mot · G702380 · 1984-01-12 00:00:00 — Medborgarnas information om överläggningar och beslut Enligt 1 kap. 4 § regeringsformen är folkets främsta företrädare. Man kan fundera över om därmed menas att detta gäller envar riksdagsman eller endast in corpore. I varje fall har den konstitutionella förändringen skett att numera betraktas som den första statsmakten, vilket markerats av att numera kommer före regeringen i statskalendern och att talmannen officiellt går före statsministern i rang. I verkligheten ligger nog, nu som före författningsreformen, makten hos regeringen och dess kansli, till vilka hövligast hänskjuter flertalet av de försynta önskemål som råkar bifallas förutom och vid sidan av vad regeringen i propositioner förelagt . Ingen vill förmodligen återfå frihetstidens riksdagar, den kungliga namnstämpeln och ett bondestånd med mössan i hand. Men mina erfarenheter från nu åtta riksmöten har successivt befästs: lever inte upp till sin ställning som första statsmakt, den är alltför undfallande och beskedlig och den har för svag självkänsla. I några motioner och anföranden (motioner 1977/78:1865 och 1982/83:412, protokoll 1977/78:48 och snabbprotokoll 1983/84:41), liksom i några artiklar har jag - av omsorg om författningen och - försökt väcka intresse för att öka medborgarnas kännedom om överläggningar och beslut, i en känsla av att den växelverkan mellan medborgaropinion och riksdagsaktiviteter som utgör ett väsentligt element i den demokratiska beslutsprocessen håller på att försvagas genom en alltför otillräcklig rapportering från till medborgarna, som politisk information och politisk påverkan med större eftertryck och skicklighet manipuleras av krafter utanför . När det gäller information från kan man, åtminstone teoretiskt, skilja mellan politiskt reportage och politisk kommentar å ena sidan och faktisk nyhetsförmedling å den andra: besked om vad har fått på sitt bord att ta ställning till i form av propositioner och motioner, och de reella beslut som kammaren i sinom tid fattar. Dessa två senare slag av upplysningar borde kunna vara okontroversiella, om de publiceras efter det att materialet verkligen föreligger. Uppgifter av detta slag borde i kungörelser eller annonsering kunna meddelas allmänheten genom pressen i väsentligt mera ordnade former än f. n. sker. En enligt min mening obefogad rädsla för att interferera med framför allt pressens frihet och/eller en obenägenhet att - utöver ett frikostigt presstöd för att hålla mångfalden i opinionsbildningen vid liv betala dryga annonskostnader för att erinra om sin tillvaro har gjort att - efter en del inte helt lyckade egna tidningsförsök - skyggar för att ta itu med sina växande informationsproblem. Den i jämförelse såväl med tidigare traditioner i svensk press som med rapporteringen från de egna parlamenten i ledande utländsk press allt ojämnare och ofullständigare redovisningen i de svenska massmedierna av verksamheten i har rimligen flera orsaker. När man har starka regeringar, med god inre sammanhållning och en pålitlig parlamentarisk majoritet i ett enkammarsystem, flyttas naturligtvis intresset till regeringen och parlamentet blir en diskussionsklubb, behärskad av ett transportkompani. Men en sådan situation har ju knappast förelegat , även om flertalet propositioner kunnat i mer eller mindre intakt skick baxas igenom. Några har dock fått dragas tillbaka. I och för sig borde rapporteringen från inte ha behövt minska. En annan utveckling kan emellertid tänkas ha spelat en roll i . Bilden, snarare än texten, har fått en allt större plats och större betydelse i svensk press (möjligen i anslutning till den ökande tonvikten på sport, olyckor och nöjesliv). Medan läskunnigt folk i , och håller till godo med på det hela taget illustrationsfria tidningar som Le Monde, och - tillgängliga också i riksdagsledamöternas läsrum, men lästa av få om ens någon - förefaller bilderna (samma bilder av samma personer: Kändisar) ta allt större del av utrymmet i svensk press (ett intryck, vartill det ökade annonsformatet förmodligen också bidrar). Alla vet ju ändå hur ser ut-varför behövs det då en bild varje gång han har uttalat sig? Men en bild kan också säga mer än ord: dikt går till historien i bildform. blir språket mer och mer stereotypt, nyanseringen