen och upprätta ett internationellt sekretariat för den. Detta är en inte bara betungande utan också mycket ansvarsfull uppgift som ålägger oss en stor försiktighet och eftertanke i själva förhandlingsarbetet. Som visat i slutskede ger värdskapet möjligheter att i avgörande moment göra en konstruktiv insats, detta naturligtvis under förutsättning att värdlandet under konferensen agerar med måttfullhet och eftertanke. ger oss möjlighet att direkt medverka i europeisk säkerhetspolitik i vad gäller förhandlingar som har reell betydelse för vår egen säkerhet och för utformningen av vår egen säkerhetspolitik. För oss måste det vara självklart att sätta denna i högsätet. Därmed gagnar vi vår egen säkerhet, och därigenom andra nordiska länders - men också den vidare europeiska säkerhet som det är uppgift att främja. Situationen i vårt närområde ger oss anledning och möjlighet att i konferensen framföra förslag som har betydelse för vår säkerhetspolitiska situation. Värdskapet får inte utgöra ett hinder för detta. Liksom tidigare ESK-processer erbjuder gruppen NN-stater den för naturliga samarbetsram inom vilka förslag först och främst måste förankras. har diskuterats i vilken utsträckning nu riskerar att på ett hotfullt sätt dras in i spänningen mellan de bägge maktblocken, och om de rustningskontrollåtgärder som i så fall skulle kunna bidra till att mildra detta hot. Förslaget om etablerandet av en kärnvapenfri zon i har kommit att stå i centrum för denna debatt. har det nordeuropeiska och nordatlantiska områdets strategiska betydelse ökat väsentligt. Detta är en direkt följd av kämvapenkapprustningen mellan och , och den kraftiga utbyggnad av de på baserade strategiska robotubåtar, som genomförde . har dessutom baserat kärnvapenbärande robotubåtar i . En kärnvapenfri zon kan ses som en form av förtroendeskapande åtgärd i ett geografiskt avgränsat område. har svenska regeringar, såväl socialdemokratiska som borgerliga, gjort klart att en kärnvapenfri zon i också måste omfatta de områden i de nordiska staternas närhet där kärnvapen finns och där dessa kan vara avsedda för insats mot nordiskt område. har också under de tre senaste riksmötena gjort uttalanden om omfattningen och innebörden av en sådan zon och bland annat fastslagit den självklarhet som innebär att måste innefattas i en sådan zon. En kärnvapenfri zon måste för att vara meningsfull för de stater som ingår i den kompletteras med vissa garantier från kärnvapenstaternas sida, s. k. negativa säkerhetsgarantier, dvs. förbindelser från kärnvapenstaters sida att icke mot kärnvapenfria stater använda eller hota använda kärnvapen är en förutsättning. Vi vet alla att det är en fråga med många aspekter. Den rör centrala principer i samtliga nordiska länders säkerhetspolitiska ställningstaganden. För och rör den bl. a. frågan om hur långt den ömsesidiga solidaritet som utgör NATO-medlemskapets grund kan tunnas ut genom ensidiga begränsningar. För gäller det om vi skall acceptera de risker för vårt säkerhetspolitiska oberoende - centralt för vår neutralitet - som kan ligga i olika former av supermaktsgarantier. För kan det bl. a. gälla de möjligheter till ingripande i landets utrikespolitik som vissa zonkonstruktioner kan tänkas ge utomstående nationer. För samtliga länder gäller det den effekt som olika zonkonstruktioner kan få på det samlade nordeuropeiska stabilitetsmönstret. kan inte acceptera garantier som direkt eller indirekt ger den ena eller båda supermakterna en möjlighet till inflytande över vårt säkerhetspolitiska agerande. Denna fråga är en av de viktigaste av de frågor kring en nordisk zon som ytterligare måste studeras. Beträffande behovet av sammankoppling av en förbindelse om kärnvapenfrihet i det berörda området med krav på negativa säkerhetsgarantier, har dock viss motsägelse förekommit i offentliga yttranden från olika företrädare för den nuvarande socialdemokratiska regeringen. Det är angeläget att sådana motsägelser undanröjs och det otvetydigt klarläggs att svensk uppfattning är att ett sådant ovillkorligt samband måste finnas. En vidgning av perspektivet till att låta debatten även omfatta andra möjliga former av förtroendeskapande åtgärder i detta område än en kärnvapenfri zon skulle sannolikt leda till att möjligheterna till framgång i arbetet ökade. Kärnvapeninsatser mot eller från skulle enbart vara aktuella i ett läge där krig i redan råder. Det förefaller därför angeläget att vidta åtgärder som reducerar sannolikheten för att blir utsatt för de härjningar som även ett konventionellt krig skulle innebära. Därmed minskas också riskerna för att dras in i ett kärnvapenkrig. De ökade möjligheterna till snabba och överraskande militära angrepp med utnyttjande av militära styrkor som finns tillgängliga redan i fredstid, leder till att instabiliteten och osäkerheten ökar i perioder när den politiska spänningen tilltar. Att genom olika förtroendeskapande åtgärder minska riskerna för överraskande angrepp bidrar därför till ökad stabilitet. Det medför att staterna inte i spända lägen tvingas till militära eller politiska åtgärder, sorn i sin tur riskerar att ytterligare höja spänningen i området. Sådana förtroendeskapande åtgärder bör vara av mer långtgående natur än de som diskuteras inom ramen för den europeiska säkerhetskonferensen. Detta torde vara möjligt på grund av att är ett område som hitintills faller utanför en direkt militär konfrontation mellan de bägge maktblocken, och att de styrkor som skulle omfattas av åtgärderna därmed också är mer begränsade. Detta förhållande, understruket