mot · G80217 · 1984-10-17 00:00:00 — Motion 1984/85:17 m. fl. Artificiella inseminationer (prop. 1984/85:2) Insemination som hjälpmedel mot ofrivillig barnlöshet fick kvantitativ betydelse i . F. n. föds ca 250-300 barn efter s.k. givarinsemination. Av de drygt 90000 barn som föds i är det sålunda en ytterst liten andel. reser emellertid givarinsemination flera etiskt mycket viktiga frågor. Vi vet inte vilka psykologiska eller sociala följder som kan uppstå i enskilda fall. Vi hoppas och har anledning tro att majoriteten artificiella inseminationer blir problemfria som sådana och är därför beredda att tillåta dem. Men vi måste ha en öppen blick och beredskap för att en okänd typ av familjekonflikter kan uppstå. En utgångspunkt är att vi vet att ofrivillig barnlöshet beräknas vara ett problem för av alla par (gifta eller sammanboende) i . En möjlighet för dem att få hjälp är givarinsemination. Det kan finnas skäl för samhället att hjälpa barnlösa par att fa barn på detta sätt, men verksamheten måste bl. a. av hänsyn till barnens rätt regleras i lag. Det är därför angeläget att de nuvarande faderskapsreglerna i ändras så att de skyddar även barn som har kommit till genom insemination. Den osäkra rättsliga ställning som dessa barn f. n. har bör inte längre bestå. De förslag som regeringen nu presenterar grundar sig huvudsakligen på betänkande och remissinstansernas yttranden över detta. Initiativ till denna utredning togs under center-folkpartiregeringens tid av och . Det hade varit önskvärt med en gemensam nordisk lagstiftning på detta område, både tids- och innehållsmässigt. I och har man emellertid f. n. inte några planer på att införa någon lagstiftning om insemination. Vi delar regeringens uppfattning att en svensk lagstiftning i detta läge ändå bör komma till stånd. Syftet med lagstiftningen bör enligt vår mening vara både att förbättra det rättsliga skyddet för barn som tillkommit genom insemination och att reglera de närmare förutsättningarna för att insemination skall få förekomma. Behörighet att utföra insemination Utgångspunkten när man tar ställing till hur inseminationsverkamheten skall regleras bör vara hänsyn till det barn som fötts efter artificiell inse bör verksamheten inte regleras mer än vad som är nödvändigt. Av samma skäl är det överflödigt att alls reglera under vilka villkor som s. k. makeinsemination (sperma från kvinnans make eller sammanboende) skall utföras annat än vad som gäller för medicinsk behandling i allmänhet. Vi delar således propositionens förslag i detta avseende. Självfallet förutsätter insemination, vare sig den görs på allmänt sjukhus eller hos privatpraktiserande gynekolog, ett fullgott skydd för den enskildes integritet. Detta måste gälla såväl barnet och föräldrarna som donatorn. För att detta skydd skall kunna garanteras krävs att patientjournalerna som upprättas i samband med inseminationen omfattas av sekretess samt att de förvaras på ett helt säkert sätt. Detta gäller såväl traditionella journaler som när uppgifterna överförs till data. Det Finns exempel på att journaler har kommit i orätta händer med obehag och lidande för berörda patienter. Kravet att journaler måste förvaras på ett sådant sätt är så viktigt, att det bör vara ett villkor att så sker för att insemination skall få utföras. Det bör ankomma på att pröva om de läkare eller kliniker inom såväl den privata som den offentliga sjukvården som vill utföra insemination har en journalförvaring som garanterar sekretessen för de inblandade. Endast de läkare eller kliniker som uppfyller dessa krav bör ges tillstånd att utföra insemination. Det måste ankomma på att regelbundet kontrollera journalhållning hos de aktuella läkarna eller klinikerna. Ett tillägg till lagen med denna innebörd bör därför göras. Vi instämmer också i propositionens bedömning att det är viktigt att verksamheten anförtros läkare med erfarenhet av barnlöshetsutredningar och att garantier skapas för att den bedrivs under etiskt godtagbara former. Därav drar vi emellertid inte slutsatsen att enbart de allmänna sjukhusen bör få bedriva inseminationsverksamhet. Om de villkor beträffande journalförvaring vi ovan uttalat oss för ställs upp för verksamheten bör även privatpraktiserande gynekologer få möjlighet att genomföra insemination. En privatpraktiserande gynekolog har ofta sådan kontakt med och kännedom om sina patienter att det är lättare för denna att ta ställning till lämpligheten av insemination än för den läkare i allmän sjukvård