mot · G7021337 · 1984-01-24 00:00:00 — m. fl. Allt fler skäl talar för en förkortning av arbetstiden. Sex timmars arbetsdag bör därvid ställas som målsättning. Arbetstidsförkortningen bör genomföras för att ge så gynnsamma resultat som möjligt. Övertidsarbetet bör begränsas hårt. Övergången till sex timmars arbetsdag bör enligt vpk:s mening vara genomförd före utgången av . Som ett första steg bör en minskning av arbetsdagen genomföras 1985. Det är nödvändigt att vidta speciella åtgärder i vad gäller arbetstiden för skiftarbetande med tunga och hälsofarliga yrken. Det inkluderar de typiska kvinnoyrkena inom vård och städning, som både är tunga och ofta utförs på obekväm arbetstid. Dessa åtgärder går alltså utöver den allmänna arbetstidsförkortningen och bör innebära en minskning av arbetstiden till eller . Det skall också observeras att en sänkning av pensionsåldern, vilket är speciellt viktigt vid tungt arbete, eller en övergång till fritt förlagd, begränsad livsarbetstid ur flera synpunkter kan ses som likvärdiga med en förkortning av den dagliga arbetstiden. Övergång till sex timmars arbetsdag får en rad effekter både av social och ekonomisk natur. Den är ett steg mot jämlikhet mellan kvinnor och män. Den bidrar till att bryta med de skevheter som alstras ur den rådande arbetsdelningen mellan könen. Övergången till sex timmars arbetsdag är en viktig betingelse för jämlikhet. De långa arbetstiderna - varvid bruttoarbetstiden bör räknas drabbar framför allt småbarnsföräldrar, de med låg levnadsstandard, de som har oregelbundna arbetstider, de som har kroppsarbete, de som har låg utbildning. Arbetstidsförkortning är i hög grad en klassfråga. Förkortning av bruttoarbetstiden är en viktig förutsättning för att föräldrar skall kunna bättre umgås med sina barn liksom för människornas deltagande i kulturella aktiviteter, andra former av fritidsverksamhet liksom i den demokratiska processen i föreningar och folkvalda organ. Sextimmarsdagen påskyndar utvecklingen mot en ny arbetsorganisation. Den förebådar en ny syn på arbetet, som är i linje med de stora samhällsförändringar, vilka bildar förutsättningen för arbetslöshetens slutliga avskaffande. Ur detta perspektiv kan man säga att sex timmars arbetsdag ingår som ett nödvändigt led i en långsiktig politik mot 1 1983/84. Allt fler börjar nu också hysa uppfattningen att full sysselsättning i klassisk mening inte kan uppnås vid oförändrad längd på arbetsdagen. Det betyder inte att arbetslösheten kan avskaffas genom delning av den tillgängliga mängden arbete. Arbetslösheten skapas genom de motsättningar som präglar hela den kapitalistiska produktionsprocessen. Tendensen att minska mängden mänskligt arbete fortsätter, oavsett arbetstidens längd. Men en övergång till kortare arbetsdag kan, som det framlagda materialet i denna motion visar, i ett givet läge medföra en engångsökning av antalet i produktionen verksamma. Kortare arbetsdag ger flera jobb. Kostnaderna för de nya arbetena ligger främst på bytesbalansen och på den offentliga sektorns budget. Dessa kostnader uppvägs emellertid enligt vår uppfattning mer än väl av de positiva effekter som arbetstidsförkortning ger. Vi förutsätter att oförändrade realinkomster skall upprätthållas för majoriteten av de som berörs av arbetstidsförkortningen, dvs. alla med låga och mellaninkomster. Sextimmarsdagen liksom varje arbetstidsförkortning är en fråga om kamp för en bättre fördelning, främst mellan arbete och kapital. Det är en fråga om maktförhållanden och facklig/politisk aktivitet, vilket resultat som kan uppnås i kampen för en arbetstidsförkortning liksom i själva kampen för kortare arbetstid över huvud taget. Hela frågan måste ställas in i ett vidare sammanhang. I en period då reallönerna sänkts kraftigt och vinsterna når rekordnivå begränsas kraven med säkerhet inte till