mot · G802221 · 1984-11-22 00:00:00 — m. fl. Förslag till tandvårdslag m. m. 1984/85:79) I proposition 1984/85:79 föreslås en tandvårdslag att gälla fr. o. m. 1986 och utformad med hälso- och sjukvårdslagen som förebild. Den nya tandvårdslagen avses omfatta all tandvård, såväl den som bedrivs i privat som offentlig regi. Folktandvårdslagen skulle därmed inte längre fylla någon funktion och följaktligen bli utmönstrad. Vidare förutskickas i propositionen en översyn av tandvårdsförsäkringens ersättningsbestämmelser. Att översynen skall ta fasta på den metod som fr. o. m. skall tillämpas för den allmänna försäkringens ersättning till sjukvård m. m., det s. k. ", torde vara ställt utom allt tvivel, även om det inte direkt uttalas. och har enligt propositionen förklarat sig villiga att medverka i utredningsarbetet. I avvaktan på resultatet av detta arbete föreslås att nu gällande regler, som begränsar tandläkares rätt att ansluta sig till den allmänna försäkringen och som beslutas i taget, skall gälla även . Vi yrkar avslag på propositionen i dess helhet, att lagbestämmelsen om folktandvårdens ansvar för specialisttandvården för vuxna upphävs, och vi begär sådana åtgärder att begränsningen för privatpraktiserande tandläkare med specialistkompetens i tandvårdstaxans gällande övergångsregler upphävs och att alla sju odontologisk! erkända specialiteter skall medge rätt till arvode enligt specialisttaxa. Motiven för vårt ställningstagande är följande: Tandvårdslag och nytt ersättningssystem bör beslutas Vi har i sak inte någon invändning mot den föreslagna lagtexten om man undantar stadgandet att folktandvården skall svara för specialisttandvård för vuxna (7 § 2). Av föredragande statsråds uttalanden framgår nämligen att härmed avses att landstingen själva, med i huvudsak egen personal, skall svara för all specialistvård. Viss sådan verksamhet kan utföras i privat regi, men då bör den enligt propositionen baseras på avtal mellan och den privata vårdgivaren. Trots att det till propositionen fogade förslaget till tandvårdslag, om man undantar den däri föreslagna låsningen av specialisttandvården, förefaller välavvägt och trots att det t. o. m. ansluter närmare till de borgerliga reservanternas lagtextförslag i tandvårdsutredningens huvudbetänkande (SOU 1982:4 Tandvården ) än till motsvarande socialistiska majoritetsförslag, är vi inte beredda att nu föreslå bifall ens till ett modifierat förslag till ny tandvårdslag. En synnerligen väsentlig del saknas nämligen, och det är förslaget till nytt system för den allmänna försäkringens ersättning för tandvård, som skall bli resultatet av den inledningsvis nämnda, aviserade utredningen. Visserligen skulle en tandvårdsdagmar inte kunna få negativ innebörd för tandläkares patienter på samma sätt som sjukvårdsdagmar får det för åtskilliga patienter till praktiserande offentliganställda läkare. Inom tandvården förekommer nästan ingen fritidspraktik, och följaktligen finns nästan ingen fritidspraktiker att utestänga från sjukförsäkringens ersättningssystem. Men tandvårdsdagmar kan komma att konstrueras så att andra enligt vår mening icke önskvärda effekter uppnås. Den socialistiska vårdpolitiken besjälas av en övergripande strävan, nämligen att straffa ut all enskild verksamhet och, i detta fallet, vidga folktandvården till total dominans. Att lyckas med detta är dock inte så lätt då ungefär hälften av alla tandläkare praktiserar privat och ombesörjer ungefär tre fjärdelar av all vuxentandvård. Emellertid kan man förmoda att en tandvårdsdagmar kan komma att ge sjukvårdshuvudmännen instrument för att t. ex. stoppa inte bara nyetablering utan också ersättningsetablering, t. o. m. för att lägga ned praktiker efter vad som i praktiken blir en tvångsinlösen. Sålunda inlösta praktiker kan givetvis också tas över för offentlig tandvård. kan detta leda fram till ett totalt tandvårdsmonopol för landstingssektorn. Mot den här