förgrovas och rubrikerna blåses upp utan hänsyn till innehållet. Dessutom kan man inte skilja på förslag och beslut: en avlämnad utredning presenteras ofta som en slutgiltig sanning. Det tycks som om det finns ett ökande läsmotstånd - kanske förstärkt av TV? (Detta motstånd finns också i utskott: av motionerna läser man bara klämmarna och besluten har vanligen karaktären av same procedure as last year.) Det är svårt att uttala sig om verkan av direktsända riksdagsdebatter i TV när man har förmånen att kunna följa debatten i kammaren. Endast undantagsvis rör det sig om god underhållning, och någon uppfattning om själva sakfrågorna är nog inte lätt att få för den genomsnittlige tittaren. I de mindre spektakulära kammardebatterna ges dock i allmänhet bra förklaringar till partiernas ställningstagande i sakfrågor. Tyvärr är i allmänhet ytterst få kammarledamöter närvarande och har därför ingen möjlighet att ta intryck av argumentationen för sin röstning. Detta är naturligtvis ett av skälen till att riksdagsdebatterna förlorat intresse även för omvärlden: vad som sägs i är inte längre av intresse. Partiledningarna, både inom och utanför regeringarna, har emellertid dragit konsekvenserna av utvecklingen och ställer numera och otid till med - på grund av övermättnad allt glesare besökta? - presskonferenser kring propositioner resp. motioner, som ännu inte har avlämnats till (och sorn man ibland t.o. m. glömmer att lämna dit). Kontinuerliga presskonferenser försiggår också mellan riksdagsjournalister och talesmän för partiledningarna vid lunchbord. En nyhet är nämligen något som ännu inte har hänt (och som kanske aldrig kommer att inträffa). I allt detta kommer det stora flertalet av ledamöter bort - annat än möjligen i den egna lokalpressen. Tidskriften hade (nr 48) en ytterst läsvärd (osignerad) artikel om politikernas mediafixering, ur vilken jag här återger ett centralt avsnitt: har de direkta politiska s. k. utspelen fått en allt mer dominerande roll. kunde ju utspel ske även inför någon av bägge kamrar eller helt försynt i propositionstexter och förslag som lämnades in i vanlig ordning. Detta hör nu till sällsyntheterna. Samspelet mellan politiker och massmedia har utvecklats till en konst. Våra mest framträdande politiker tillhör numera också pressens flitigaste insändarskribenter. Det är inte alldeles säkert att den demokratiska processen vunnit på denna exponering - ett ständigt torgförande av åsikter och kommentarer i media till allt som sker. I flera demokratier förväntas en regering och dess ledamöter i första rummet svara inför de folkvalda på konkreta spörsmål och inför parlamentet kommentera inrikes och utrikes förvecklingar. Och det är i parlamentet som media får hämta sina kommentarer. I arbetar politikerna genom media. Statsministern uttalade sig således i snabb takt om USAs landstigning på , om det minskade u-landsbiståndet och roll i världen och om hormoslyrbesprutning på . Men dröjde med att kommentera dåvarande justitieministern skatteaffärer. Och själva dröjsmålet väckte uppmärksamhet. Det är alldeles klart att denna mediafixering försvårar eller till och med omöjliggör övergripande politiska kompromisser. I förekom tidigare mer av det egentliga politiska upplysningsarbetet än vad som är fallet . Trots utomordentligt förbättrade kommunikationer med möjlighet till direktsändningar av debatter, intervjuer, utfrågningar och faktarapportering så finns det inga tecken på att svenska folket skulle ha en klarare uppfattning av vad som sker i än låt oss säga 1927 eller 1948. Men däremot har arbete påverkats, dels av media, dels av den nya författningen - som allt fler politiker nu tycks överens om lämnar mycket övrigt att önska. Allmänhetens intresse riktas ensidigt till partiledarnas framträdanden och till en liten grupp välkända representanter för respektive parti. Bredden i det svenska riksdagsarbetet har praktiskt taget helt försvunnit ur väljarkårens blickfång. Även därmed har möjligheterna till uppgörelser över parti- och blockgränserna minskat. I samtliga våra nordiska grannländer tillmätes riksdagsarbetet större betydelse än i . I därför att författningen föreskriver en kvalificerad majoritet i för en lång rad frågor - uppgörelser mellan flera partier blir därför nödvändiga. I och bl. a. därför