mot · G7022409 · 1984-01-25 00:00:00 — m. fl. Ett utvecklingsprogram för landsbygden Landsbygdens befolkning och näringsliv befinner sig i en svår situation. Den stora befolkningsutflyttningen , bl. a. som en följd av storleksrationaliseringen inom jord- och skogsbruket, har satt djupa spår. Den utveckling som präglat de areella näringarna har också i hög grad kommit att påverka andra sektorer och näringsgrenar på landsbygden, t. ex. kommersiell service, kommunikationer och utbildning. Dess värre behandlas landsbygdens problem och framtidsfrågor endast sporadiskt eller inte alls i samhällsarbetet. Samhällsplaneringen som till stor del är sektorsorienterad tar liten eller ingen hänsyn till de speciella förhållanden som råder på landsbygden. Således tar t. ex. den närings-, bostads- eller utbildningspolitiska planeringen inte hänsyn till behovet av en positiv befolkningsutveckling på landsbygden. Ej heller beaktas behovet av hushållning med naturresurser. För att kunna skapa en levande landsbygd behövs ett intimt samband mellan olika samhällssektorer och planeringsinsatser. Det måste finnas en helhetssyn för landsbygden. Därvid måste bosättning, bebyggelse, infrastruktur och näringsliv av annat slag än de areella näringarna beaktas. Vi kommer här att föreslå att den tar initiativ till ett utvecklingsprogram för landsbygden. Målsättningen med detta program skall vara att forma en strategi för en levande landsbygd. En levande landsbygd har betydelse för långt fler än dem som är direkt engagerade i de areella näringarna. Det gäller alla som är bosatta på landsbygden. Ett stabilt landsbygdssamhälle bärs upp av det sociala och kulturella nätverk som formas genom alla landsbygdsinvånare. Även stadsbygden och dess befolkning drar fördelar av en levande landsbygd. Det gäller då inte bara i fråga om landsbygden som rekreationsområde utan som en produktiv naturresurs inom ramen för de areella näringarna. Förädlingsindustrierna, som företrädesvis är lokaliserade till stadsbygden, bygger på de naturresurser som finns på landsbygden. En god hushållning med naturresurserna blir därför av betydelse för andra än landsbygdens befolkning. Å andra sidan utgör stadsbygden en tillgång för landsbygdens befolkning med hänsyn till den mer differentierade arbetsmarknaden som finns där. Funktioner inom service och administration avser också landsbygdens befolkning. En levande landsbygd utgör bästa förutsättningen för en god hushållning med naturresurserna, såsom skog, och vatten. måste landsbygdsutvecklingen sättas in i ett långsiktigt perspektiv. Emellertid upplever vi ofta förslag från bl. a. statsmakterna som inte har detta långsiktiga perspektiv. Det gäller t. ex. förslagen från livsmedelskommittén. Det framlagda betänkandet från naturresurskommittén visar på behovet av bättre hushållning av våra resurser. Fortsatt exploatering och misshushållning riskerar att utarma landsbygdssamhället. I sin förlängning får det också konsekvenser för människorna och verksamheterna i stadsbygden. Det behövs ett brett folkligt engagemang för hushållningen med våra naturresurser, och det framstår som alltmer klart att det inte bara är landsbygdens befolkning och företrädare som måste engageras. Det är minst lika mycket ett villkor för stadsbygdens funktioner och befolkning att landsbygden överlever och utvecklas och att dess naturresurser beaktas i ett långsiktigt perspektiv. Utvecklingen inom jord- och skogsbruket har lett fram till allt större jordoch skogsbruksfastigheter och -företag. Denna utveckling tog sin början men påskyndades kraftigt genom den jordbrukspolitik som bedrevs under 1960- och . Bland de mest tragiska milstolparna för landsbygden måste räknas jordbrukspolitiska beslut då det för en stor del av landsbygden skrevs ut en dödsdom. Alltför länge har det funnits en målmedveten politik för nedläggning av små jordbruksföretag med avsikten att nästan till varje pris skapa stora brukningsenheter. Utgångspunkten för denna politik har alltid varit en övertro på att stora jordbruksföretag automatiskt leder fram till kraftigt reducerade livsmedelskostnader. Utvecklingen under årtiondena har alltför väl visat att så inte blivit fallet. Det är inte strukturen på jordbruket som är avgörande för livsmedelsprisernas utveckling. Däremot bidrar omfattande strukturförändringar i jordbruket till rubbningar inom arbetsmarknaden och landsbygdens sårbarhet ökar. Det finns ett klart samband mellan landsbygdsnäringarnas utveckling och landsbygdens överlevnad och de funktioner som finns