mot · G7021067 · 1984-01-23 00:00:00 — m. fl. Översyn av den psykiatriska vården Den psykiatriska vården har under en följd av år varit utsatt för en mycket stark kritik. Det har påtalats att den i hög grad varit baserad på stora psykiatriska sjukhus som isolerat patienterna från det omgivande samhället. Många patienter har fått tillbringa av sina liv på sjukhusavdelningar med ytterst torftig miljö och utan möjlighet till privatliv. Vården har varit passiviserande och har bidragit till att patienterna fått svårare att klara sig i samhället. Inget annat land har haft så hög andel tvångsvårdade patienter och så många sjukhusplatser per invånare som . har man kunnat iaktta förändringar i positiv riktning. Antalet platser på de stora psykiatriska sjukhusen har minskat ganska kraftigt. Åtskilliga patienter har kunnat slussas ut i öppnare vårdformer. Antalet tvångsintagna patienter har minskat i ett relativt snabbt tempo. finns det emellertid tecken på att denna utveckling i allt högre grad har kommit att styras av rent ekonomiska drivkrafter. Att platsantalet skärs nes är i många fall en besparingsåtgärd. Utskrivning från sjukhus innebär inte att grundläggande behov av arbete, social gemenskap och kvalificerad vård tillgodoses. Risken är stor att nedläggningen av sjukhusplatser i nuvarande ekonomiska situation blir en maskerad social nedrustning. Det är viktigt att man från statsmakternas sida stimulerar till en fortsatt övergång till öppnare vårdformer inom psykiatrin. Detta kräver emellertid att man tar itu med ett antal viktiga problemområden: Rätten till arbete för människor med psykiska handikapp måste tryggas. Arbetsmarknaden har blivit allt trängre för människor med olika typer av handikapp. Detta gäller i mycket hög grad för dem som vårdas inom den psykiatriska vården. I och med att den arbetsvårdande verksamheten överförts till Samhällsföretag har det blivit svårare för människor som vistas på landstingens vårdinstitutioner att komma in i skyddad verksamhet. Man har på flera håll börjat göra en olycklig distinktion mellan sysselsättning och arbete, vilket i realiteten gör det svårt för de mest handikappade att komma in på arbetsmarknaden. Särskilt stora blir givetvis svårigheterna i en situation med stor arbetslöshet och åtstramning inom den offentliga sektorn. Eftersom staten har ett överordnat ansvar för arbetsmarknadspolitiken är det en statlig skyldighet att tillse att människor med psykiska handikapp har rätt till en genomtänkt arbetsrehabilitering. Denna skyldighet uppfylls inte på något tillfredsställande sätt . Arbetet med att föra över psykiskt sjuka till öppnare vårdformer får inte ses som ett led i en besparingspolitik eller leda till att anställda inom vården rationaliseras bort. Tvärtom måste man acceptera att det i många fall blir frågan om en kostnadsökning. En omstrukturering av den psykiatriska vården kan inte ske som man tar bort resurser från landsting och kommuner exempelvis genom att dra in skatteintäkterna från juridiska personer. Särskilda statsbidrag bör utgå till öppnare psykiatriska vårdformer. Dessa statsbidrag får givetvis inte finansieras genom att man minskar andra bidrag till landstingen. En reformerad psykiatri kräver också en förändrad inriktning av psykiatrins innehåll och vetenskapliga inriktning. Det kräver också i grunden förändrade relationer mellan olika personalgrupper inom den psykiatriska vården. dominerar en ensidigt biologiskt inriktad psykiatri. Den psykiatriska forskningen handlar till anmärkningsvärt stor del om farmakologi och användning av olika läkemedel. Inom den nya s. k. sektoriserade psykiatrin är relationerna mellan olika personalgrupper mindre auktoritär än inom konventionell psykiatrisk verksamhet. Utrymmet är betydligt större för psykoterapi, ofta med psykoanalytisk bakgrund. Denna nya psykiatri innebär ofta ett framsteg gentemot den tidigare verksamheten men saknar i många fall en social inriktning. Arbetet är i hög grad individcentrerat. Trots att man mycket väl känner till att samhällsförändringar har en avgörande inverkan på människors psykiska hälsotillstånd saknas praktiskt taget helt socialpsykiatrisk forskning. Statsmakterna bör genom riktade insatser och via forskningsråden på olika sätt stimulera forskning som rör sambanden mellan samhällsförändringar och psykisk hälsa. När det gäller den psykiatriska verksamhetens organisation och ledningsstruktur bör man stimulera verksamhet som innebär att de breda grupperna vårdpersonal får ett större inflytande över verksamhetens innehåll. I alla öppenvårdsteam bör ingå mentalskötare och i så stor utsträckning som möjligt sjukgymnaster och arbetsterapeuter. F. n. hör stora delar av missbrukarvården till psykiatrin. Detta förhållande är moget för en översyn. Storkonsumtion av alkohol eller användning av andra beroendeskapande droger bör inte jämställas med psykisk sjukdom. Det finns inga belägg för att de som har alkoholproblem eller använder narkotika skulle vara psykiskt sjuka i högre grad än den övriga befolkningen. De flesta människor med tidiga missbruksproblem kommer i kontakt med primärvård och akut kroppssjukvård snarare än psykiatrisk vård. En sammankoppling av psykiatri och missbrukarvård bidrar till att försvåra tidiga insatser mot alkoholskador och andra missbruksproblem. Med tanke på missbruksproblemens enorma omfattning bör missbrukarvård bli en självständig medicinsk specialitet. Med hänvisning till vad sorn anförts ovan föreslås* 1.att hos regeringen begär inrättandet av ett särskilt statsbidrag för övergång till öppnare psykiatriska vårdformer som inte finansieras genom indragning av andra bidrag, 2. att hos regeringen begär åtgärder som stimulerar 3. att hos regeringen begär anvisningar som bättre tillgodoser möjligheterna för en förändrad ledningsorganisation inom den psykiatriska vården, 4. att hos regeringen begär en översyn av missbrukarvårdens ställning med inriktning att denna vårdform skall bli en egen specialitet. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) MARGÖ (vpk) * Se även motion 1983/84:1068.