kompensation för en förkortning av arbetstiden utan gäller också höjda reallöner. Arbetstidsförkortningen bör och kan inte uppskjutas till omkring såsom antytts i uttalanden från regeringsmedlemmar. Mot en förkortning av arbetdagen kan heller inte anföras att den skulle leda till en ytterligare koncentration av befolkningen. Självfallet skall en så genomgripande reform genomföras med en omläggning av industri- och regionalpolitiken. En kraftig förkortning av arbetsdagen kommer både att framtvinga en sådan omläggning och underlätta omläggningen. II Intäkter och kostnader vid arbetstidsförkortning En stor social och ekonomisk reform som en kraftig arbetstidsförkortning kan diskuteras ur olika perspektiv och i olika termer. Det avgörande är naturligtvis effekterna för de arbetande människorna, men dessa kan i sin tur värderas och mätas med olika metoder. De som är motståndare till en arbetstidsförkortning och hävdar att en sådan inte kan ge något bidrag i kampen mot arbetslösheten för sin kritik i ekonomiska termer. För att kunna värdera och motbevisa denna kritik har vi valt att här också föra resonemanget i sådana termer. De flesta reformer har både en intäkts- och "kostnads-sida. De fördelar som en arbetstidsförkortning ger innebär också att annat måste uppoffras. Anledningen till att begreppen intäkter och kostnader satts inom citationstecken är att det inte är enbart fråga om ekonomiskt mätbara storheter utan att det snarare i stor utsträckning är fråga om andra positiva och negativa effekter som en arbetstidsförkortning för med sig. Här kommer vi att använda begreppen intäkter och kostnader i denna mycket vidare betydelse. Då skall man komma ihåg att speciellt på intäktssidan är det inte fråga om intäkter i snäv ekonomisk mening. Det kan vara väsentligt att allmänt diskutera vilka intäkter och kostnader som en arbetstidsförkortning skulle kunna ha. I nästkommande avsnitt kommer vi att redovisa mer detaljerade beräkningar av vissa kostnader för arbetstidsförkortning. Vilka intäkter finns? När debatten om förkortning av arbetstiden först kom upp var det huvudsakliga skälet att en kortare arbetsdag skulle vara en kompensation bl. a. för de allt längre arbetsresorna, det högre arbetstempot och på så sätt skulle en kortare arbetsdag kunna mildra utslagningen. Till dessa sociala skäl kom att kvinnorörelsen menade att en kortare arbetsdag var en förutsättning för att kvinnor skulle kunna kombinera sitt traditionella ansvar för hem och barn med förvärvsarbete. Genom att kvinnor i större utsträckning skulle kunna ha fulltids förvärvsarbete kunde också de ekonomiska ojämlikheterna mellan kvinnor och män utjämnas och därmed skulle en kortare arbetsdag kunna bidra till kvinnofrigörelsen. En kortare daglig arbetstid skulle också innebära att männen skulle få tid till hemarbete. Dessa intäkter är de brett erkända. Både LO och TCO ansluter sig till en kortare arbetsdag och av sociala och kvinnofrigörelseskäl. SAP är också för en arbetstidsförkortning av dessa skäl. Även vpk anser att det främst är på grund av dessa intäkter som arbetsdagen bör kortas. Dessa intäkter av en arbetstidsförkortning är långsiktiga bl. a. i den meningen att de inte kommer att innebära en kvinnofrigörelse, men att de kan innebära en förändring i arbetsdelningen mellan könen. har de allt större arbetslöshetsproblemen fört med sig att också sysselsättningsaspekten av en arbetstidsförkortning har tagits med bland intäkterna. Här finns emellertid en stark kritik - främst från de etablerade ekonomerna. Denna kritik hävdar att vissa kostnader för arbetstidsförkortningen kommer att bli så stora att det egentligen inte blir någon positiv effekt på sysselsättningen. Det har också fört med sig att man i större utsträckning börjat diskutera huruvida arbetstidsförkortningen skall ske med bibehållen