mot · G802117 · 1984-11-12 00:00:00 — Det viktigaste av dessa problem är att det för staten - och för landsting och kommuner inte på samma sätt som för privata arbetsgivare finns någon spärr i form av en marknad som säger stopp när priserna stiger för mycket. I slutändan kan de offentliga arbetsgivarna alltid finansiera höga löneökningar med skattehöjningar. En arbetsmarknadskonflikt på den offentliga sidan drabbar i hög grad allmänheten och eftersom mycket av kritiken i en sådan situation riktas mot de politiskt ansvariga kan det också finnas en risk att dessa köper sig fria genom att acceptera högre löneökningar än vad som anses rimligt. Ytterligare en punkt som diskuterats gäller kombinationen av anställ ningstrygghet för offentliganställda och fri förhandlings- och strejkrätt. För att strejkrätten skall användas på ett ansvarsfullt sätt har man menat att det måste finnas en realistisk risk att jobben försvinner. Den risken är mindre inom den offentliga sektorn än i den marknadsberoende. Detta ger enligt många de fackliga organisationerna på det offentliga området en alltför stark förhandlingsposition. I den ekonomiska och politiska debatten har också flera förslag nämnts som syftar till att förändra rådande förhållanden. Ett är att ta bort strejkrätten för de offentliganställda, ett annat att införa utgiftstak (cash limits) för statliga (och andra offentliga) myndigheter. Kostnadsökningar utöver dessa tak skulle alltså leda till personalminskning. Enligt vår bedömning överväger nackdelarna med dessa uppslag fördelarna. Det är svårt att finna någon annan form för fastställande av löner och andra anställningsvillkor än de fria förhandlingar som finns. Varje annan form innebär dessutom att löntagarna avbördas allt ansvar för samhällsekonomin och att statsmakterna får ta över ansvar för lönestruktur m. m. in i minsta detalj. Det är inte någon önskvärd utveckling. Utgiftstak kan synas vara ett intressant förslag, men det har den uppenbara nackdelen att besluten om verksamheters omfattning i praktiken överlåts åt de anställdas organisationer. Skulle statsmakterna verkligen kunna acceptera att för höga löneökningar för militär personal automatiskt utan politisk prövning leder till sänkt försvarsberedskap? Vi anser inte att det är rimligt. Ytterligare en möjlighet som diskuterats är att ge en friare position för att det skall kunna föra avtalsförhandlingarna och träffa avtal utan politisk inblandning. Vi anser inte heller detta alternativ särskilt realistiskt. Til syvende og sidst måste regering och riksdag ta ansvar för konsekvenserna av ett ingånget avtal. Däremot måste krav på staten som arbetsgivare i olika avseenden skärpas. Statsmakterna bör sålunda tydligare än klargöra vilka gränser som sätts av å ena sidan att det är möjligt att höja skatterna och å andra sidan av att det finns en skyldighet gentemot medborgarna att upprätthålla en god service på flera områden. Det är uppenbart att de instruktioner som av regeringen getts inför årets avtalsförhandlingar i dessa avseenden var otillräckliga. Med den inriktning på industriell expansion som den ekonomiska politiken i princip har är det dessutom viktigt att inte de statliga avtalen blir löneledande. Det är nödvändigt att den konkurrensutsatta sektorn får komma först och får avgöra löneutrymmet. Ytterligare en faktor som kan vara av viss betydelse i detta sammanhang är om den offentliga servicen får möta ökad konkurrens från enskilda företag och institutioner. Det primära syftet med att uppmuntra sådana alternativ är givetvis inte att påverka förutsättningarna för avtalsförhandlingar, men en sidoeffekt kan vara att man också i detta avseende uppnår en ökad marknadskänslighet. Självfallet kan man inte a priori avgöra om detta i enskilda fall leder till högre eller lägre löneökningar. Avtalsförhandlingarna bör ske mellan fristående parter och utan statsmakternas direkta inblandning. Men regeringen kan aldrig bortse från att förhandlingsmiljön påverkas av den ekonomiska politiken. I en proposition som behandlar riktlinjerna för den ekonomiska politiken på medellång sikt, och där löne- och prisbildningen utpekas som den avgörande faktorn för den ekonomiska utvecklingen, borde regeringen ha diskuterat dessa frågor. Det är uppseendeväckande att det ej skett. Den