mot · G7021436 · 1984-01-24 00:00:00 — m. fl. I strid mot nöd och förtryck formar folken sitt liv och sin framtid. Människors arbete har omvandlat naturen, utvecklat redskap och verktyg, skapat nya idéer, teknik och vetenskap. Förtryckta samhällsklasser har i kamp störtat sina herrar, raserat gamla utlevade samhällssystem och byggt nya, mer utvecklingsbara. Under kapitalismen skapades det moderna industrisamhället i vårt land. Kapitalets maskiner och fabriker slog ut hantverkare och småproducentur. Landsbygdens fattiga småbönder, torpare, backstugusittare drevs till gruvorna, bruken och städerna. Där formades lönearbetarklassen, den klass som säljer sin arbetskraft och som producerar lön åt sig själv och profit åt kapitalets ägare. Där organiserades motståndet mot den kapitalistiska utsugningen. Där skärptes konflikten mellan kapital och arbete. Dessa inledande rader ur vpk:s partiprogram sammanfattar väl den utveckling som lett fram till dagens politiska situation där klasskampen pågår för fullt , men i många olika former. Med hjälp av en hård arbetsinsats och högt utvecklad teknik kan människor i dagens samhälle producera mer än vad som konsumeras. En ständig kamp pågår om detta mervärde. Kapitalägarna vill behålla det för egen del, medan de arbetande vill använda det för egen konsumtion (lön) och för avsättningar till skolor, pension, sjukvård, miljövård etc, som oftast via den offentliga sektorn betalas genom skatter på lönen, meo nu till allt större del genom indirekta skatter. För att lindra kapitalismens utslagningsmekanismer och för att skapa utjämning mellan olika samhällsklasser och socialgrupper har arbetarrörelsen under hela sin framväxt och kamp prioriterat fördelningspolitiken som ett viktigt instrument för att lindra orättvisor. Kampen om mervärdet har sin främsta front i kampen mellan arbete och kapital. I ett kortare perspektiv framstår där lönekampen som den viktigaste. Men fördelningspolitiken har fler kampområden. När det gäller avsättningar till det allmänna för utjämning mellan olika klasser och grupper kan nämnas fördelningen mellan låg- och höginkomsttagare som en viktig del. Vidare måste en viss fördelning mellan regioner också ske för att motverka kapitalismens centralisationstendenser. Kampen för en rättvisare fördelning Arbetarrörelsens och fackföreningsrörelsens kamp har också otvivelaktigt kunnat minska de ekonomiska och sociala skillnaderna mellan män niskor i vårt land. Åtminstone om man jämför med hur det skulle sett ut om marknadskrafternas fria spel fått slå igenom helt. Inom arbetarrörelsen har fördelningspolitiken framhållits som helt nödvändig. Dess resultat har också framhållits som bevis för att det inte skulle vara nödvändigt att beröva storfinansen dess makt. Men i takt med den kapitalistiska krisens utbredning, och i synnerhet med borgerliga regeringar, har fördelningspolitiken trängts tillbaka som lönekampen givit ett resultat som gjort att den största delen av befolkningen inte kunnat hålla jämna steg med levnadskostnadsutvecklingen. De vitt spridda föreställningarna om det svenska samhället som ett rättvist och jämlikt samhälle har rämnat. Kapitalismen framstår allt tydligare som det djupt orättvisa system det är. Stora grupper lever i arbetslöshet och social otrygghet. Andra slits ut i tunga och trista yrken med låga löner som bara räcker till det mest nödvändiga. Den egna lönen räcker till allt mindre och minskas den gemensamma sektorns resurser för att utjämna orättvisorna. som bolagen redovisar rekordvinster och väntar på ytterligare storvinster så redovisas att närmare en halv miljon människor i landet främst barnfamiljer måste erhålla socialbidrag för att klara livsuppehället. Inkomstklyftorna har ökat kraftigt . Samhällets tillgångar fördelas på ett alltmer orättvist sätt. Fördelningspolitiken kan inte längre i sin nuvarande utformning motverka klassamhällets orättvisor. Fördelningspolitiken måste åter komma i förgrunden. Arbetarrörelsen måste återta initiativet och driva en fördelningspolitik som gynnar de sämst ställda på kapitalets och de högt avlönades bekostnad. Arbetarrörelsen har under sin långa kamp för att lindra klassamhällets orättvisor utformat en råd medel för fördelningspolitiken. Från