beskrivna bakgrunden motsätter vi oss bestämt att nu ta slutlig ställning till förslaget till tandvårdslag. I avvaktan på att föreläggs förslag om nytt system för ersättning till tandvård från den allmänna försäkringen yrkar vi avslag på förslaget. Nej till förlängning av etableringskontroilen I propositionen föreslås som ovan nämnts att nuvarande regler för tandläkares rätt att ansluta sig till tandvårdsförsäkringen skall förlängas till att gälla även . Uttryckligen anges att detta skall ske i avvaktan på den aviserade översynen om ett nytt ersättningssystem. Det är ett motiv som ger visst fog för de tankar vi ovan redovisat angående vilka vårdpolitiska syften ett nytt ersättningssystem kan tänkas vara avsett för. I motion 1983/84:240 anförde vi med anledning av motsvarande förslag i den då förelagda propositionen 1983/84:66: Begränsningsregeln, som vi från moderat sida konsekvent tagit principiellt avstånd ifrån alltsedan tandvårdsförsäkringens införande, har förlängts årsvis i flera omgångar trots att den som gått blivit allt svårare att med anspråk på logik försvara för dess tillskyndare. Den utgör nu inte bara vilket är synnerligen allvarligt i sig ett extraordinärt ingrepp i näringsfriheten, utan har dessutom med bred marginal överlevt motivet att trygga folktandvårdens tandläkarbehov. Det sedermera anförda motivet, att begränsningen av etableringsrätten skulle medverka till viss regional utjämning av antalet tandläkare, har inte heller någon giltighet. Enligt vår mening har de generella etableringsreglerna direkt hindrat en utveckling mot bättre regional balans. Ingenting har inträffat som föranleder oss att ändra mening. Snarare är det motsatsen som gäller: Det blir alltmer allvarliga verkningar av att bibehålla begränsningsregeln. Genom att dess syfte att säkra folktandvårdens tandläkarbehov är uppnått kommer på grund av den länge påtagligt överdimensionerade tandläkarutbildningen allt fler tandläkare att bli arbetslösa. är minst 60 å 70 av dem i den situationen. tillkommer ytterligare 180 tandläkare som då slutar sin AT-utbildning. Några av dem kan då få något kortvarigt vikariat i folktandvården. Andra kan i konkurrens med tidigare arbetslösa tandläkare möjligen komma över ersättningsetableringar. Dessa kan emellertid totalt inte förväntas bli fler än ca 50 stycken . Att i en sådan situation förorda fortsatt etableringsstopp är obegripligt. Det i nu gällande begränsningsregel inskrivna motivet, att den skall syfta till regional utjämning av tandläkare, äger inte giltighet längre. Men inomregionala obalanser förekommer. För att komma till rätta med sådana bör åtgärder för riktad etablering kunna ske i samverkan mellan tandläkarnas regionala samrådsgrupper och sjukvårdshuvudmännen. Men sådan samverkan skall ske under ömsesidigt förtroende mellan parter som kan respektera varandra. Det förutsätter att tvångsinslagen utmönstras liksom där de förekommer storebrorsattityder från landstings- och myndighetshåll. På sina håll har redan ett sådant arbete utvecklats som med en ändrad lagstiftning skulle kunna tjäna som förpliktande föredöme för andra. Mot denna bakgrund yrkar vi bestämt avslag på propositionens förslag att etableringsbegränsningsregeln inom tandvårdsförsäkringen skall fortsätta och gälla även . Upphäv landstingens lagfästa ansvar för specialisttandvård för vuxna Reservanterna i , företrädande de tre borgerliga riksdagspartierna, anförde i det tidigare nämnda slutbetänkandet, Tandvården , beträffande specialisttandvårdens framtid följande: Vi har i kommittén diskuterat det särskilda ansvar för specialisttandvården som ålagts tandvårdens huvudmän enligt 3 § folktandvårdslagen. Vi har också granskat tandvårdsförsäkringens ersättningsregler för specialisttandvård utförd av privatpraktiserande tandläkare. I sistnämnda avsnitt anser vi att vi kan ansluta oss till vad redan försäkringsutredningen konstaterade i sitt betänkande 1972 (SOU 