avsaknad av en strategi för hanteringen av avtalsförhandlingar i allmänhet som avspeglas i denna tystnad från regeringens sida har också kommit till konkret uttryck i agerandet i samband med årets avtalsförhandlingar. Regeringens uttalanden om löneutrymme kom i realiteten att lägga ett golv för löneökningarna. Avtalet på den statliga sidan översteg sedan vad regeringen själv bedömt som rimligt och detta blev normerande för övriga avtalsområden. Sedan detta stod klart försökte regeringen övervältra ansvaret på de privata arbetsgivarna. Flera uttalanden från regeringshåll har innehållit förtäckta hot mot den fria förhandlingsrätten. Med sitt panikpaket ingrep regeringen mitt under pågående avtalsförhandlingar och upprepas det misstaget igen. För att dämpa kritiken har regeringsföreträdare nu tvingats ställa ut löften om politiska åtgärder för att åstadkomma reallöneförbättringar. Denna erfarenhet illustrerar tydligt hur nödvändigt det är att regeringen har en långsiktig strategi för hur den ekonomiska politiken skall läggas upp inför avtalsförhandlingarna. uppnådda resultat av den ekonomiska politiken 1 proposition 1984/85:45 har regeringen redovisat de resultat som den anser sig ha uppnått med den förda ekonomiska politiken. Den bild som tecknas är mycket ljus. Många av de nyanser som ändå funnits i tidigare propositioner om den ekonomiska utvecklingen är nu som bortblåsta. Visst finns det ljuspunkter i svensk ekonomi. Dit hör främst de betydande framgångar som svenska företag nått både på exportmarknaderna och i internationell konkurrens på den svenska marknaden. Till en del beror givetvis dessa framgångar på den kombinerade effekten av 1981 och devalveringar. Men när det gäller framgångarna på exportmarknaderna, och i synnerhet i , är en ännu viktigare förklaring den betydande marknadstillväxt som där har skett. Den ytterligare förbättring av exportutvecklingen som skett i förhållande till regeringens bedömning beror helt på marknadstillväxten, inte på en ökning av våra marknadsandelar. 1 den reviderade finansplanen bedömde regeringen att exportökningen av bearbetade varor 1985 till ungefär lika delar skulle bero på marknadstillväxt och andelsvinst. Enligt höstbedömning kommer andelsvinsten nu att bli endast två tredjedelar av den förväntade vilket dock kompenseras av en dubbelt så snabb marknad still växt. Ett annat positivt drag i utvecklingen under denna konjunkturuppgång har varit att tillväxten främst berott på en uppgång i exporten och investeringarna, medan konsumtionen hållits tillbaka. Men sedan detta konstaterats måste det också framhållas att det finns åtskilliga problem i svensk ekonomi vilka regeringen försummat att beröra. Att sysselsättningen ökat är i och för sig glädjande. Men sysselsättningsökningen har varit lägre än i högkonjunkturer och arbetslösheten är högre än i någon tidigare högkonjuktur och dessutom högre än i tidigare lågkonjunkturer. Arbetslösheten är f. n. ungefär densamma som då vi befann oss i slutfasen av den längsta och djupaste lågkonjunkturen efter kriget. Det inger allvarliga bekymmer. Utvecklingen har också varit klart sämre än vad regeringen tidigare förutsagt. Budgetunderskottet har minskat något men mindre än vad som hade varit önskvärt. /82, som inträffade under lågkonjunkturen och som var för vilket mittenregeringen hade fullt ansvar för budgeten, motsvarade underskottet av BNP. Under innevarande budgetår uppskattas underskottet exkl. extraordinära och tillfälliga åtgärder bli lägre. Det är inte särskilt imponerande med hänsyn till att vi nu har ett betydligt gynnsammare konjunkturläge. Dessutom förutser finansministern en viss försvagning av budgeten. Inflationstakten har minskat något, men skillnaden mellan inflationen i och inflationen i våra konkurrentländer är större än 1982. Då låg den svenska inflationstakten i paritet med den internationella, ligger den högre. I praktiken innebär det att den konkurrensfördel som devalveringarna gav svenska företag håller på att ätas upp i snabb takt. En viktig förklaring till den högre inflationstakten är nämligen de högre lönekostnadsökningarna i . Inflationen under loppet av 1984 tycks nu närma sig . Det innebär att regeringens inflationsmål missats med bred marginal. Det förefaller också som om regeringen nu helt