begynnelsen ansågs . ?katterna vara det kanske viktigaste fördelningspolitiska instrumentet. Genom kapitalbeskattning kan en del av det mervärde som kapitalägarna lägger under sig förås tillbaka till dem som producerar värdet. Genom inkomstbeskattning kan viss utjämning av inkomster ske. Förutom inkomstförstärkningar för stat och kommun har skatterna ansetts vara ett instrument för rättvisa, men genom uttunning av progressivitet i statsskatten, avsaknad av progressivitet i kommunalskatten och införandet av indirekta skatter typ moms har rättviseaspekten skjutits åt sidan. En annan del av den traditionella fördelningspolitiken är bidragav olika slag. Socialbidrag, bostadsbidrag, barnbidrag etc. Socialbidragen är till för att täcka inkomstbortfall eller otillräckliga inkomster för livsuppehället. Bostadsbidrag och kommunala bostadstillägg som f. n. utgår till 364 000 hushåll är till för att ge främst barnfamiljer ekonomiska möjligheter att bo i bostäder som är tillräckligt rymliga. Barnbidragen är till för att lindra effekterna av ständiga prishöjningar på viktiga varor i barnfamiljens ekonomi. Mer än 500 000 människor har socialbidrag. Utöver de ovan nämnda medlen för fördelningspolitik kan också nämnas livsmedelssubventionerna, som ursprungligen kom till för att lindra den fördyrande effekten som momsen på livsmedlen har. Livsmedelssubventionerna har varierat i storlek men har ändå motverkat en del av momseffekten på maten. Därtill kommer en rad olika politiska åtgärder som har direkt eller indirekt betydelse för den samlade fördelningspolitiken, t. ex. olika åtgärder för att stärka konsumenternas situation. Kapitalismens kris och borgerligheten Ungefär som det långvariga socialdemokratiska regeringsinnehavet avlöstes av en 6-årig borgerlig period började det bli tydligt för allt fler att man inte kan vänta en kapitalistisk expansion . Efterkrigskapitalismen och den grund den lade för socialdemokratisk reformpolitik kommer inte att upprepas. Det som tidigare avfärdats som kommunistisk propaganda eller svartmålning av utvecklingen har visat sig vara en riktig beskrivning av verkligheten. Kriserna kommer att bli längre och djupare och allt svårare att motverka eller överbrygga. En förändring av det ekonomiska systemet är nödvändigt. Den kris som kom utnyttjades skickligt av de borgerliga regeringarna och deras kompanjoner i SAF för att indoktrinera de vanliga människorna i föreställningen att de inte kunde begära att få sin del av de värden som producerades i landet. Man lyckades ingjuta ett s. k. krismedvetande som inte stod i samklang med den verkliga utvecklingen. De vanliga människorna med de låga inkomsterna skulle i första hand avstå från rimliga löneökningar och skulle inte längre enligt den borgerliga doktrinen kunna kräva insatser av det allmänna på samma sätt som förut. Tvärtom det skulle visa sig att politiken fördes i en helt annan riktning än den arbetarrörelsen slagits för. Höginkomsttagarna skulle få skattelättnader. Aktiespekulanter skulle få lättnader. De som hade råd att spara stora summor skulle få ytterligare lättnader. Matsubventionerna minskades, bostadsbidragen försämrades. De arbetande skulle själva betala , pensionerna urholkades. Arbetslöshetsförsäkringen försämrades, likaså stödet till barnomsorgen. Den offentliga sektorn, som till vissa delar byggts upp för att motverka de mest skriande klassorättvisorna, attackerades från borgerligt håll. Den offentliga sektorns tillväxt utmålades som en orsak till varför landets ekonomi inte längre var som förut. T rots att den offentliga sektorn haft stor betydelse också för att lindra en arbetslöshet som undan för undan skapats genom nedläggningar och avskedanden inom den privata sektorn så skulle också denna sektor minska. De nyliberala idéerna om en avreglerad kapitalism med en marknad så fri som möjligt från bidrag och subventioner skulle etableras. Ett råare klassamhälle var på väg. I takt med att investeringarna inom industrin har sjunkit har också ropen på en privatisering av den offentliga sektorns mest profitabla delar höjts. Starka finansintressen vill nu frilägga nya marknader för exploatering av behov som naturligtvis finns trots att den offentliga verksamheten bantas. Under propaganda