på landsbygden. Kraftig minskning av antalet jordbruksföretag och yrkesverksamma inom de areella näringarna eller andra landsbygdsnäringar leder direkt till sämre förutsättningar att bibehålla och utveckla andra sektorer. Nedläggning av skolor, affärer, bensinstationer, poststationer etc. är ofta en direkt följd av jordbrukets storleksrationalisering. Detta i sin tur leder till befolkningsutflyttning från landsbygden. i ett längre perspektiv har landsbygden fått betala ett mycket högt pris för att landets industriella sektor har kunnat utvecklas. Behovet av arbetskraft till industriföretag i kraftigt expanderande storstadsregioner har gått ut över landsbygden. Utan tvekan var jordbrukspolitiska beslut avsett att bli en vändpunkt för landsbygden och en uppbromsning av storleksrationaliseringen. Avsikten var också att stärka jordbrukets roll i det regionalpolitiska arbetet. Glädjande nog har också vissa delar av landsbygden kunnat registrera befolkningsökningar och har fått nytt liv. Kombinationen med en ny jordbrukspolitik och en målmedveten glesbygdspolitik har till viss del inneburit en positiv vändpunkt för många utpräglade glesbygdsregioner, men dess värre inte i den omfattning som vore önskvärd. Trots intentionerna jordbrukspolitiska beslut har bl. a. lantbruksnämnderna med lantbruksstyrelsens goda minne medverkat till en fortsatt snabb storleksrationalisering. I detta sammanhang har också nu gällande jordförvärvslag blivit ett flitigt använt instrument. På en stor del av landsbygden och vissa utpräglade glesbygdsområden finns nu endast ett fåtal jord- och skogsbruksfastigheter. i ett längre perspektiv innebär de senaste tjugo årens strukturförändringar inom jordoch skogsbruket en så radikal förändringar av ägostrukturen att man delvis kan börja ifrågasätta om talet om spritt enligt ägande gäller. Koncentrationsutvecklingen och resultatet synes förödande i en del bygder. Ålderspyramiden för landsbygdsbefolkningen är sådan att tusentals personer netto måste flytta in till landsbygden för att ett oförändrat befolkningstal skall upprätthållas. För att kunna utveckla det lokala näringslivet kommer det att bli nödvändigt med en inflyttning på landsbygden. I ett inledningsskede måste ett flyttningsmönster som bygger på pendling till arbetet i tätorterna accepteras. I fortsättningen måste det dock läggas större vikt vid att samordna satsningen på bostadsbyggande och näringslivsutveckling. Den stabila sociala och kulturella strukturen på landsbygden i kombination med inflyttning och nyskapande av arbetstillfällen bör kunna vara en bra mänsklig grund för landsbygdsutveckling. har som enda parti på allvar pekat på landsbygdens problem och befolkningsutveckling. I regeringens proposition 1977/78:113 anförde dåvarande jordbruksminister, , följande: Den starka befolkningsomflyttningen som förekommit under har lett till att betydande områden i vårt land har en så gles befolkning att det är svårt att upprätthålla normala samhällsfunktioner. Situationens allvar framgår inte av befolkningstalen för regioner och hela kommuner. Sådan statistik innefattar tätorter som i allmänhet kunnat bibehålla eller öka sitt invånarantal som den kringliggande glesbygden har avfolkats i hastig takt. Läget försvåras av den allt snedare åldersfördelningen i dessa glesbygder, vilket medfört att födelsetalen blir mycket låga och befolkningens medelålder allt högre. Om det skall bli möjligt att upprätthålla en rimlig samhällsservice i dessa områden och för den bofasta befolkningen möjliggöra en med andra grupper likvärdig social standard, är det nödvändigt att genom aktiva åtgärder hindra en fortsatt utglesning och söka åstadkomma en befolkningstillväxt. Ett led i denna strävan att öka befolkningstillväxten på landsbygden måste vara en breddning av näringslivet och en tillväxt av nya arbetstillfällen. Men det krävs också ökad stimulans till bosättning och väsentligt lättare att erhålla byggnadslov. Kommunerna måste med andra ord ge förtur till bostadsbyggande på landsbygden före exploatering av nya bostadsområden i tätorternas utkanter eller kommuncentras närhet. Vi bör inte heller vara främmande för att genom direkta stimulansåtgärder av ekonomisk natur söka åstadkomma ett ökat befolkningstal på landsbygden. har statsmakterna, genom politiska beslut, använt flyttningsstimulerande bidrag för att öka befolkningstillväxten i tätorterna och vissa industriregioner. Med hänsyn till landsbygdens betyder för hela folkhushållet och möjligheterna att hushålla med naturresurserna bör