släppt greppet om inflationen. Sedan väl målet missats tycks man inte anse att det spelar någon roll vilken inflation det blir . Det är en orimlig hållning. För människorna är det de totala prisstegringarna som är av betydelse. Men regeringen tycks nu närmast vilja driva upp inflationstakten för att på det sättet öka möjligheterna att nå målet . I verkligheten har inflationstakten varit så hög att den totala inflation regeringen tidigare ansåg acceptabel för de bägge redan har överträffats. Regeringen erkänner visserligen detta misslyckande, men i mycket försonande ordalag. Det är uppenbart att den högre inflationstakten är en av förklaringarna till både det befarade ökade budgetunderskottet och till den förhållandevis svaga sysselsättningsutvecklingen. Faktum är alltså att regeringen misslyckats att uppnå de viktigaste målen för den ekonomiska politiken som man satte upp. Vi har tidigare framhållit att den viktigaste orsaken till regeringens misslyckande är den alltför svaga budgetpolitiken. När vi förordat en stramare politik har vi just pekat på riskerna för den utveckling som faktiskt realiserats. Det är den i grunden felaktiga bedömning som gjorts av regeringen som framtvingat två panikpaket i tät följd, först mitt under pågående avtalsförhandlingar och . Regeringens förslag till ekonomisk-politiska åtgärder Regeringen föreslår nu en åtstramning av finanspolitiken. Vi har inte några principiella erinringar mot åtstramningen som sådan. Tvärtom är det vad vi förordat , senast i våra motioner om den ekonomiska politiken och . Men regeringen föreslår enligt vår uppfattning fel åtgärder . Den nödvändiga åtstramningen av finanspolitiken bör, som vi tidigare framhållit, ske genom en minskning av de offentliga utgifterna och inte genom skattehöjningar som urholkar löneökningarna och försvagar företagens konkurrenskraft. Efter en följd av år med minskade reallöner efter skatt är det rimligt att dessa åter får öka. Det är viktigt inte minst med hänsyn till den långsiktiga utvecklingen. Det har talats mycket om att vi skall arbeta oss ur krisen. Det är då också viktigt att människor känner att det lönar sig att arbeta. Regeringens förslag innebär att man när arbetet börjar ge resultat vill dra in frukterna av det. är man uppenbarligen beredd att ställa politiska åtgärder i utsikt som skall garantera reallöneökningar. Det är verkligen att ta med ena handen och ge med den andra. En riktigare politik är även i detta perspektiv att låta åtstramningen ske på utgiftssidan och inte genom skattehöjningar. Regeringens skatteförslag läggs nu fram bl. a. med hänvisning till att det är bråttom: Det är främst genom åtgärder på budgetens inkomstsida, som det går att snabbt åstadkomma positiva effekter på statsfinanserna. Det är i och för sig riktigt att det tar att besluta om och genomföra utgiftsminskningar. Det var också mot den bakgrunden vi föreslog att skulle besluta om minskade utgifter. I ett något längre perspektiv är det emellertid skadligt för svensk ekonomi att fortsätta skattehöjningspolitiken. Även om man nu är sent ute bör därför besparingslinjen väljas. Vi får hänvisa till de konkreta förslag som vi redovisade i vårens ekonomisk-politiska motioner. Vi avvisar således regeringens förslag till skattehöjningar, dock med undantag för de justeringar av alkohol- och tobaksskatterna som föreslås. Enligt de principer som gäller för dessa skatter bör justering ske i takt med att prisnivån i övrigt höjs för att inte relativpriserna på alkohol och tobak skall sjunka. Det är enligt vår bedömning lämpligt att göra en sådan justering av skattesatserna nu och vi kan därför i dessa hänseenden godta regeringens förslag. I arbetsmarknadsministerns anförande i propositionen tecknas en mycket positiv bild av situationen på arbetsmarknaden. Det sägs också att det finns "förutsättningar för en förbättring av arbetsmarknadssituationen under det närmaste året. Att regeringen trots det tvingas föreslå ytterligare 1 750 milj. kr. till arbetsmarknadspolitiska åtgärder beror till största delen på de effekter som de föreslagna skattehöjningarna kan väntas få på arbetsmarknaden. Med hänsyn till att vi avvisar skattehöjningarna - med undantag av alkohol och tobak och till att de besparingsinsatser vi förordar i regel inte kan sätta in så att de