månadslönenivå. Bland intäkterna vid en arbetstidsförkortning kan besparingar vad det gäller produktionskapitalet också nämnas. Detta är visserligen en ekonomisk intäkt men den är icke desto mindre svår att kvantifiera (vilket gör att vi inte närmare kommer att behandla denna aspekt). För att denna intäkt skall kunna erhållas krävs det att övertids- eller skiftarbetet ökar, vilket är en negativ effekt. Genom att omsättningshastigheten (eller omslagshastigheten som kallade samma fenomen) för kapitalet ökar ökar också lönsamheten. Mindre kapital binds i produktionen per dag, vilket betyder att företagens räntekostnader blir lägre. Men varje försök att göra mer precisa beräkningar stupar på att den slutliga effekten är beroende av en hel rad faktorer, som är mycket svåra att göra meningsfulla antaganden kring. Vilka kostnader finns? Kostnaderna för arbetstidsförkortning är främst ekonomiska av olika slag. En kortare arbetsdag med någon form av lönekompensation ökar givetvis företagens kostnader. Detta i sin tur försämrar företagens konkurrenskraft och därmed kan en arbetstidsförkortning dels ge ökade avskedanden i exportindustrin, dels innebära försämrad balans i betalningarna med utlandet. En annan typ av ekonomiska kostnader uppstår om arbetstidsförkortningen skulle ske utan lönekompensation, dvs. månadslönerna skulle minska för heltidsarbetande. Den standardsänkning som skulle bli ett resultat av en arbetstidsförkortning utan lönekompensation eller med en ofullständig lönekompensation är en kostnad för den enskilde i första hand, men kan också innebära lägre efterfrågan på hemmamarknaden och därmed minskad sysselsättning. En påtaglig och icke direkt ekonomisk kostnad vid en arbetstidsförkortning är att risken för att speciellt tvåskiftsarbete ökar. Not se efter avsnitt II.) I debatten har det också förekommit att andra negativa effekter av arbetstidsförkortning förts fram. Det har t. ex. hävdats att utsugningen av arbetskraften (stressen, arbetstempot) skulle öka om arbetstiden kortades. Det har också hävdats att om arbetstiden kortades skulle många människor ägna sig mer åt videotittande och de skulle få ett socialt sett ännu mer armt liv än . Vi skall här behandla några av de ovan uppräknade intäkterna och kostnaderna. Först gäller det att ta upp de skäl för en kortare arbetsdag som traditionellt förts fram i debatten. Den verkliga arbetsdagens längd I debatten kring kortare arbetsdag har den s. k. bruttoarbetstiden blivit ett väsentligt begrepp. Med bruttoarbetstid menas att till den vanliga arbetstiden som i normala fall är för heltidsarbetande skall man lägga övertidsarbete, extraknäck och resor till och från arbetet. Bruttoarbetstiden mäter således den tid som en arbetande är borta från hemmet för att förtjäna den lön han/hon måste ha för att kunna bibehålla sin levnadsstandard. Bruttoarbetstiden visar också vilken tid som finns över för det oavlönade och osynliga hemarbetet, för fritidsaktiviteter som t. ex. sport och annat friluftsliv, för deltagande i olika former av kulturverksamhet, för deltagande i den demokratiska processen genom t. ex. politiskt och fackligt arbete. För dem som har en lång bruttoarbetstid kommer det givetvis vara svårt att hinna med mycket mer än det nödvändiga hemarbetet och sömn. Deltagande i den demokratiska processen är omöjligt och likaså ett rikt liv i form av deltagande i kulturella verksamheter eller i sport och friluftsliv. Den verkliga arbetstidens längd kommer att vara ett minst lika effektivt hinder som de ekonomiska och sociala hindren. Enligt levnadsnivåundersökning 1977/78 (Levnadsförhållanden /78, 1981) hade 320000 anställda eller 8,en bruttoarbetstid som översteg . 