att det är kutym att stats- och fackministrarna först informerar berörda motparter i respektive innan man vänder sig till media. Svenska media, och de ledande politiker som valt att hellre spela med på av media uppställda regler än på de regler som föreskrivs av den representativa demokratin, bär ett tungt ansvar för det konfrontationsklimat som råder i landet. En annan vinkling av problemet gav vid en debatt på under rubriken - en överbevakad papperstiger? och med bl. a. följande underrubriker: Har den benhårda partidisciplinen reducerat folkets högsta representativa församling till en demokratisk kuliss? Och spelar massmedia med genom att lägga oberättigat stora resurser (!) på riksdagsbevakning i stället för att bevaka det framväxande korporativa samhället? En förutvarande riksdagsledamot, , ansåg att måste ändra sina debattformer, TV har konkurrerat ut , och framhöll att frågetimman i det engelska parlamentet är ett folknöje. Från annat håll framhölls att "de riksdagsmän, som bevakas av medierna, får därigenom mera makt. ställde frågan: talar egentligen en riksdagsman till? och fick av en erfaren riksdagsman svaret: Protokollet. (skulle man nog kunna säga: läktaren och protokollet.) Men vem läser protokollet, dagen efter? - kanske historikerna. Ofta är säkert Axel omdöme i berättigat: Ingen lyssnar (mer än talmannen och stenograferna). Vad som sägs under ett kvällsplenum når aldrig ut: då har journalisterna dragit sig tillbaka (utom AB). Han fortsätter: En gång i tiden var riksdagsreferenten en högt ansedd journalist med hög status nästan anses (det) som ett journalistiskt förnedrande uppdrag (och något som man därmed avtalsenligt kan undandra sig) att referera en riksdagsdebatt. Höjden av lycka är i stället att i en riksdagskorridor fånga upp en nyhet, om hållfastheten än inte har högsta karat. Så finns här alltså en verkningsspiral: dåliga debatter> dåliga referat > ännu sämre debatter. Och likväl har inte minst C. H. och visat att vad som skrivs och sägs i ingalunda behöver vara tråkigt. delegation för långsiktsmotiverad forskning (SALFO) planerar en studie av massmedias roll för vår verklighetsuppfattning. Kanske skulle det inte vara ur vägen att en del av denna studie riktades mot den verklighetsuppfattning som massmedierna förmedlar av och dess arbete. Ett bidrag kunde då hämtas från en studie av föredragande, fil. , om den svenska uppgifter och arbetsformer vid en jämförelse med det engelska underhuset, den amerikanska kongressen och den västtyska förbundsdagen. I många avseenden - om än inte alla - tycks vår riksdag vara svagare än de nu nämnda parlamenten, särskilt när det gäller överväganden och beslut. Frågan är om inte en vitalisering av kammardebatten, genom medvetna ansträngningar från ledamöterna - och måhända en större frihet för talmännen att försöka improvisera i talarordningen? - skulle kunna öka intresset bland riksdagsmän (och journalister) för närvaro och deltagande. Ett parlament är en plats där man talar till varandra; den svenska är snarare ett ämbetsverk med 16 byråer. Det skulle inte behöva vara så. Denna motion har blivit lång, men den utgör ett försök att ge ledamöter en möjlighet att informera sig om en debatt, som - dess bättre - i alla fall försiggår utanför våra murar även om den inte väckt något intresse innanför dem. Om det kommer att lyckas är osäkert. Erfarenheten lär att om man vill nå riksdagskollegerna med ett budskap bör man få det publicerat i en stockholmsk dagstidning eller sammanträder, eller ha turen att få en snutt av ett anförande utsänt på . Detta förhållande leder för somliga riksdagsledamöter onekligen till den personliga frågeställningen: använder jag min tid och kraft bäst: genom att skriva motioner och hålla anföranden i eller genom att skriva tidningsartiklar (i den mån jag har någon möjlighet att få in dem)? Kort sagt: vilket forum är mest effektivt? Om svaret blir: pressen, medan riksdagsarbetet bara blir en lång, mödosam och osäker omväg till pressen (eller radio/TV), har vi gjort vår författning en svår otjänst. Med hänvisning till vad som här ovan anförts hemställs att uppdrar åt talmannen att inbjuda representanter för massmedierna till överläggningar om ändamålsenliga åtgärder för att öka medborgarnas kännedom om överläggningar och beslut.