mot · G7022837 · 1984-04-13 00:00:00 — Motion 1983/84:2837 m. fl. Ändring i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet, m. m. 1983/84:165) Rätten att vidta stridsåtgärder i samband med avtalsförhandlingar är en fundamental beståndsdel i den förhandlingsmodell som varit rådande på den svenska arbetsmarknaden sedan de första decennierna av detta århundrade och som stadfästes i det s. k. 1938. och regeringen har delat denna grundsyn, vilket ledde till att rätten att vidta konfliktåtgärd blev grundlagsfäst i samband med att den nya regeringsformen infördes . Staten visade fram till återhållsamhet med ingripanden i intressekonflikter mellan parterna. Det överläts åt dessa att själva genom avtal lösa frågor rörande anställningsförhållanden, inflytande etc. Parterna motsvarade i stort sett detta förtroende och påtog sig det ansvar som ett sådant förtroende förutsätter. Denna princip har varit en styrka för svenskt näringsliv och en viktig grundval för vårt ekonomiska framåtskridande. En förutsättning för den rådande ordningen har varit att träffade kollektivavtal skall respekteras och den åtföljande fredsplikten iakttas. I och med 1970-talets omfattande arbetsmarknadslagstiftning ändrades i hög grad förutsättningarna för relationerna mellan parterna på arbetsmarknaden. En väsentlig del av regleringen fördes över från avtalsområdet till det lagreglerade området. På viktiga punkter kom lagstiftningen att bryta mot den samarbetsanda som var rådande. De förslag regeringen nu lagt fram innebär ytterligare allvarliga avsteg från den svenska modellen och är inte ägnade att främja en harmonisk utveckling av förhållandena mellan parterna på den svenska arbetsmarknaden. Den föreslagna begränsningen av möjligheterna att utdöma skadestånd vid olovliga konflikter innebär i realiteten att skadestånden blir betydelselösa. Detta utgör ett så allvarligt avsteg från den hittillsvarande principen att fredsplikt föreligger att det kan ifrågasättas om inte hela grunden för kollektivavtalssystemet undergrävs. Föredragande statsråd anför i propositionen att syftet med reglerna om skadeståndsansvar för de enskilda deltagarna i en olovlig strejk inte bör vara något annat än att understryka den gällande rättsordningens grundsats att träffade kollektivavtal skall respekteras och fredsplikten iakttas. Den uppgiften är å andra sidan betydelsefull. Någon tvekan om att denna grundsats gäller bör inte få råda. Som lagrådet anför är det svårt att förlika den föreslagna begränsningen av skadeståndsansvaret med denna principiella syn på skadeståndet. Lagrådet anför bl. Den möjlighet förslaget ger att gå utöver tvåhundrakronorsgränsen är så snävt tilltagen att den är närmast betydelselös för den principiella frågan. En skadeståndspåföljd begränsad till som ju är något helt annat än när den infördes framstår inte bara såsom mycket blygsam med hänsyn till det produktionsbortfall och de skadeverkningar av annat slag, t. ex. inom den offentliga sektorn, som en olovlig strejk kan föranleda utan också såsom i det närmaste verkningslös till sin preventiva funktion. En risk är att regelns funktion som en skadeståndsregel inte blir tagen på allvar, vilket i sin tur kan få till följd att respekten för lagstiftningen på området undergrävs. En viss nedtoning av skadeståndssanktionens betydelse vid olovlig strejk får ses i förslaget att en uppgörelse bör sökas genom ytterligare överläggningar enligt 43 § MBL. I samma riktning går den i 60 § tredje stycket föreslagna regeln, att arbetstagare som senast i samband med en första överläggning enligt 43 § varaktigt har återgått till arbetet får åläggas skadestånd bara om det finns särskilda skäl till det. Tanken bakom förslaget i denna del, nämligen att man framför allt bör rikta uppmärksamheten mot de problem och motsättningar på arbetsplatsen som kan orsaka en olovlig arbetsnedläggelse och finna lösningar på dem, äger emellertid inte giltighet i alla fall. Den gäller exempelvis inte när arbetsnedläggelsen används som påtryckningsmedel under redan inledda förhandlingar eller den utgör en ren sympatiåtgärd med anledning av en konflikt på annat