av vi har det för bra och vi måste alla strama åt har en gigantisk omfördelning av inkomster och förmögenheter ägt rum. Borgerliga ekonomer och politiker har hävdat att inkomstutjämningen gått för långt, att välutbildad och högavlönad personal har missgynnats av låglönesatsningar, och därför förespråkar man större löneskillnader. Skattelättnader för högavlönade motiverades med att man bl. a. ville skapa ett arbetsvänligt klimat, dvs. stimulera fler och jobba mer, arbeta över etc., trots att så många står utanför arbetsmarknaden och inget hellre vill än göra en arbetsinsats. Med sorg måste konstateras att socialdemokratin medverkat till en djupt orättvis skatteöverenskommelse med de borgerliga partierna. 1 regeringsställning genomför man i stort en inkomstskattepolitik som de borgerliga länge velat ha men som går tvärtemot arbetarrörelsens principer om utjämning. Inflationen, sänkta marginalskatter, skattefusk, ekonomisk brottslighet och snabba klipp har omfördelat och koncentrerat miljarder till ett fåtal rika. Enligt SCB tjänade svenska folket före skatt 1981. Detta kan jämföras med att den skattepliktiga förmögenheten var . Den beskattningsbara förmögenheten var dock endast och den slutliga förmögenhetsskatten stannade vid 702 milj. kr. Enligt SCB ökade antalet miljonärer i från 7 1980 till 17 1981. Var åttonde miljonär ägde mer än 3 milj. kr. gjorde tidningen en sammanställning över finansfamiljers förmögenheter. 26 familjer hade då en bruttoförmögenhet på minst 100 milj. kr. 1983 upptar sammanställningen 70 olika namn. De 10 största förfogar då över en förmögenhet , vilket är en fördubbling . Över 700 000 personer har, enligt SCB, en förmögenhet . Det är en ökning med 430 000 personer. i opposition och under valrörelsen kritiserade socialdemokraterna de borgerliga för deras orättvisa fördelningspolitik och lovade mindre svångrem och mera svängrum". Man gick till val med fyra vallöften som också vpk var överens om och ställde som vallöfte: att värdesäkra pensionerna, att avskaffa karensdagarna, att höja stödet till A-kassorna och att förbättra stödet till barnomsorgen. Dessa löften genomfördes med gemensam majoritet från s och vpk. I samband med detta beslut höjdes också livsmedelssubventionerna för att motverka en förhöjd moms genomslag på matpriserna, vilket var ett vallöfte från vpk till väljarna. I det senaste sparpaketet höjdes patient- och medicinavgifter, anslag till tandvård för barn och ungdom minskade och livsmedelssubventionerna drogs ned med 850 milj. kr., vilket ger konsumenterna en dryg miljard i merkostnad bara för maten. Devalveringens effekter tilläts slå igenom mot pensionärerna trots vallöften om att pensionerna skulle skyddas. Vissa små förändringar till det positiva kan noteras: En försiktig höjning av förmögenhetsskatten har gjorts, omsättningsskatten på aktier (krav från vpk) har inte längre ansetts omöjlig att genomföra, även om den är försumbar i förhållande till de förmögenheter som finns att beskatta på börsen. Förmånerna för högavlönade via aktiefondsparandet har minskat. Något ökat svängrum har det inte blivit, men väl för de flesta en kortare svångrem som skall stramas åt ytterligare. Den fördelningspolitiska kurs som de borgerliga anträdde har inte ändrats. De ekonomiska orättvisorna till följd av samhällsutvecklingen och de politiska besluten kvarstår och ökar. Med hänvisning till budgetunderskottet hävdar regeringen i proposition att dess strategi med väl avvägda inslag av såväl expansion som åtstramning ställer stora krav på fördelningspolitiken. Man påstår vidare att den offentliga sektorn kan expandera först sedan resurser därför skapats genom expansion inom den konkurrensutsatta sektorn. Denna positionsbestämning från socialdemokratin visar att den nuvarande regeringen står på i stort sett samma ideologiska grund som de borgerliga regeringarna. Man ställer inte stora krav på fördelningspolitiken om man drar in merparten av matsubventionerna utan att kompensera först och främst barnfamiljerna. Vad gäller frågan om klasskampens och lönekampens betydelse för ett bättre , så kan man finna i motiven till förslaget om löntagarfonder att fonderna kommer till främst för att hålla tillbaka löneutvecklingen för de anställda