mot · G802224 · 1984-11-22 00:00:00 — Motion 1984/85:224 Allmän placeringsplikt och utlåningsreglering, m. m. 1984/ 85:84) I propositionen föreslås vissa ändringar i lagen (1974:922) om kreditpolitiska medel. Förslagen innebär dels att den allmänna placeringsplikten i form av totalkvot kan användas på försäkringsinstitut inkl. AP-fonden, dels att utlåningsreglering skall kunna tillämpas också på försäkringsbolagen. I praktiken innebär förslaget i propositionen att regleringen av kreditmarknaden skärps kraftigt. Avsikten är uppenbarligen att begränsa kostnaderna för statens upplåning för att täcka budgetunderskottet genom att tvinga vissa placerare att köpa statsobligationer med en lägre ränta än den som gäller på marknaden i övrigt. avvisar en sådan politik som innebär inte bara ytterligare marknadsreglering utan också ett försök att dölja den verkliga kostnaden för den felaktiga budgetpolitiken. Placeringspliktsregler och likviditetskvoter har funnits . Syftet har emellertid då varit att hålla räntenivån nere, dvs. det har varit ett räntepolitiskt medel. Detta motiv har emellertid bortfallit tillbaka när nya låneinstrument infördes i form av riksobligationer och statsskuldsväxlar som givits ut till marknadsränta. avskaffades också likviditetskvoten för affärsbankerna. Räntesättningen på den icke-prioriterade delen av kreditmarknaden är därmed i stort sett fri. Utvecklingen har i huvudsak framtvingats av behovet att finansiera en allt större del av det stora budgetunderskottet utanför banksystemet. Det blev då nödvändigt att upplåningen skedde på marknadsmässiga, dvs räntehöjande, villkor. Differensen mellan den prioriterade stats- och bostadslåneräntan och den oprioriterade långa räntan höll sig omkring 0,250,, en differens som berodde på de olika låntagarnas ställning och inte på marknadens prisbildning. I takt med att de nya låneinstrumenten introducerades med marknadsmässig ränta har emellertid tudelningen på den långa kapitalmarknaden blivit alltmer uppenbar. Räntan för den prioriterade sektorn är nu medan marknadsräntan ligger avsevärt högre, högre. I genomsnitt har skillnaden varit . AP-fonden har i sitt remissvar till ifrågasatt om den valda tillämpningen kunde anses förenlig med den kreditpolitiska lagstiftningens syfte. Professorn i offentlig rätt. prövat denna fråga och drar följande slutsats: Med placeringsplikt upprätthålles en tudelad marknad för statens långfristiga upplåning. Detta är något helt annat än att placeringsplikten tidigare medverkade till att hålla nere den långa räntan. Man får därför anse. att det blivit en alltför kraftig förskjutning i lagens tillämpade syfte, för att den nya tillämpningen skall kunna anses lagenlig." Trots detta säger finansministern i propositionen att "De föreslagna lagändringarna får anses vara av så enkel beskaffenhet att lagrådsgranskning inte är påtalad." Vi kan för vår del inte dela denna uppfattning utan anser att lagrådet bör granska förslagen till lagändringar. De nya föreskrifter som meddelat har följts av flera regeländringar. Vi har tidigare påtalat behovet av fasta spelregler inom den ekonomiska politiken, och vad som hänt inom kreditpolitiken gör behovet av sådana än större. De prioriterade obligationerna skall numera förvärvas direkt från emittent. Det innebär att placeringsplikten i praktiken har blivit en inköpsplikt och att kreditinstituten har påtvingats en mäklarroll. Placerarna har frihet att sälja de nyförvärvade obligationerna igen. men då uppkommer en kraftig kapitalförlust, på grund av att räntan på dessa obligationer är lägre än marknadsräntan. Förslaget skulle därför kunna beskrivas som en "inköpsplikt av subventionsobligationer med kursförlusttvång". AP-fonden har för sin del beräknat kostnaden av de föreslagna reglerna till ett nuvärde på (under vissa angivna förutsättningar). Därtill kommer kostnader för SPP och övriga försäkringsbolag. Det torde vara uppenbart att detta får konsekvenser för försäkringstagarna. För AP-fondens vidkommande krävs sannolikt högre ATP-avgifter än eljest, och för försäkringsbolagen minskar återbäringen till deras sparare. I slutändan blir det nuvarande och blivande pensionärer som får bära kostnaden. AP-fonden skriver i sitt remissvar: "Den planerade utvidgningen av förvärvsplikten innebär att vissa stora placerare övertar en väsentlig del av den statliga upplåningen för att sedan i en påtvingad mäklarroll med betydande förluster försälja statens obligationer på marknaden. Vidareförsäljningar blir nödvändiga för att tillfredsställa den oprioriterade sektorns kreditefterfrågan. En bättre fungerande marknad uppnås, men inträdesbiljetten till denna marknad betalas av AP-fonden och ett antal försäkringsbolag. Genom höjda ATP-avgifter övervältras kostnaden på löntagare Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs 1. att avslår förslaget till lag om ändring i lagen (1974:922) om kreditpolitiska medel, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av stabila spelregler.