1972:81) på sid 179: Den snabbare och säkrare behandlingen genom specialist bedömer utredningen som fördelaktig från försäkringsekonomisk synpunkt. Det synes därför inte oskäligt att generellt medge en högre arvodesnivå för specialister. Specialistens bruttointäkt torde också ligga genomsnittligt högre än allmänpraktikerns bl. a. för att täcka in kostnader för dyrare utrustning, fler assisterande personer samt egen utbildning. Någon ändring av här citerade förhållanden har inte inträtt. När det gäller frågan om det lagfästa ansvar som landstingen erhöll i anslutning till lagstiftning har vi försökt noga överväga för- och nackdelar av denna princip. Vi har därvid granskat förekomsten av dispenser från vad gäller landstingens uppfyllande av ansvaret för de vuxnas specialisttandvård. 1 våra överväganden har vi utgått års riksdagsbeslut vad gäller allmäntandvården och därvid konstaterat att en fortsatt uppslutning kring detta beslut leder till att de privatpraktiserande tandläkarna även framgent skall svara för ca 2/3 av vuxentandvården i landet. Vi har även noterat att privatpraktiserande specialisttandläkare i huvudsak är verksamma inom de tre storstadsområdena, där folktandvårdens andel av vuxentandvården ligger långt under riksgenomsnittet. I anslutning härtill har vi erfarit att som landstingen erhållit dispens från skyldigheten att tillhandahålla specialisttandvård åt vuxna finns det specialisttandläkare inom vissa specialiteter som inte kan beredas anställning och därför arbetar som specialister efter den allmänna tandvårdstaxan, eftersom de ej heller uppfyller nuvarande villkor för att få tillämpa specialisttaxan. Slutligen har vi konstaterat att privattandläkarkårens verksamhetsstruktur förändrats genom . Sammantaget har vi vid bedömningen av samtliga faktorer kommit till slutsatsen, att anledning saknas att bibehålla landstingens lagfästa ansvar för specialisttandvård åt vuxna. Även på detta område är samarbete bättre än tvång och vi vågar hysa den bestämda uppfattningen att föreliggande eller uppdykande problem skall kunna lösas av de samverkansorgan, som föreslagits. Vi föreslår därför, att såväl ersättnings- som nyetablering skall få förekomma inom de specialiteter som även riktar sig mot de vuxna; ersättningsetablering skall därvid få förekomma i samma omfattning som tidigare föreslagits för allmäntandvården. Vad gäller nyetableringsfrågan bör uppmärksammas att två nya specialiteter tillkommit . I övrigt bör denna fråga noggrant följas av samverkansorganen i resp. landsting. Vi ansluter oss till detta och yrkar att beslutar att 3 § i gällande folktandvårdslag skall utgå och att den ändringen skall gälla fr. o. m. . Vidare skall övergångsbestämmelsen 8 i tandvårdstaxan ändras så att begränsningen för rätt till specialisttaxa till tandläkare som vid utgången av 1972 var verksamma i enskild tandvård upphävs. Vidare bör det klart framgå att alla nu odontologiskt erkända specialiteter, f. n. sju, avses. Ändringen måste av konsekvensskäl bli giltig redan fr. o. m. instundande årsskifte. Vi yrkar att hos regeringen begär den av oss föreslagna ändringen i tandvårdstaxans övergångsbestämmelser. Det bör ankomma på vederbörande utskott att utarbeta erforderlig författningstext. Med stöd av vad ovan anförts hemställs 1. att beslutar avslå förslaget till tandvårdslag, 2. att beslutar avslå förslaget till lag om ändring i lagen (1962:381) om allmän försäkring varigenom punkt 9 övergångsbestämmelserna till lagen (1973:456) om ändring i nämnda lag skall upphöra att gälla i och med utgången av 1984, 3. att beslutar att 3 § i folktandvårdslagen (1973:457) skall upphöra att gälla i och med utgången av 1984, 4. att hos regeringen begär den i motionen föreslagna ändringen i tandvårdstaxans övergångsbestämmelser beträffande rätten för privatpraktiserande tandläkare att uppbära specialistarvode att gälla fr. o. m. . () () () () () () () () () i () () () () () ()