ett omvänt system med flyttningsbidrag användas, dvs. att inflyttning till landsbygden premieras. I vissa länder sker detta redan. Satsa på småjordbruk och deltidsjordbruk Möjligheten att ge människor rätt att äga och bo kvar på en jordbruksfastighet är kanske landsbygdens främsta konkurrensmedel i det korta perspektivet. Det bör dock inte råda någon diskussion om att de medelstora jordbruksfastigheterna med karaktären av familjejordbruk skall vara kvar, men de kvarvarande små jordbruksfastigheterna får inte uteslutande användas för att göra redan stora ännu större. De små jordbruksfastigheterna utgör en marginal för landsbygdsutveckling. En stor reserv finns i de s. k. ut bofastigheterna. Beräkningar visar att dessa uppgår till ca 100000 st. Även om utboägande vållar en del problem för landsbygden skall man inte förringa dess värde på . Till resurserna för landsbygdsutveckling måste också räknas utbor och trottoarbönder i den meningen att inom släkten kan finnas en presumtiv inflyttare eller säljare av ett etableringstillfälle. Därför bör vi inte enbart se negativt på utboägandet. Förutsättningen är dock att utboende inte själv brukar t. ex. åkermarken bör den ställas till andra brukares förfogande. Grundläggande måste alltid vara att all åker och skogsmark brukas som en resurs för att skapa sysselsättning och en levande landsbygd. Släpper man utboägandet helt eller kraftigt förhindrar det så släpper man automatiskt lös en kraftig struktur- och storleksrationalisering i jord- och skogsbruket. Följden därav blir än mindre motiv för tätortsboende att flytta in till landsbygden. I en offensiv politik för landsbygdsutveckling måste deltidsj ordbruket vara en viktig ingrediens. Enär arbetsmarknadsläget är begränsat utgör alltid deltidsjordbruk/deltidsskogsbruk en ekonomisk trygghet för många. För att skapa kompletta landsbygdssamhällen bör därför olika former av deltidsjordbruk få ökat utrymme. Det bildar sedan underlag för nya verksamheter att utvecklas och landsbygdens kulturella och sociala mönster stärks. Enligt de riktlinjer för jordbrukspolitiken som slogs fast 1977 är det möjligt för lantbruksnämnderna att stödja och utveckla småjordbruk. Samma målsättning ger den glesbygdspolitik som på regeringens förslag beslutade om och som i vissa bygder visat sig mycket framgångsrik. Dess värre utnyttjar inte lantbruksnämnderna till fullo möjligheterna att stimulera tillkomsten av de små jordbruksföretagen i kombination med andra näringar på det sätt som skulle vara önskvärt. I alltför hög grad fortsätter man storleksrationaliseringen. Redan i den proposition som vi tidigare hört (prop. 1977/78:113) anförde jordbruksministern följande: Ett sammanförande av den tillgängliga åkermarken till ett fåtal enheter skulle leda till en alltför stark utglesning. Därför bör stödformen vidgas till att avse även andra verksamhetsgrenar som kan kombineras med jord- och skogsbruk. Vi upplever emellertid att lantbruksnämnderna i sin verksamhet inte fullt ut inriktas på att stimulera småjordbruk och deltidsföretag utan i stället fortgår storleksrationaliseringen med därtill hörande problem både för enskilda personer och bygder. I stor utsträckning fortgår storleksrationaliseringen med stöd av jordförvärvslagen där syftet anges vara att lediga marker - åker eller skogsmark - skall användas för jord- och skogsbrukets rationalisering. Genom den strikta tillämpningen av jordförvärvslagen försvåras för småjordbruken eller deltidsjordbruken att göra kompletterande markköp. Det finns därför, enligt vår uppfattning, anledning att göra kompletteringar i riktlinjerna för jordbrukspolitiken och jordförvärvslagen så att personer som vill förvärva små jordbruk eller kompletterande mark till befintliga små fastigheter inte förbigås. Aktivt resp. passivt ägande a. frågan om aktivt resp. passivt ägande och brukande kommit att stå i förgrunden i den jord- och skogsbrukspolitiska debatten. Det har funnits en ambition att klämma åt enskilt ägande och då främst dem som på heltid inte ägnar sig åt jord- och skogsbruk. I bakgrunden har funnits kraftigt supporterstöd från vissa delar av skogsindustrin och de fackliga organisationerna. Gränsen mellan aktivt och passivt markägande är emellertid svår att definiera och fastställa. Skall enbart den som på heltid ägnar sig åt jord- och skogsbruk räknas som aktiv? Skall enbart den som bor på fastigheten men som ändå tvingas ha kompletterande sysselsättning i annan näring räknas som aktiv? Är inte skogsägare som av olika anledningar tvingats till