mot · G7021958 · 1984-01-24 00:00:00 — m. fl. Demokratiska rättigheter i arbetslivet kommunisterna lägger i denna motion förslag om en arbetsrättslagstiftning som ger de anställda och fackföreningarna demokratiska rättigheter i arbetslivet. och än mer gruvstrejken markerade ett kraftfullt uppsving i arbetsplatskampen. Konflikterna blottade förhållanden i arbetslivet, vilka majoriteten löneanställda i olika grad kände till i sitt eget arbete. präglades av löften och beslut om arbetsrättslagar, som skulle vara ett stöd i kamp för förnyelse av arbetslivets villkor. Lagarna har prövats i praktiken. Visst finns det inslag, som ger de anställda och facken en starkare ställning, men de flesta av de nya arbetsrättslagarna och särskilt den viktigaste, MBL, utgår från att befrämja samarbete i nya former mellan kapital och arbete. Facken har fått utvidgad förhandlings- och informationsrätt men är bundna av hårdare fredsplikt under avtalsperiod som nya samarbetsavtal binder upp dem allt hårdare i företags- och myndigheters arbetsorganisation och beslutsprocess. Alla kan se att MBL - eller Tutan som den kallas på många arbetsplatser - kan översättas till Med Bibehålian Ledning - för kapitalet. Medan 1970-talets första del präglades av en bred debatt om arbetslivets villkor och hur dessa kunde förbättras har tiden därefter främst präglats av debatt om åtgärder mot arbetslösheten och om fördelningspolitiken. Det är naturligt i den fördjupade ekonomiska och politiska kris som kapitalismen upplever . Det är ändå olyckligt att debatten om förhållandena i arbetslivet trängts undan i då arbetslivet är utsatt för snabbare förändringar än någonsin genom den snabba tekniska rationaliseringen på kapitalets villkor. Arbetarrörelsen och fackföreningsrörelsen har kommit på defensiven, när det gäller arbetsrättsfrågor och utvecklingen i arbetslivet, medan storkapitalet och dess främsta intresseorganisation stärker sitt övertag och sin strategi för att binda upp de lokala facken. Det senaste tillskottet i storkapitalets och är att få med fackförbunden på riktlinjer för lokala produktivitetsavtal och att få i gång lokala kvalitetscirklar - gemensamma för företagsledningen och facket. och medel var först med att slå larm om SAF:s projekt fabriker. I Mål och medel nr 20 1983 erinras om detta och om hörnstenarna i . Under rubriken en metod att bygga gula fackföreningar skriver Mål och medel bl. måste svensk fackföreningsrörelse se upp. Det krävs en genomgripande ideologisk debatt. En mycket effektiv SAF-strategi håller på att lyckas. SAF-strategin bygger på att svärta ned och splittra hela arbetarrörelsen, särskilt fackföreningsrörelsen, centralt, samt att i praktiken överta den fackliga basorganisationen, genom att etablera gula fackliga organisationer på arbetsplatserna. Insiktsfulla bedömare har länge varnat för att det pågår en japanisering i arbetslivet. Mål och medels artikel är ett av många exempel som visar detta. Storkapitalets intresseorganisation - SAF har på nytt uppträtt alltmer aggressivt. SAF uppträder som ett överparti och en överregering, som vill bestämma politikens innehåll på samhällslivets alla områden. Så fort det uppkommer delade meningar inom SAF börjar massmedia att tala om hökar och duvor. Det är och har alltid varit en ytlig värdering. SAF har alltid främst varit storkapitalets intresseorganisation. SAF har alltid varit för organisatoriskt starka fackföreningar så länge de accepterar samarbete på storkapitalets villkor. SAF har alltid varit emot arbetsrättslagar, som underlättar självständig facklig-politisk kamp, och för samarbetsavtal, som binder upp facket. är detta klarare . SAF styrs av det transnationella svenska storkapitalet - särskilt - som har mer än hälften av sina industrisysselsatta utomlands. Alltmer av forsknings- och utvecklingsarbetet i storindustrin flyttas också utomlands. Det svenskägda transnationella storkapitalet har inga väsentliga nya produkt- och investeringsplaner för , vilket jämförelser mellan