och för att snygga till ansiktet på kapitalismen, eftersom den inte kommer att bestå utan ingrepp. Bestå måste kapitalismen enligt social demokraterna, eftersom det är uppenbart att en ekonomi som inte inbegriper de grundläggande marknadsekonomiska funktionerna även den är oförenlig med en politisk demokrati av vår typ". Perspektivet är hisnande: Ingen förändring mot socialism under socialdemokratiskt välde. Lönekampen hålls tillbaka och fördelningspolitiken fortsätter i borgerliga fotspår. Sänkta reallöner, höjda matpriser och hyror och sänkta fördelningspolitiska ambitioner har fått drastiska effekter för samhällsekonomin och det stora flertalet vanliga löntagare. LO har kunnat visa att 544 000 människor i vårt land har så otillräckliga inkomster att de lever under eller strax ovan den gräns som kan anses vara miniminivån. LO har också kunnat visa vilka grupper det är som drabbats och vilkas sociala grundtrygghet som blivit urholkad. Enligt en LO-undersökning fattas . för ett genomsnittligt arbetarhushåll med tre barn. Medan det för en motsvarande tjänstemannafamilj med en inkomst på . före skatt blir ca . kvar när de nödvändigaste utgifterna betalats. Det är de arbetslösa, de lågavlönade, ensamstående kvinnor med barn samt barnfamiljer med låga inkomster eller medelinkomster som inte får pengarna att räcka till maten och hyran och som behöver socialbidrag för att klara upp sin ekonomi. Den stora omfördelningen av kapital från löntagare och offentliga sektorn till privata kapitalägare har bl. a. resulterat i en kraftig kursstegring och ökad omsättning av aktier på . På bara ökade värdet av aktiestocken på fondbörsen från till . Börsvärdet för några storföretag (Källa: och 1983.) Av tabellen framgår att kursstegringarna varit mycket stora och att företag i den s. k. , jämfört med andra, haft en särskilt stor ökning. har ökat , till . .. . och vinsterna stiger De sänkta reallönerna och lönernas minskade andel av industrins förädlingsvärde har ökat vinsterna. Den socialdemokratiska devalveringen av den svenska kronan har dock satt extra fart på vinstökningen. Tidningen har beräknat vinstutvecklingen för börsens industriföretag och funnit ett historiskt vinstlyft. Man beräknar att dessa företag kommer att redovisa en samlad vinst på . Prognosen för alla börsföretag visar på en vinstökning på i runda tal , dvs. En ökning på . Här nedan visas vinstökningen i ett antal börsnoterade industriföretag 1983, i milj. (Källa: ) Flera års omfördelning mellan kapital och arbete visar att vinsterna trots den ekonomiska krisen nu ökar på ett dramatiskt sätt. Det är inte bara industriföretagen som redovisar rekordhöga vinster, också affärsbankerna redovisar mycket kraftiga vinstökningar. Vinsterna är dock främst koncentrerade till storföretagen; för flertalet små och medelstora företag är vinsterna måttligare. Resultaten av lönekampen och fördelningspolitiken är beroende av styrkeförhållandena i klasskampen. har arbetarrörelsens politiska och fackliga grenar båda tvingats till reträtt. Avtalsförhandlingarna har givit reallönesänkningar och den förda politiken har skapat större klyftor i samhället. I fullföljer socialdemokraterna en ekonomisk politik som i allt väsentligt springer ur en borgerlig ideologi. Det är hög tid att nu föra en fördelningspolitik som är mer offensiv och återknyter till arbetarrörelsens bärande idéer om den ekonomiska politiken som ett instrument för utjämning. En ny fördelningspolitik, som på ett samlat sätt angriper orättvisor och skapar större rättvisa, tar att genomföra, varför det redan vid årets riksdag måste tas en råd beslut som sätter nya lappar på det gamla lapptäcket". I särskilda motioner lägger kommunisterna fram förslag om skattepolitiken, där vi föreslår en skatterabatt för lägre inkomsttagare. Vpk lägger också förslag om att återföra matsubventionerna till nivå. Vi lägger förslag om att ett första steg på vägen mot slopad matmoms tas, om höjda barnbidrag och bostadsbidrag och om lägre boendekostnader m. m. Vidare föreslås i en motion att man från regeringens sida skall utarbeta ett förslag om en allmän socialförsäkring, som garanterar en viss inkomst vid alla typer av inkomstbortfall. Enligt vår uppfattning bör en samlad fördelningspolitik