håll. Betraktelsesättet stämmer inte heller så väl med den grundläggande tanken i den arbetsrättsliga lagstiftningen fredspliktens upprätthållande. Att hänvisa till överläggningar i stället för skadeståndssanktionen även när en avtalsstridig arbetsnedläggelse redan har brutit ut innebär egentligen ett erkännande av den olovliga strejken som påtryckningsmedel. Det är anmärkningsvärt att regeringen lägger fram detta förslag, trots att det avstyrkts av en betydande majoritet av remissinstanserna, däribland arbetsdomstolen. Vi kan inte uppfatta det på annat sätt än att regeringen nu följer den linje som inleddes med arbetsmarknadslagstiftningen . Den innebär att utvecklingen på arbetsmarknaden styrs av politiska överväganden i stället för av parternas gemensamma intresse av att nå lösningar som leder till ömsesidig nytta. Förbud mot att hålla inne intjänad lön såsom stridsåtgärd Intrycket att regeringen syftar till att genom lagstiftning undergräva rätten till stridsåtgärder på arbetsmarknaden förstärks av förslaget om förbud mot att såsom stridsåtgärd innehålla intjänad lön. förslag har avstyrkts av ett stort antal remissinstanser, bl. a. arbetsdomstolen. Arbetsrätten bygger på grundsatsen att båda parter har rätt att tillgripa ekonomiska stridsåtgärder. Denna principiella ömsesidighet har stöd i den grundlagsfästa rätten att vidta fackliga stridsåtgärder. Såsom arbetsdomstolen framhåller i sitt remissyttrande har denna frihet för arbetsmarknadens parter att vidta ekonomiska stridsåtgärder när fredsplikt enligt kollektivavtal inte råder varit ändamålsenlig och otvivelaktigt tjänat arbetsfredens intresse. Åtgärder som ensidigt inskränker ena partens möjligheter att besvara stridsåtgärder från motparten bör inte genomföras. Det faktum att regeringen gör ett avsteg från principen att inte genom lagstiftning ingripa i den fria konflikträtten visar att förslaget har betydligt större räckvidd än vad regeringen i propositionen vill ge intryck av. Det förefaller som om regeringen eftersträvar en långtgående förändring av det rättsliga system som har fungerat på den svenska arbetsmarknaden sedan mer än ett halvt sekel. Mot denna bakgrund avvisar vi regeringens förslag. Borttagen avdragsrätt för arbetsrättsliga skadestånd Regeringen föreslår vidare att arbetsrättsliga skadestånd inte skall vara avdragsgilla för företag och näringsidkare. Dessa skadestånd, som huvudsakligen utbetalas till arbetstagarorganisationerna, är endast i mindre utsträckning ersättning för åsamkade skador. Därigenom har skadestånden av vissa kommit att uppfattas som vitesförelägganden. Det finns emellertid en väsentlig skillnad. Skadestånden utbetalas inte till statsmakten utan till en facklig motpart. I motion 1983/84:2029 har vi begärt en översyn av hur skadeståndssystemet fungerar. Detta skulle bättre ge underlag till en förutsättningslös diskussion om hur respekten för de arbetsrättsliga reglerna bäst kan upprätthållas. Regeringen gör i propositionen en distinktion mellan arbetsrättsliga skadestånd och andra skadestånd och menar att de förstnämnda inte bör betraktas som avdragsgilla. Vi menar liksom t. ex. att det inte går att göra en distinktion av detta slag. Skadestånd som utbetalas till en motpart måste betraktas som en kostnad i rörelse, oavsett om skadeståndet utbetalas till t. ex. en leverantör eller till en fackförening. Till yttermera visso skulle förslaget, om det genomfördes, hårdast drabba egenföretagarna. Så skulle t. ex. en egenföretagare som blir ådömd ett arbetsrättsligt skadestånd på . med hänsyn till marginalskatter och egenavgifter få en kostnad på ca . Det finns enligt vår mening ingen anledning att i nu berört hänseende frångå nuvarande lagstiftning. Vi avvisar därför regeringens förslag. Med stöd av ovanstående hemställs 1. att beslutar att avslå regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet, 2. att beslutar att avslå regeringens förslag tili lag om ändring i lagen (1974:371) om rättegång i arbetstvister, 3. att beslutar att avslå regeringens förslag till lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370). L. () i H. () PER () () () () ()