industriinvesteringar utomlands och inom visar. Det transnationella storkapitalet vill i stället öppna nya marknader för profit. Det går i spetsen för nedskärningar och privatisering i den offentliga sektorn. Med detta vill storkapitalet främst uppnå två mål: - Reservarbetslöshetsarmén ökar, vilket underlättar fortsatta attacker på reallöner och sociala och fackliga rättigheter. - Facket försvagas. Storkapitalet och SAF har uppnått stora framgångar. Antalet industrianställda har minskat främst genom utlandsinvesteringar. sätts också en mycket hård teknisk rationalisering in. Svångremmar på kommuner och landsting har pressat ned ökningen av nya och fasta jobb från 40 000 till praktiskt taget noll om man räknar bort beredskapsarbeten Den enda delarbetsmarknad som växer är den privata tjänste- och servicesektorn. AMS pressmeddelande noterar: Det gäller framför allt olika former av uppdrags- och konsultverksamhet. hämtade den offentliga sektorn främst sina mönster för effektivisering och rationalisering från industrin. är den privata service- och tjänstesektorn storkapitalets och SAF:s spjutspets, nedskärning och privatisering i den offentliga sektorn skall ske på två vägar: - Överföring av offentlig verksamhet i privat regi. - Överföring av erfarenheter från den privata service- och tjänstesektorn till offentlig verksamhet även om den inte överförs i privat regi. Med en kapitalism i dess djupaste kris och ett alltmer transnationellt svenskt storkapital finns ingen objektiv grund för samarbete och en kompromiss, som kan gagna ens arbetarklassens kortsiktiga intressen och behov. mer än någonsin gäller att kort- och långsiktiga framsteg för arbetarklassen bara kan uppnås i hård strid mot storfinansen, SAF och deras förespråkare i borgerliga partier. kommunisterna får stöd för sin uppfattning bl. a. i Mål och medel, om nödvändigheten av en genomgripande ideologisk debatt inom fackförenings- och arbetarrörelsen. Den måste utgå från klara positionsbestämningar och vara ett centralt led i den nödvändiga ideologiska och politiska motoffensiven mot högerkrafterna. Alltför mycket tid har redan förlorats genom att initiativet överlåtits åt storfinansen, SAF och högerpartierna. Självständiga fack - självständig kamp Varför sveks alla förväntningar och förhoppningar om förnyelse av arbetslivets villkor och makt åt de anställda och deras fackliga organisationer? Det är en central fråga för arbetarrörelsen att besvara. Många har trott och fortsätter att tro att kapitalismen kan tämjas genom arbetsrättslagar och samarbetsavtal. Dessa har diskuterats fristående från de grundläggande ägande- och maktförhållandena, fristående från den grundläggande motsättningen mellan kapital och arbete och fristående från verkligheten, som visar att bara klasskampen leder till framsteg. För storkapitalet, SAF och de borgerliga partierna står frågan enkelt. De kan acceptera ökade rättigheter för de anställda och fackföreningarna så länge inte lagar och avtal underlättar självständig facklig kamp, vilket de med all rätt uppfattar som ett hot mot kapitalets ägande och avgörande makt i företagen och samhället. Den avgörande makten i företagen och samhället utgår från äganderätten till produktionsmedlen. Vpk har konsekvent kämpat mot antifacklig lagstiftning och för utvidgade demokratiska rättigheter på arbetsplatserna och i samhället. Fackföreningarna måste vara självständiga gentemot stat, kapital och politiska partier och utveckla en strategi för självständig facklig kamp demokratiska rättigheter på arbetsplatserna, facklig investeringskontroll och kontroll över teknikens utveckling och användning, arbetsorganisation och arbetsledning. Fackföreningarna måste föra en ständig kamp för bra fysisk arbetsmiljö utan arbetshets och utslagning och för en demokratisk fördelningspolitik. Fackföreningarna måste vidareutveckla arbetet med egna lokala, regionala och centrala produkt- och investeringsplaner och ta kamp för dem mot storkapitalet och dess intresseorganisationer. Erfarenheterna