en tätort men som , under veckosluten och semestern sköter sin fastighet att betecknas som aktiv? Enligt vårt sätt att se måste varje ägare till en jord- och skogsbruksfastighet räknas som aktiv om denne vill använda sin fritid för att sköta sin skog eller bruka åkermarken. Orsaken till att många har en annan bostadsort än jordbruksfastigheterna kan vara att man tidigare inte erhållit byggnadslov för uppförande av bostadshus på landsbygden eller statligt lån. Av ekonomiska eller andra skäl har många därför tvingats till tätorterna. Dessa personer eller familjer utgör dock presumtiva inflyttare till landsbygden och kan bidra till en positiv landsbygdsutveckling. I ett offensivt utvecklingsprogram för landsbygden, som vi föreslår, måste kommunikationerna inta en central plats. Det gäller olika former av kommunikationer - tåg, buss, taxi och privatbilism. Reformen med ett samlat huvudmannaskap för den kollektiva persontrafiken - den s. k. länstrafiken - har visat sig bli mycket kostsam för kommuner och landsting. Därför vidtar många nu kraftiga rationaliseringar och nedläggningar av trafik i områden med lågt befolkningstal. Minskad turtäthet förekommer också. Vi ser detta som mycket olyckligt för landsbygdens utveckling. I strävan att nedbringa kostnaderna bör huvudmännen inte i första hand skära ned trafikutbudet i utpräglade landsbygds- och glesbygdsområden enär det oftast inte finns andra alternativ än privatbilism i dessa regioner. Den av socialdemokraterna genomdrivna nedläggningspolitiken för järnvägsnätet utgör också en hotbild mot landsbygden. I andra sammanhang, bl. a. riksdagsmotioner, har påtalat detta och presenterat alternativa lösningar för att ge länshuvudmännen valmöjligheter. Nuvarande principer för nedläggningsprövning av vissa bandelar är otillfredsställande. Enligt vår uppfattning måste statsmakterna ändra dessa principer om det skall bli möjlighet att upprätthålla fungerande järnvägskommunikationer i vissa delar av landet. Teknik för småskalig verksamhet För att göra det möjligt att utveckla landsbygdens näringsliv och skapa en levande landsbygd blir det nödvändigt att forma en teknik som är anpassad efter de krav som landsbygdens näringsliv ställer. Som regel får jordbrukets och småföretagens teknikutveckling anpassas efter storskalighetens krav. Detta blir en hämmande faktor för småskalig verksamhet på landsbygden och mindre orter och företag. Tekniska högskolor, STU, forskningsinstitutioner och utvecklingsfonderna måste i större utsträckning uppmärksamma behovet av småskalig teknikutveckling. Det torde därför behövas vissa stimulansåtgärder från statsmakternas sida. Förutom kompletteringar av jordförvärvslagen och rationaliseringspolitiken i jordbruket, småskalig teknikutveckling och en fungerande kommunikationsnät, framstår det som angeläget att anpassa utbildningen så att den passar landsbygdens näringsliv och kan utnyttjas för en positiv landsbygdsutveckling. Landsbygdens näringsliv måste bygga på mångfald. Därför är det nödvändigt att skapa en kontinuerlig och yrkesinriktad utbildning i typiska lands- och glesbygdsyrken samt hantverksyrken. Genom att erbjuda en mångfald av utbildningsmöjligheter, bl. a. via studieförbund och Komvux kan därefter en förbättrad service och nya kompletterande sysselsättningsmöjligheter utvecklas på landsbyden. Allt i syfte att stärka landsbygdens arbetsmarknad. Likaså behövs olika former av samverkan för att göra landsbygdens näringsliv mindre sårbart. Ökad lokal samverkan ger dessutom närkontakter mellan människor och ett för bygden och befolkningen gemensamt ansvar. Det är nödvändigt med en helhetssyn på landsbygden och dess problem och de åtgärder som måste vidtas av statsmakterna, regionala och lokala organ. För att trygga sysselsättningen, förbättra servicen och hushållningen med naturresurser krävs det samordnade insatser över ett brett fält. Formerna för sektorssamordning både regionalt och lokalt måste bli föremål för översyn och förändringar. En fortsatt sektorsinriktad politik får förödande effekter för landsbygden och i dess förlängning även stadsbygden. Därför behövs det ett skyndsamt programarbete för landsbygdens utveckling. Utöver vad vi här berört måste flera andra sektorer behandlas och ingå i detta utvecklingsprogram, t. ex. energi, service, omsorgsfrågor och kulturfrågor. Med hänvisning till ovanstående hemställs att som sin mening ger regeringen till känna behovet av att skyndsamt utarbeta ett utvecklingsprogram för en levande landsbygd. () () () () () () () () () ()