av det faktum att diskussionen om en kärnvapenfri zon i faller utanför ramen för , gör att tanken på vidgade säkerhets- och förtroendeskapande åtgärder i det nordiska området måste hållas vid liv i andra sammanhang än inom ESK-processen. Svenska studier och förberedelser i denna anda bör i samråd med de övriga nordiska länderna upprätthållas. Utvecklingen på kärnvapenområdet har varit mycket stark, och förefaller att fortsätta i oförminskad takt. Såväl som förbereder nu införandet av nya strategiska kärnvapensystem - i och , i landrobotarna SS 24 och SS 25 och sjörobotarna SSN21 och SSN23. I pågår utplaceringen av såväl amerikanska Pershing2- och kryssningsrobotar som sovjetiska markrobotar av typerna SS 21, SS 22 och SS 23. I asiatiska delar fortsätter utbyggnaden av det SS 20-system som totalt omfattar 378 robotar med 1134 stridsdelar. Det är av mycket stor betydelse att de nu avbrutna förhandlingarna mellan och om kärnvapenbegränsningar på olika nivåer kan återupptas. Inom ramen för de s. k. START-samtalen bör strävan vara att sluta en överenskommelse om begränsningar och reduceringar av olika kategorier av strategiska och regionala kärnvapensystem. a. FN har frågan om en allomfattande s. k. frysning av samtliga kärnvapensystem aktualiserats. Enligt moderata samlingspartiets uppfattning innebär dessa förslag snarare ett försvårande än ett underlättande av förhandlingarna på detta område. I skulle en frysning innebära en fastlåsning av SS 20-överlägsenhet och ett totalt bortfall av möjligheterna till ett återupplivande av meningsfulla förhandlingar om kärnvapensituationen i . Ambitionerna i denna fråga måste sträcka sig längre än bara till en fastfrysning av ett för ögonblicket existerande läge. I ett vidare sammanhang ter sig möjligheterna att på ett tillfredsställande sätt verifiera en total frysning av varje form av produktion av nya kärnvapensystem närmast obefintliga. med denna inriktning har därför mycket små möjligheter att lyckas. Arbetet för kärnvapenutrustning bör i stället koncentreras till insatser på de avgränsade områden där framsteg i form av klart verifierbara begränsningar eller nedskärningar kan uppnås. Det gäller främst ett totalt provstopp, en överenskommelse om kärnvapen, som innebär nedskärningar i kombination med begränsningar av de mest destabiliserande systemen. har nedrustningsförhandlingarna inte lett till några konkreta beslut om rustningsbegränsningar. Det spända internationella läget var en huvudorsak till att generalförsamlingens andra session om nedrustning blev praktiskt taget resultatlös. Också arbetet inom nedrustningskommittén i går långsamt, och det är svårt att peka på några konkreta framsteg. Under höstens generalförsamling antogs 63 resolutionsförslag om nedrustning. Detta är det största antalet nedrustningsresolutioner. Det innebär tyvärr inte någon verklig framgång utan kan snarare ses som tecken på den oenighet som råder avseende substansen i viktiga nedrustningsfrågor. Endast 17 resolutioner antogs med consensus. Oenigheten leder till att flera resolutioner läggs fram i samma ämne. Detta medför i sin tur att FN i dessa viktiga frågor inte uttrycker någon bestämd uppfattning. Denna diffusa framtoning riskerar att försvaga FN:s roll och trovärdighet. bör undvika att medverka till en sådan utveckling. har av tradition spelat en relativt betydande roll i nedrustningsdelegationen. Detta har kunnat ske framför allt i kraft av en säkerhetspolitisk och försvarsteknisk kompetens, som är relativt hög i förhållande till övriga medlemmar i gruppen icke-paktsbundna stater. Som exempel har länge aktivt bidragit med diplomatisk skicklighet och expertkunnande inom området kemiska vapen, liksom även då det gäller att söka överenskommelser beträffande biologiska och radiologiska vapen. Inte minst har detta skett i vad gäller verifikationsprocesserna. har dock kunnat iakttas en benägenhet i det svenska agerandet att splittra insatserna på ett flertal områden och kasta fram helt nya förslag innan några resultat nåtts inom tidigare insatsområden. Vid generalförsamlingens senaste session har det också förekommit att i en enskild fråga röstat på tre skilda och delvis motstridiga resolutionsförslag. En bred aktivitet försvaras naturligtvis utifrån det stora svenska och internationella intresset för nedrustningsfrågorna och viljan att göra en insats på detta för mänskligheten så viktiga område. Ett alltför splittrat agerande och brister i den kritiska analysen beträffande skilda förslag riskerar dock att undergräva förtroendet för det svenska agerandet i sammanhanget. bör i stället enligt vår uppfattning bidra till att försöka koncentrera arbetet i FN:s nedrustningsdelegation till ett begränsat antal områden där resultat kan förväntas. Svenska insatser bör koncentreras till områden där speciellt svenskt kunnande kan vara av avsevärd betydelse liksom också alliansfria ställning. Sådana områden är försöken att utvidga det i Genéveprotokollet inskrivna förbudet mot användning av kemiska vapen till att även omfatta utveckling, tillverkning och lagring av sådana samt förstöring av befintliga lager. En stötesten är svårigheten att nå enighet om nödvändiga regler för kontroll av konventionernas efterlevnad liksom definitioner av vad som skall betraktas som vapen eller förstadier till vapen inom dessa grupper. Svenskt expertkunnande har utnyttjats på dessa områden. Det finns anledning förmoda att det finns politiska möjligheter att nå framsteg i frågan om kemiska vapen. Den bör därför prioriteras i det svenska agerandet.