som enligt propositionens förslag får patienten på behandling efter remiss. Andra villkor för insemination Vi delar föredragande statsrådets grundläggande inställning att det inte får betraktas som en självklar rättighet att fa barn genom givarinsemination. Vi anser således inte att barnlösa par kan ställa krav på samhället att under alla omständigheter medverka till givarinsemination. Dels vet vi ingenting om framtida möjligheter att fa tillgång till sperma, dels måste det i vaije enskilt fall prövas om inseminationen är lämplig. finnas en möjlighet för läkare att säga nej. Av detta skäl kan vi acceptera att läkaren genom samtal eller på annat sätt skapar sig en bild av parets förmåga att fungera som goda föräldrar till ett barn som tillkommit genom insemination. Vi anser emellertid inte att dessa samtal kan betraktas som en psyko-social utredning. Detta är en betydligt större undersökning än vad som i dessa sammanhang är påkallat. Det är därför tillfredsställande att förslag om långtgående undersökning av föräldrarna avvisas i propositionen. I normalfallet anser vi att det par som, säkerligen efter mycket moget övervägande, vill få ett barn genom givarinsemination själva måste ta huvudansvaret för bedömningen av sin förmåga att klara av föräldraskapet. har föreslagit att insemination skall få utföras endast då kvinnan är gift eller sammanboende under äktenskapsliknande former. Motiveringen till detta är att barnets möjligheter till en positiv utveckling bedöms vara bäst om det har två föräldrar. Av samma skäl har utredningen också föreslagit att insemination skall kunna utföras bara om mannen samtycker till detta. En stor majoritet av remissinstanserna har tillstyrkt dessa förslag och de framförs nu också i propositionen. Vi ansluter oss härtill. En viktig etisk fråga är hur valet av spermadonator skall ske. I propositionen liksom i utredningen redovisas vilken praxis som f. n. råder. Propositionens förslag, också detta i överensstämmelse med utredningens, är att denna ordning bör kunna tillämpas också i fortsättningen utan att den blir reglerad i lag. Frågan skall således avgöras av läkaren ensam på det ansvar som följer enligt allmänna läkarinstruktionen. Vi delar uppfattningen att det är viktigt från principiell synpunkt att några mer speciella krav inte skall få ställas på donatorn. Med tanke på den internationella debatt som förekommit om urval av spermadonatorer vill vi särskilt framhålla denna av gen-etiska skäl viktiga ståndpunkt. bör inom ramen för sitt allmänna tillsynsansvar noga följa hur urvalet av sker . Propositionen föreslår att rättsverkningarna av insemination nu regleras. Därmed avhjälps den osäkerhet som f. n. råder i detta avseende. Vi ställer oss bakom förslaget att den sociale fadern, dvs. kvinnans make eller sammanboende, inte skall kunna föra talan om att han ej är barnets verklige far och att det inte heller skall vara möjligt att föra faderskapstalan mot donatorn. Barnets rätt att få veta sitt ursprung Som framkommit i debatten och i remissbehandlingen är den allmänna opinionen mycket splittrad i frågan om donatorns anonymitet och det födda barnets rätt att få veta sitt ursprung. Vår inställning i denna fråga grundar sig på överväganden om de önskemål och rättigheter som de tre parterna - donatorn, de sociala föräldrarna och barnet kan ha. Här uppstår nämligen en intressekonflikt. Donatorns önskan om att vara anonym (kanske ofta beroende på okunnighet om gällande regler om faderskapstalan) kommer i motsatsställning till barnets eventuella framtida önskan att få veta vem den biologiske fadern är. Föräldrarna å sin sida kan av psykologiska skäl ha ett intresse av att donatorn som ju inte har någon kontakt med eller något ansvar för barnet förblir anonym. För lagstiftaren gäller då att i denna konflikt avgöra vems intresse samhället främst har anledning att skydda. Vad gäller donatorn har den uppfattningen framförts att anonymiteten är en förutsättning för att få spermagivare. Det Finns såvitt vi förstår ingen möjlighet att med bestämdhet uttala sig om detta. Mycket talar emellertid för att det, om barnet ges rätt att fa veta sitt ursprung, kan bli en minskning av antalet . Den enskilde donatorn kan om han ogillar de villkor som gäller upphöra med spermagivandet. Hans intresse att vara anonym spermagivare måste därför i jämförelse med barnets intresse tillmätas förhållandevis låg vikt. De gifta eller sammanboende par som väljer att bli föräldrar genom givarinsemination har att