mot · G7022227 · 1984-01-25 00:00:00 — Motion 1983/84:2227 m. fl. Privata vårdgivare inom hälso- och sjukvården Den nya hälso- och sjukvårdslagen har principer om lika rätt till hälso- och sjukvård som grund. Därvidlag skall bedömas det sammanlagda utbudet av offentlig och privat vård. Landstingen har ett ansvar för att ett rättvist utbud, där även det privata utbudet inräknas, kan erbjudas länsinnevånarna (HSL Den offentliga hälso- och sjukvård som vi har är fortfarande inte rättvist fördelad. Det finns framför allt en besvärande läkarbrist inom stora delar av länens glesbygder. De privata läkarna etablerar sig till övervägande del i redan läkartäta områden, företrädesvis i de tre storstadsområdena, samt på läkarutbildningsorterna. Det snabbt växande utbudet av fritidspraktiker följer samma mönster, dock med den skillnaden att fritidspraktiker också etablerar sig på övriga större lasarettsorter. Den offentliga vården finansieras i huvudsak med skatten som varje landsting/landstingsfri kommun fastställer samt till del via socialförsäkringssystemet. Det privata läkarutbudet finansieras via socialförsäkringen. Såväl privata som offentliganställda läkare tar dessutom ut vissa avgifter direkt av patienten. Finansieringen via försäkringssystemet innebär att privat läkarutbud i lika hög grad finansieras av områden som saknar privat vårdutbud som av de områden som har ett mycket stort privat utbud. Fortsätter denna utveckling kommer vi snart till en situation där ett dubbelt så stort läkarutbud blir billigare för den läkartäta regionen än det tunna vikarieutbudet blir för innevånarna i glesbygdsområdena. Det torde heller inte vara helt riktigt att karaktärisera det nuvarande vårdutbudet från privatpraktiker och fritidspraktiker som en alltigenom privat sektor. I själva verket sker finansieringen väl så offentligt som mycket annat eftersom vårt allmänna försäkringssystem utgör en del av den offentliga sektorn. En växande privatvård i dess nuvarande utformning medför krav på höjda arbetsgivaravgifter. syn på privata vårdgivare Principiellt anser att det aldrig är bra med monopol. Inom de servicesektorer som i huvudsak bedrivs som offentlig verksamhet behövs privata inslag, inte minst som en praktisk revision som kan ligga till grund för en ekonomisk jämförelse. Det kan aldrig vara en huvudfråga vem som utför Det viktigaste är att det totala vårdutbudet får en rättvis fördelning inom landet och inom länen. I en allt kärvare ekonomisk situation, med stort offentligt budgetunderskott, blir det allt viktigare att offentliga medel används på bästa sätt. En del talar för att en välskött privat vård kan utföras till en lägre kostnad. a. beroende på att den privata vården inte har offentligvårdens jouravtal för läkare och oftast klart lägre lokalkostnader. Den privata vården har en mer normal volym av fackliga sammanträden. Därtill kommer att den offentliga administrationsapparaten i sig tycks alstra byråkrati och sammanträden. Till detta skall läggas de småföretagsfördelar och företagarintresse som uppstår i privatvård som grundas på ett eget resultatansvar. Sammanfattningsvis anser vi att privata vårdgivare behövs inom såväl hälso- och sjukvård som tandvård. Om privatinslagen i vården byggs ut är det angeläget att privatpraktiker och fritidspraktiker inte bara tar hand om de enklaste bitarna. Samarbetet måste också omfatta jourverksamhet samt bemanning av svårbesatta läkarstationeringar i glesbygd. Från sida avvisar vi också bestämt alla propåer om att helt avskaffa landstingen och privatisera all vård. En sådan hasard med gamla och sjuka är vi inte beredda medverka till. Utvecklingen bör bygga på samverkan mellan privata och offentliga vårdgivare. Samhället måste också ha ett ytterst planeringsansvar, vars detaljeringsgrad självfallet måste diskuteras, men som ändå uttrycker en övergripande jämlikhets- och solidarietsfilosofi. Kravet på hälso- och sjukvårdspolitisk grundtrygghet nödvändiggör detta. Detta ansvar kommer bl. a. till uttryck i hälso- och sjukvårdslagens 7 §. kan inte godta en låt-gåpolitik inom hälso- sjukvården. Detta gäller såväl utbud som finansiering. Finansieringen av det offentliga utbudet behöver därvid inte diskuteras eftersom varje region genom landstingsskatten ytterst betalar sin del av verksamheten. När det gäller det privata utbudet kan dagens utveckling däremot inte accepteras. Det privata utbudet måste enligt vår mening antingen vara ungefärligen lika i omfattning inom de olika regionerna eller också måste det finansieras så att varje region själv bekostar ett eventuellt merutbud. Självfallet kan denna strävan inordnas i socialförsäkringssystemets metodik. Avslutningsvis vill vi framhålla att vi ser positivt på en privat vårdsektor under förutsättning att det offentliga och privata vårdutbudet tillsammans ger landets olika regioner ett rättvist utbud och att finansieringen av det offentliga och privata vårdutbudet blir rättvis. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförs rörande utveckling av privata inslag i vården. () () () ()