bredare arbetsplatskamp visar klart att det är lokala stridbara fack som arbetat med egna alternativ och program och hållit på rena partsförhållanden, som lyckats bra. Vi skall kortfattat beröra efterkrigsutvecklingen som bakgrund till storkapitalets och SAF:s långt utvecklade strategi. Efter fanns en stark opinion på arbetsplatserna och inom hela arbetarrörelsen för att bryta storfinansens ägande och makt, och för rättigheter på arbetsplatserna, att påverka utvecklingen. Denna opinion resulterade i företagsnämndsavtalet - ett avtal om samråd och viss information som komplement till . och det tidigare blev den svenska kapitalismens guldålder. Andra länder hade produktionsapparaten sönderslagen. De svenska kapitalisterna kunde göra stora och snabba profiter på exporten. I arbetslivet infördes och utvecklades nya utsvettningsmetoder som MTM och UMS. Kraven växte på makt och inflytande på jobbet. SAF blev oroat och tillsatte en referensgrupp som skulle utreda företagsdemokrati under kapitalets fortsatta ledning. 1965 slogs målen fast i utredningen i framtidens företag: Ökad effektivitet och produktivitet. Arbetstillfredsställelse för de anställda i den mån målsättningen inte strider mot de överordnade effektivitets- och produktivitetskraven. Intressebalans, dvs. den av kapitalisterna utsedda företagsledningen skall balansera olika intressen inom och utom företagen. Kapitalets ledande roll slogs fast: Det är mycket viktigt att formulera målen så att de anställda sinsemellan uppfattar dem på samma sätt och givetvis på samma sätt som företagsledningen. SAF slog vidare fast: Det är också nödvändigt att lära de anställda vad målen innebär och hur de skall realiseras. Storkapitalets mål var fastställda och skulle realiseras. SAF hade också förslag till medel. SAF förklarade sig vara öppet bara för företagsanpassade samarbetsformer och föreslog inrättande av ett Utvecklingsråd för samarbetsfrågor. Rådet borde ges informations-, utbildnings- och forskningsuppgifter och även ta hand om frågor som gäller normskapande och godkännande av lokala samarbetsavtal. gav storkapitalet ett rejält försprång framför fackföreningsrörelsen - ett försprång som sedan bara ökat. finns sammanfattad i projektet fabriker. Projektet har föranlett en häftig facklig kritik av ideologin och strategin bakom det hela. SAF talar om samordnad självständighet i små system. SAF har många vacka honnörsord, som döljer kapitalets makt - självständighet, delegering, små enheter, en ny chefsroll, företagsanpassning m. m. I verkligheten handlar SAF:s maktmodell (SAF:s Nya fabriker) om samordnad styrning av koncerner och företag. De delas upp i ekonomiska resultatenheter. I varje enhet sitter en av kapitalets chefer med resultatansvar uppåt till dem som bestämt ekonomiska ramar och produktionsramar. S. k. självstyrande grupper, avdelningar och företag isoleras från varandra och spelas ut mot varandra för att öka effektiviteten och profiten. Ett nytt styr- och kontrollsystem, där datan är central, är kärnan i SAF:s Nya fabriker, som med fördel kan kallas SAF:s nya arbetsliv. Det finns två speciella nyckelbegrepp i SAF-strategin - Den nya chefsrollen och Företagsanpassning. Ett stort utbud av litteratur och kurser om ledarskap har kommit . Chefer på alla nivåer lärs att med psykologiska metoder och manipulation indoktrinera de anställda i SAF:s värderingar. Allt utgår från att de anställda skall identifiera sina intressen med kapitalets och företagsledningens. Det senaste tillskottet i SAF:s företagsanpassning är målsättningen att komma ifrån centrala och förbundsvisa löneavtal och att bara ha företagsanpassade lönesystem och löneavtal. Här har SAF ett rikt utbud. Denna målsättning framgår klart i en intervju med SAF:s direktör i : Naturligtvis är vårt långsiktiga mål att få företagsanpassade uppgörelser. Men vi är pragmatiska och får ta en bit i taget. Detta och liknande uttalanden i samma riktning från SAF-håll har väckt särskilt stark oro inom