själva fatta beslut om och i så fall när de skall berätta för barnet hur det har kommit till. Vi anser att detta är föräldrarnas eget ansvar. anser att föräldrarna bör inta en öppen och ärlig attityd gentemot barnet och så tidigt som det är möjligt och lämpligt berätta för barnet att insemination skett. Vi har förståelse för detta synsätt men delar också utredningens uppfattning att denna fråga inte lämpar sig för lagstiftning. Remissinstanserna och propositionen följer samma linje. Frågan om barnet skall få veta om insemination skett avgörs av föräldrarna. Vi vill dock hävda att det torde vara utomordentligt sällsynt att man inom en familj i längden kan dölja en sådan uppgift. Om barnet informeras om hur det förhåller sig menar vi att det vore felaktigt att genom anonymitetsskydd för spermagivaren göra det omöjligt för barnet att, om han eller hon så önskar, fa veta vem den biologiske fadern är. Vi menar att det är en viktig princip att ingen har rätt att avsiktligt förmena ett barn denna kunskap. Det kan inte, vilket ofta sagts i debatten, bedömas om denna kunskap i det enskilda fallet är till barnets bästa eller ligger i "barnets intresse. Vi kan inte utesluta att det i enskilda fall kan visa sig att det inte varit till barnets bästa att få veta att insemination skett och vem donatorn är. Likväl anser vi att det vore principiellt felaktigt att medvetet förvägra barnet en framtida rätt att efterforska sitt ursprung. Det är denna fråga vi nu har att ta ställning till. När vi vägt de olika parternas intressen mot varandra har vi ansett en viktig utgångspunkt vara att donatorn och föräldrarna frivilligt och efter moget övervägande medverkat till insemination och känt till de regler som gäller. Barnet däremot är i en annan situation. Vi vet inte och kan inte veta om barnet blir intresserat av att få reda på vem som är den biologiske fadern. Samhällets skyldighet måste vara att garantera barnet möjligheten att få svar på en fråga, som, om den ställs vid mogen ålder, måste antas vara av vitalt intresse för frågeställaren. Särskilt kommer att så länge vi i all annan lagstiftning hyllar principen att barn bör ha rätt att känna till sina biologiska föräldrar bör den principen gälla alla barn, oavsett hur de avlats. Den slutsats vi drar av ovanstående resonemang är att barnet och endast barnet skall ha rätt att få tillgång till uppgifter om vem som varit donator. Uppgifterna om denna bör således vara sekretessbelagda i förhållande till alla andra än barnet. Vi är medvetna om att detta kan leda till att antalet spermadonatorer minskar men är om så skulle bli fallet beredda att acceptera detta. Sammanfattningsvis tillstyrker vi således propositionens förslag att barnet, när han eller hon nått tillräcklig mognad, skall ha rätt att ta del av de uppgifter som finns antecknade om spermagivaren. Självfallet måste ett tillfredsställande skydd ges så att uppgifterna inte kommer i orätta händer. Vi vill slutligen i fråga om anonymitetsskyddet anmäla att vi också ställt oss själva frågan om barnets rätt att vara anonymt i förhållande till donatorn. Man kan nämligen inte utesluta att den man som varit spermagivare senare i livet börjar undra hur det gick. Skulle han själv bli barnlös är det t.o. m. ganska sannolikt. Men vi har också i denna fråga funnit att initiativet måste ligga hos barnet ensamt. Det skall inte heller behöva riskera att hamna i den konfliktsituation som möjligen kunde uppstå ifall donatorn kunde ge sig till känna. I likhet med föredragande statsrådet och majoriteten av remissinstanser tar vi avstånd från förslaget att det skall anmälas till pastorsämbetet att ett barn tillkommit genom insemination. Utredningen föreslog detta, bl. a. som ett skydd mot framtida syskongifte, men praktiskt taget alla remissinstanser har gått emot förslaget. Med hänvisning till vad ovan anförts hemställer vi 1. att beslutar att i 3 § första stycket förslag till lag om insemination stryks vid allmänna sjukhus. 2. att beslutar att i 3 § andra stycket samma lagförslag stryks "med hänsyn till makarnas eller de sammanboendes medicinska, psykologiska och sociala förhållanden, 3. att beslutar att en förutsättning för att insemination skall få utföras är att ansvarig läkare kan visa att de journaler som upprättas i samband med behandlingen förvaras på ett betryggande sätt som garanterar integriteten för spermagivare, föräldrar och barn samt att skall göra denna prövning, 4. att i övrigt beslutar bifalla proposition 1984/85:2. () ()