innehålla följande: Skattepolitiken måste läggas om. Grundlinjen i skattepolitiken måste vara skatt efter bärkraft, dvs. en skattepolitik i motsatt riktning mot den som drivits av de övriga fyra riksdagspartierna . Vidare måste genom skattepolitiken skapas utjämning i uttaxering mellan olika landsändar. En genomsnittlig LO-medlem får betala . mera i kommunalskatt i kommun än i . Detta är helt orimligt. Skatten bör enligt vpk:s mening i första hand tas ut direkt ur produktionen, för att sedan kompletteras med en progressiv statskommunal enhetsskatt som minskar inkomstskillnaderna. De indirekta skatterna, som drabbar orättvist genom olika procentuell belastning på såväl lågsom höginkomsttagare, måste avskaffas, i första hand matmomsen. Ett slopande av momsen på mat skulle i ett slag skapa en bättre ekonomi för de flesta hushåll, men främst för dem som lägger en stor del av sina inkomster på mat, t. ex. barnfamiljer med låga inkomster. Bidragssystemet bör ses över. Vid genomförandet av ett nytt skattesystem bör det finnas goda möjligheter att sanera i bidragsfloran och genom en kombination av åtgärder som pressar tillbaka kostnaderna för livsför nödenheter och genom en ny skatte-/bidragspolitik skapa förutsättningar för en vanlig inkomsttagare att leva drägligt i kraft av sina arbetsinkomster. Som exempel kan nämnas att en ny socialt inriktad bostadspolitik som eliminerar profitintresset i bostadsproduktionen skulle få stor betydelse för hyrespolitiken. Samhällets stöd till de boende får totalt sett inte minska, men måste bli föremål för en omfördelning så att de behovs- och inkomstprövade subventionerna får en ökad andel på bekostnad av de skattesubventioner som uppgår till ca hälften av stödet. Bostadsstödet måste i större utsträckning riktas till de allmännyttiga bostadsföretagens lägenheter för att därigenom stoppa hyreshöjningarna och öka rättvisan i boendet. En allmän socialförsäkring bör införas. Trots omfattande socialpolitiska åtgärder har socialförsäkringssystemet många brister. Dessa brister stjälper över problemen på kommunerna och . En allmän socialförsäkring, som täcker alla former av inkomstbortfall, minskar byråkratin, minskar socialhjälpsbehovet och minskar förödmjukelserna i samhället genom att människor i ekonomiska besvärligheter kan leva på en allmänt accepterad socialförsäkring. Arbetstiden kan minska. Allt fler skäl talar för en förkortning av arbetstiden. Sex timmars arbetsdag bör därvid ställas som målsättning. Arbetstidsförkortningen bör genomföras och övertidsarbetet bör begränsas hårt. Övergång till sex timmars arbetsdag får en rad effekter av social och ekonomisk natur. Den är en viktig betingelse för jämlikhet mellan könen. Men sextimmarsdagen har också betydelse för dem som har oregelbundna arbetstider, tunga arbeten och för dem som har låg utbildning. Många arbetslösa kan få arbete genom reformen. Vpk:s 90-talsgrupp, som studerar framtidsfrågor, förutsätter att realinkomsterna skall upprätthållas för majoriteten av dem som berörs av arbetstidsförkortningen, dvs. alla i medelinkomstskikt. Ytterst är också frågan om kortare arbetstid en fråga om maktförhållanden, facklig-politisk kamp och fördelning av det samlade produktionsresultatet. Omfördelning av kapital och förmögenheter måste självfallet ingå som en del i en ny fördelningspolitik. Nationaliseringar av banker och kreditinstitut, försäkringsbolag m. m. är viktiga delar av en sådan politik. I det kortare perspektivet kan viktiga fördelningspolitiska principer för arbetarrörelsen upprätthållas genom ökad beskattning av kapital och förmögenheter och via åtgärder mot de enorma rikedomar som skapats via inflationen. En ökad företagsbeskattning, skärpt reavinstbeskattning, en engångsskatt på stora förmögenheter och skärpt omsättningsskatt på aktier är förslag som återfinns i andra vpkmotioner. Givetvis bör åtgärder mot skatteflykt, utlandsinvesteringar och utförsel av kapital ingå i en rättvis fördelningspolitik. Med hänvisning till det anförda yrkas att med hänvisning till vad som anförts i motionen uttalar att en ny rättvis fördelningspolitik bör utformas och hos regeringen hemställer om förslag härom. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) HANS (vpk) (vpk)