mot · G7021212 · 1984-01-23 00:00:00 — 1983/84 1212-1219 Varje kommun svarar för inom sitt område. Kommunen har enligt 3 § socialtjänstlagen det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Kommunens ansvar inträder redan när en person vistas i kommunen. Han eller hon behöver således inte bo där för att ha rätt till hjälp. Enligt 6§ socialtjänstlagen har den enskilde rätt till bistånd av försörjning och sin livsföring i övrigt, om hans eller hennes behov inte kan tillgodoses på annat sätt. Rätten till bistånd gäller oberoende av orsak. Hur behovet än har uppkommit skall den enskilde få hjälp om han eller hon har ett faktiskt behov av hjälp. Biståndsbegreppet är en nyhet i den sociala lagstiftningen. har vi varit vana vid att i första hand tänka på ekonomisk hjälp - socialhjälp - när det varit fråga om hjälp som den enskilde kunnat kräva. Det nya biståndsbegreppet är mycket vidare. När en missbrukare t. ex. vill ha en plats i behandlingshem måste denna begäran allvarligt prövas. skall nämligen enligt 22 § socialtjänstlagen sörja för att den som behöver vårdas eller bo i annat hem än det egna, tas emot i ett familjehem eller i ett hem för vård eller boende. En stor del av dem som är intagna på olika kriminalvårdsanstalter har missbruksproblem. Många är beroende av narkotika. Det är också vanligt att intagna har grava alkoholskador. Flera missbrukar både alkohol och narkotika. Enligt 34 § lagen om kriminalvård i anstalt kan intagen lämnas medgivande att vistas utanför anstalten om han där blir föremål för särskilda åtgärder, som kan antas underlätta hans anpassning i samhället. Regeln har tillkommit för att straffverkställigheten i största möjliga utsträckning skall vara rehabiliterande. Om så befinns lämpligt kan alltså viss del av straffet verkställas genom att den i anstalten intagne placeras utom anstalten. Vanlig placering är då vid behandlingshem för narkomaner eller alkoholmissbrukare. Enligt kriminalvårdsnämndens årsberättelse bifölls 230 ansökningar om vård utanför anstalt . I det fall att den intagnes hemkommun inte går med på att betala denna kostnad skall betalningen erläggas - som ovan redovisats - av den kommun där den intagne vistas, nämligen av kommunen där kriminalvårdsanstalten ligger. 1 1983184.3 sami. Detta medför givetvis att kommuner som har kriminalvårdsanstalter tvingas betala ersättning för personer som ådömts vistelse i kriminalvårdsanstalt och sedermera överförts till behandlingshem. Det kan inte vara rimligt att anstaltskommunerna tvingas betala sådana vårdkostnader för icke kommunmedlemmar. Ett liknande problem har tidigare uppmärksammats och reglerats i 3§ brottsskadelagen, där det stadgas, att staten ersätter skador som uppkommit vid brott begångna av intagna i kriminalvårdsanstalter. Avsikten är att enskilda och kommuner, där kriminalvårdsanstalter är belägna inte särskilt kan tvingas lida ekonomisk skada av brott. Intagna begår nämligen ofta brott i närheten av de kriminalvårdsanstalter i vilka de itagits i samband med rymningar. Staten har således vad gäller brottsskador undanröjt de negativa verkningar som kommuner med kriminalvårdsanstalter kan åsamkas. Något liknande har inte skett vad gäller bistånd enligt socialhjälpslagen. Det måste ifrågasättas om vistelsebegreppet enligt socialstjänstlagen även i fortsättningen skall användas vid fastställande av betalningsskyldighet för anstaltskommuner när det gäller i anstalt intagna icke-kommunmedlemmar. Med hänvisning till det ovan anförda föreslår jag att hos regeringen hemställer att vistelsebegreppet enligt socialtjänstlagen blir föremål för vidare utredning och åtgärder i syfte att undvika särskild betalning för kommuner med kriminalvårdsanstalter.