får effekter redan från eller blir behovet av arbetsmarknadspolitiska åtgärder i vårt alternativ mindre. Vi avvisar därför regeringens förslag till ytterligare insatser. Om särskilda problem skulle uppstå lokalt som kan motivera större insatser än vad det finns utrymme för bör regeringen utnyttja finansfullmakten och senare återkomma till . avvisar de (oklara) förslagen till riktlinjer för den ekonomiska politiken, skattehöjningarna och de nya utgiftsförslagen. Regeringens inledande diskussion om de olika målen för den ekonomiska politiken i proposition 1984/85:40 karakteriseras av att alla mål är viktigast. Diskussionen blir därför ointressant som underlag för politiska avvägningar. Det saknas helt en diskussion av tänkbara konflikter mellan de olika målen. De flesta ekonomisk-politiska åtgärderna har t. ex. effekter på flera av målen men inte alltid så att de i alia avseenden leder till ökad måluppfyllelse. Ett exempel på en sådan målkonflikt är de fördelningspolitiska effekterna på kortare och som uppkommer av olika sätt att angripa budgetunderskottet. Regeringen tycks där i texten dra samma slutsats som dragit, nämligen att minskade offentliga utgifter, trots vissa kortsiktigt negativa fördelningseffekter, är ett nödvändigt inslag i en ekonomisk politik som bl. a. siktar till rättvis fördelning på . Det är emellertid en sak att i princip förorda utgiftsminskningar och en annan att verkligen genomföra sådana. Regeringen har i detta avseende blivit fånge i den fålla man försökte gillra för andra, myten om den "förtor kade borgerliga besparingspolitiken. Därför är den väg som valts för att förstärka budgeten skattehöjningar. anser att detta är fel väg. De nödvändiga budgetförstärkningarna måste ske genom minskning av utgifterna, inte genom skattehöjningar. Regeringen tycks vara fånge i tanken att det går an med små skattehöjningar även om man kanske tvekar inför stora. Men många små skattehöjningar blir tillsammans stora. Vill man inte ha stora skattehöjningar måste man därför säga nej även till små. Enligt långtidsutredningen, och enligt regeringens egen bedömning, är det av avgörande vikt för en utveckling mot samhällsekonomisk balans att pris- och löneökningstakten kan nedbringas kraftigt. Regeringen saknar emellertid helt en strategi för att uppnå detta. I propositionen förbigås nästan helt statsmakternas roll i detta sammanhang, vilket är anmärkningsvärt. för i motionen en diskussion om fyra aspekter på den ekonomiska politiken och lönebildningen som vi anser vara av särskilt stort intresse: sambandet mellan finanspolitiken och löneökningstakten, statens resp. parternas ansvar för arbetslösheten, skattepolitiken och lönerna, samt statens roll som arbetsgivare. Det finns ljuspunkter i ekonomin men ännu flera problem. Inflationen under loppet av 1984 tycks nu närma sig . Det innebär att regeringens inflationsmål på missats med mycket bred marginal. Det förefaller också som om regeringen nu helt släppt greppet om inflationen. Man tycks vilja driva upp inflationstakten för att på det sättet öka möjligheterna att nå målet . I verkligheten har inflationstakten varit så hög att den inflation regeringen tidigare ansåg acceptabel för de bägge redan har överträffats. Detta måste anses vara ett mycket stort misslyckande. Den viktigaste orsaken till regeringens misslyckande är den alltför svaga budgetpolitiken. Det är denna felaktiga bedömning som framtvingat två panikpaket i tät följd, först mitt under pågående avtalsförhandlingar och . Eftersom avvisar skattehöjningarna vars främsta kortsiktiga effekt är att dra in köpkraft och minska antalet arbetstillfällen inom den privata sektorn behövs i vårt alternativ inte heller de föreslagna arbetsmarknadspolitiska insatserna. Den främsta effekten med regeringspolitiken blir att enskilda fasta arbetstillfällen ersätts med i bästa fall lika många jobb inom den offentliga sektorn, framför allt i kommunerna. anser att detta är en felaktig politik. 1 stället bör ansträngningarna inriktas på att stimulera antalet arbetstillfällen inom den privata sektorn och dämpa den kommunala expansionen. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att med avslag på proposition 1984/85:45 godkänner de riktlinjer för den ekonomiska politiken som förordats i motionen. () () () ()