mot · G7022135 · 1984-01-25 00:00:00 — m. fl. Minskad detaljstyrning och bättre normgivning Den ständigt ökande detaljregleringen och detaljstyrningen av samhället har mött en berättigad kritik från både demokrati- och effektivitetssynpunkter. Flera initiativ har också tagits för att både finna metoder att komma åt de djupareliggande faktorer som driver på utvecklingen och rätta till en del av de mest påtagliga olägenheterna i den nuvarande ordningen. Här kan nämnas framför allt förvaltningsutredningen och statskommungruppen 1980-1982 men även t. ex. byråkratiutredningen . Ett av de mest iögonfallande dragen i den moderna utvecklingen är de centrala ämbetsverkens expansion i fråga om både personal och uppgifter. De har i praktiken kommit att få - eller ta på sig - uppgifter som borde ligga antingen på eller regeringen eller på kommunala eller statliga organ på lokal eller regional nivå. Merparten av den invecklade normgivningen som reglerar samhället härrör från centrala synpunkter. får det konstateras att styrningen av de centrala verken från statsmakternas sida brister väsentligt i effektivitet. Detta beror dels på för små ambitioner hos och regeringen, dels på att de lekmannastyrelser som finns för de flesta verk har en påtagligt svag ställning. Delvis kan man också säga att verkens allt större roll och betydelse är en konsekvens av den specifikt svenska traditionen med från regeringen fristående ämbetsverk. Denna tradition har mött den offentliga sektorns kraftiga expansion. Det är nödvändigt att vidta bestämda åtgärder för att begränsa och precisera verkens uppgifter. Särskilt angeläget är det att kraftigt minska den omfattande normgivningen i form av föreskrifter m. m. av olika myndigheter. Väsentligt är emellertid att åtgärderna inte stannar vid utanverken utan att man också uppmärksammar behovet av insatser som på verkar för en mindre byråkratisk ordning. Uppslag av väsentlig betydelse har kommit fram genom förvaltningsutredningen, främst slutbetänkandet (SOU 1983:39) Politisk styrning administrativ självständighet. Ett intressant och konstruktivt initiativ togs också i anslutning till stat-kommungruppens arbete, då regeringen bemyndigade kommunministern att tillkalla en särskild utredare för att överväga en lagstiftning om myndigheternas normgivningsbefogenheter. Det är angeläget att dessa och andra uppslag förs vidare. En allmän översyn och reglering av verkens normgivningsbefogenheter är särskilt 1 1983184.3 sami. Det är emellertid inte tillräckligt att endast se på verkens funktioner. Dessa är i sin tur produkter av vad som utförs respektive inte utförs hos statsmakterna själva. Det är tid att nu ställa frågan om den allt starkare inriktningen på s. k. ramlagstiftning verkligen är riktig och befordrar en önskvärd utveckling inom förvaltningen. Det framstår som allt klarare att bör ompröva sin egen roll inom normgivningen. Enligt regeringsformen stiftas all lag av . Genom en alltmer förtunnad ramlagstiftning har emellertid i realiteten kommit att överlämna en del av sina naturliga uppgifter till regeringen och därifrån ofta vidare till underlydande förvaltningsmyndigheter. Ett reformarbete bör alltså sannolikt ta sin början i att stiftar bättre och mer konkreta lagar och att regeringens förordningsmakt stramas upp. Det är tveksamt om det över huvud taget föreligger något behov av kompletterande föreskrifter från verkens sida annat än på speciella punkter. En eventuell normgivningslag enligt den tanke som angavs i det föregående borde utgå från att bindande föreskrifter endast i uttryckligt angivna fall får utfärdas av statliga förvaltningsmyndigheter. Ämbetsverkens roll måste omprövas. Funktionen av rådgivande serviceorgan bör betonas mer, funktionen av styrande och normgivande myndigheter bör tonas ned. Uppgifter bör dels flyttas upp till statsmakternas nivå, dels flyttas ned till nivå eller till länsnivå. En väsentlig nedbantning är motiverad på åtskilligt fler håll än där sådana åtgärder redan har vidtagits. Då det gäller att lösa de problem som verkens maktställning och författningsregleringens ansvällning reser, har de politiska partierna i grunden gemensamma intressen. Det bör därför vara möjligt att bedriva ett positivt reformarbete i bred enighet. Huruvida detta arbete bör knytas till författningsfrågan eller uppdras åt en särskild parlamentarisk beredning kan lämnas öppet. Med hänvisning till det ovan anförda hemställs att begär initiativ av regeringen till ett reformarbete för att precisera och begränsa ämbetsverkens roll, särskilt i fråga om normgivningen, i enlighet med vad som anförts i motionen. . () () ()