fackföreningsrörelsen. Företagsanpassning låter bra så länge man inte ser ideologin och helheten bakom begreppet. Till SAF:s maktmodell hör också att facket skall utse medbestämmandeombud och ledamöter i utskott. Fackets ombud skall samarbeta med kapitalets chefer på olika nivåer. Facket kan då bara komma in med rena förhandlingar, om cheferna misslyckas med att knyta upp facket genom dess ombud. Facket och de anställda skall inom uppifrån givna produktionsnormer och ekonomiska ramar dras in för att effektivisera och rationalisera verksamheten inom företag och myndigheter. Men ingen talar om alla nya jobb sorn måste skapas när befintliga jobb rationaliseras bort. Här framstår hela kapitalisemsn produktionsanarki. Det finns ingen överordnad planering. SAF och borgerlig propaganda sprider illusion att SAF:s maktmodell innebär självstyre genom decentralisering. Det är ett falskt självstyre - en form av decentraliserad maktlöshet som storkapitalet stärker sin makt. Några citat ur mellan SAF-PTK-LO visar att det är SAF.s modell och strategi som legat till grund: SAF, LO och PTK vill med detta ramavtal ge uttryck för den viljeinriktning som parterna är överens om när det gäller att utveckla företagens effektivitet, lönsamhet och konkurrenskraft och skapa förutsättningar för sysselsättning, trygghet och utveckling i arbetet, Hög effektivitet inom alla arbetsenheter och på alla nivåer i företagen är avgörande för konkurrenskraft, anställningstrygghet och sysselsättning, Investeringar möjliggör produktivitetsutveckling och skapar också möjligheter att introducera nya produktionssystem, utnyttja modern teknik, utveckla de anställdas kunskaper och därmed öka företagens konkurrenskraft. Dessa citat är en provkarta på en utveckling på kapitalets villkor. Centrala mål står i konflikt med varandra. Men utvecklingen framställs som helt konfliktfri. SAF:s organisatoriska mål är att sy in facket i företagets organisation. I avtalet står: En annan form för medbestämmande är att fackliga företrädare på olika nivåer medverkar i företagets ordinarie linjeorganisation. De s. k. medbestämmandeavtal som träffats på alla viktiga avtalsområden med MBL som grund har i princip samma mål och uppbyggnad som utvecklingsavtalet. Offentliganställda skall ha samma rättigheter som privatanställda. I princip följer utvecklingen i arbetslivet i den offentliga sektorn utvecklingen i den privata sektorn. Alltmer lika villkor i arbetslivet skall inte förväxlas med arbetsförhållanden. Det finns mycket olika förhållanden i arbetslivet i både privat och offentlig sektor. Det är t. ex. lika stor skillnad att jobba i en industri eller på ett varuhus i den privata sektorn som det är att t. ex. jobba i en teknisk förvaltning eller ett daghem i den offentliga. Men det står inte i motsättning till att villkoren i arbetslivet blir alltmer lika i form av ökad press på de anställda, genom styr- och kontrollsystem m. m. Även utvecklingen av lönesystem går i samma riktning. SAF, de borgerliga partierna och även en del socialdemokrater - dock inte inom facket - har från MBL:s tillkomst skapat en falsk motsättning mellan den politiska demokratin och fackliga rättigheter, särskilt pekar man på kommunerna och landstingen. Denna debatt döljer vad som är det väsentliga för de kommunal- och landstingsanställda. De är inte bara invånare i kommunen/landstingsområdet utan också anställda av kommunen/. Ofta är kommunen den största arbetsgivaren i kommunen, och ofta är den största arbetsgivaren i landstingsområdet. Avtal får inte träffas i frågor som gäller verksamhetens mål, omfattning, inriktning och kvalitet. Detta berör de kommunal- och landstingsanställdas arbetsvillkor och anställningstrygghet i lika hög grad som motsvarande frågor i det privata näringslivet. Det blir alltmer påtagligt i den kommunala krisekonomi som skapades av de borgerliga regeringarna genom försämrade statsbidrag och indragna skattemedel. kommunisterna har långt innan medbestämmandelagen beslutades av hävdat att huvudfrågan inte är avtal. Den är i stället att utvidga fackföreningarnas informations- och förhandlingsrätt och att komplettera dessa rättigheter med strejkrätt, facklig vetorätt i entreprenadfrågor och frågor som gäller arbetslivets villkor, fackliga möten på betald arbetstid m. m. I debatten spelar kravet att en ny teknik och arbetsorganisation bara skall få införas med fackets godkännande en central roll. Ofta framställs detta som ett ingrepp i den politiska demokratin och som att facket därmed skulle stoppa införandet av ny teknik. De anställda och deras fackliga organisationer är inte motståndare till ny teknik. Genomfört skulle kravet innebära en kraftig förstärkning av fackets informations- och förhandlingsrätt, en minskning av fackets underläge mot arbetsköparna och möjliggöra att de anställda genom sina fackliga organisationer skulle kunna kontrollera och påverka teknikens användning och utveckling. Det är en fördel med rena partsförhållanden i stället för partssammansatta organ. Detta gäller både i privat och offentlig sektor. I den offentliga sektorn tvingas då politikerna att bättre sätta sig in i personalpolitiken. Demokratiska rättigheter i arbetslivet stärker de anställda och facket som alltid är i underläge gentemot motparten/arbetsköparen. Vidgade demokratiska rättigheter för de anställda och facken stärker den politiska demokratin och står inte i någon motsättning till att politikerna fattar de avgörande politiska besluten. Denna motion om demokratiska rättigheter i arbetslivet är ett bidrag i det nödvändiga arbetet att skapa en motstrategi för arbetsplatskampen. Detta är inte möjligt utan kartläggning av hörnpelarna i storkapitalets och SAF:s Den nödvändiga debatten om preciseringar måste ha sin utgångspunkt i den faktiska utvecklingen. Utan fördjupad analys kan inte alla nödvändiga slutsatser dras. Det farligaste är om fackförenings- och arbetarrörelsen hukar sig för högeroffensiven av rädsla för att en självkritisk debatt kan gynna högerkrafterna. Det är tvärt om. I stället för att dölja motsättningarna i samhället måste man blottlägga dem. Kapitalister och lönearbetare har oförenliga klassintressen. Kapitalets avgörande makt i företagen och samhället ligger i dess äganderätt till produktionsmedlen. Denna avgörande makt förstärks av att kapitalets företagsledningar och chefer har obegränsad tillgång till experter, som arbetar på betald arbetstid inom och utanför arbetsplatserna. Facket informeras och får förhandla om det mesta enligt MBL. Men facket saknar tid för att hinna utarbeta egna alternativ och har oftast ingen experthjälp. De kan inte ens samla medlemmarna till fackmöte på betald arbetstid för att behandla kraven före förhandlingarna och än mindre arbeta med egna program och utredningar. Men när sedan förhandlingarna förs på arbetsköparens villkor, har facket vare sig strejkrätt eller vetorätt för att kunna understryka sina krav. Kapitalets makt är orubbad. Dess företrädare leder och fördelar arbetet på ett nytt sätt. Särskilt viktigt är att stärka fackets möjligheter att kontrollera och påverka teknikens användning och utveckling. Detta tas upp i en särskild motion. En annan central kampfråga är facklig investeringskontroll. har det genomförts många stora fackliga manifestationer bakom kravet Rädda jobben. Men i de flesta fall har aktionerna inte gett resultat därför att facket kommit in för sent när företaget redan varit i kris. Lokala fackklubbar, sektioner, avdelningar, LO- och TCO-sektioner och distrikt - bör i ökad omfattning utarbeta egna produkt- och investeringsplaner och ta kamp för dem. Det är utgångspunkten i vpk:s förslag om samhällsfonder. Det är dags att slå tillbaka storkapitalets och SAF:s offensiv och utarbeta en motstrategi byggd på rena partsförhållanden. Självständiga fackliga alternativ och demokratiska rättigheter i arbetslivet. Följande punkter anser vpk vara centrala i en motstrategi: SAF:s linje är företagsanpassade avtal och fackliga ombud som bygger in facket i företagens arbets-, organisations- och beslutsprocess och som avväpnar förhandlingslinjen. SAF:s linje är att överösa de anställda och facket med oviktig information och att hålla inne viktig Fackets linje måste vara egna program och alternativ, rena partsförhållanden, förhandlingar och kamp i hela linjen och krav på ökade rättigheter, som förstärker förhandlingsrätten. Fackets linje måste vara att sila informationen och att tvinga fram nödvändig information som under SAF:s linje är att facket och arbetsköparna skall utse gemensamma projektgrupper. SAF:s linje är att i ekonomiska resultatenheter binda upp facket att ta ansvar för uppifrån givna ramar och produktionsnormer. SAF:s linje är att isolera de anställda och facket i de ekonomiska resultatenheterna från varandra. SAF:s linje är att bara kapitalets chefer och experter skall kunna arbeta på betald arbetstid. SAF:s linje är att bara kapitalets experter skall arbeta fram alternativ för produktionsinriktning, arbetsorganisation, arbetsledning, arbetsbyte m. m. SAF:s linje är att arbetsköparna skall bestämma över data- och teknikfrågorna. SAF:slinjeär prestationslöner för alla och gemensamma prestationslönesystem för arbetare och tjänstemän. SAF:s linje är fritt fram för entreprenader. SAF:s linje är att facket och arbetsköparna på olika nivåer skall bedriva utbildning kring gemensamt material. SAF:s linje är att bara arbetsköparna skall få bedriva politisk verksamhet på arbetsplatsen. SAF:s linje är att försvåra samord lag för förhandlingar. Fackets linje måste vara egna projektgrupper som tar hjälp av egna experter och tar fram underlag för förhandlingar. Fackets linje måste vara att ta kamp om ramarnas, produktionsnormernas och personalstyrkornas storlek. Fackets linje måste vara att utveckla täta fackliga kontakter mellan olika resultatenheter för utbyte av erfarenheter och diskussion om gemensamma kampkrav. Fackets linje måste vara att tilltvinga sig mer tid för fackligt arbete och rätt till fackmöte - även beslutande -på betald arbetstid. Fackets linje måste vara fritt tillträde till arbetsplatserna för forskare utsedda av facket lokalt och centralt - forskare som hjälper facket med utarbetande av egna program och alternativ. Fackets linje måste vara facklig kontroll och vetorätt i bl. a. dataoch teknikfrågor, rätt till utbildning i en ny teknik på betald arbetstid, krav att ny teknik inte får leda till avskedanden och kamp för kortare arbetstid. Facket måste också börja diskutera sådana krav som särskild och hög skatt på datorer och annan ny teknik för att bromsa takten i utvecklingen där arbetsköparna har ett enormt försprång. Fackets linje måste vara kamp för fasta löner och facklig kontroll av arbetstakten. Fackets linje måste vara total facklig vetorätt i entreprenadfrågor. Fackets linje måste vara eget material och egna studier. Fackets linje måste vara de anställdas och fackets rätt till politisk verksamhet på arbetsplatsen. Fackets linje måste vara rätt till ningen av kampen mot de multinationella bolagen. SAF:s linje är att dess egen managementgrupp, tekniska avdelning och kursverksamhet skall vara basen för forskning och utbildning i arbetslivsfrågor. fackliga internationella solidaritetsaktioner utan begränsningar och oberoende av lagstiftning i andra länder. Fackets linje måste vara att upprätta egna arbetsmiljö-, forsknings- och kontrollorgan, som hjälper de lokala fackliga organisationerna att utarbeta egna program och alternativ. Flera motkrav kan säkert formuleras i en motstrategi. Avgörande är att facklig-politisk kamp alltid måste vara konkret utifrån den strategi kapitalet och myndigheten har. Det gäller både i små och stora frågor. Kort efter det att beslutat om MBL tillsatte regeringen nya arbetsrättskommittén (Nark) med uppgift att bl. a. följa lagens tillämpning, komma med ändringsförslag och att utarbeta förslag till ny förtroendemannalag. Förslag till ny förtroendemannalag har utarbetats. Men de borgerliga regeringarna framlade aldrig något förslag till .