1 genomsnitt tar hemarbetet (inköp, matlagning, disk, städning och tvätt dvs. exkl. den tid som har med barnuppfostran etc. att göra) enligt en undersökning gjord av 1976 omkring (familjer från två Stockholmsförorter med minst ett barn i åldern ). Det för familjen nödvändiga arbetet kan således ta mycket . En hög bruttoarbetstid har t. ex. småbarnsföräldrar, de med låg levnadsstandard, de som har oregelbundna arbetstider, de som har kroppsarbete, de som har låg utbildning, och det är vanligare med en lång bruttoarbetstid i storstadsområdena - men det är ännu vanligare med lång bruttoarbetstid i några av skogslänen. Undersökningen visar att arbetstidsförkortning verkligen är en klassfråga. De grupper som är undertryckta klassmässigt i samhället är också de grupper som har det svårast att få tiden att räcka till. Vi konstaterade ovan att arbetstidsfrågan är en klassfråga. Men arbetstidsförkortning är givetvis också en kvinnofråga - och det i ännu högre grad. Det är därför ingen tillfällighet att det var kvinnoorganisationerna som lyfte fram kravet om sex timmars arbetsdag. Kvinnornas andel av arbetskraften har ökat - i synnerhet under . Men har deltidsarbetet ökat kraftigt. arbetar nästan hälften av alla förvärvsarbetande kvinnor deltid. Andelen män som arbetar deltid är . Som skäl för deltidsarbete anger av de deltidsarbetande kvinnorna att det är hemarbete och barntillsyn som gör att de väljer att arbeta . Bland män som arbetar deltid är det viktigaste skälet studier (, Hur jämställda är vi? Levnadsförhållanden /77, 1980). Deltidsarbetet är vanligast inom traditionella kvinnodominerade arbetsområden som städning, kontorsarbete och vårdarbete. Det finns klara klasskillnader. Det är de lågavlönade kvinnorna som deltidsarbetar. Kvinnor med högavlönade yrken arbetar sällan deltid. En del av de deltidsarbetande kvinnorna vill ha heltidsarbete men kan inte få det. Men för majoriteten är deltidsarbetet en privat lösning på konflikten mellan förvärvsarbete och hemarbete. Deltidsarbetet döljer i själva verket ett dubbelarbete. Det dubbelarbete som kvinnorna utför kan belysas med uppgifter om hemarbetets fördelning. Både jämställdhetskommitténs utredning (SOU 1979:89) och SCB:s levnadsnivåundersökning Hur jämställda är vi? (aa) visar att arbetsdelningen i hemmet i stort sett inte påverkas av kvinnans förvärvsarbete. Det är inte kvinnans utan mannens förvärvsarbetstid som påverkar fördelningen av hushållsarbetet. Om mannen arbetar heltid spelar det ingen roll om kvinnan arbetar hel- eller deltid. Det är ändå hon som gör det mesta av arbetet i hushållet. Enligt Hur jämställda är vi? gör kvinnan merparten av inköpsarbetet i av paren, merparten av matlagningsarbetet i av paren, merparten av diskarbetet i av paren och merparten av städ- och tvättarbetet i 80 resp. av paren. Bördan av hemarbetet ökar om det finns småbarn i familjen. Således konstaterar arbete (SOU 1979:89) att i hem där det finns barn under skolåldern arbetar så gott som alla kvinnor i hemmet . Mot bakgrund av arbetsdelningen i hemmet är det lätt att förstå varför kvinnor väljer deltidsarbete. Konsekvenserna av detta val" blir att det uppstår två typer av grundläggande skevheter i förhållandet mellan män och kvinnor. För det första en ekonomisk skevhet. Det är givet att den sorn förvärvsarbetar mest också i allmänhet tjänar mest. Det är också välkänt att kvinnor i allmänhet har lägre inkomster i praktiken oberoende av arbetstid (se t. ex. ; Ingen inkomstutjämning mellan män och kvinnor i sikte, Välfärdsbulletinen nr 3 1983). Det gör att kvinnorna blir ekonomiskt beroende av männen. Detta beroende är mycket väsentligt i en värld där det är nödvändigt att ha pengar för i stort sett alla varor och tjänster möjligheterna till självhushåll är ju ytterligt begränsade. I debatten om jämställdhet har alla varit överens om att ekonomisk självständighet är en nödvändig förutsättning för kvinnornas frigörelse. Men både låginkomstutredningen och deltidsundersökningen (SOU 1976:6 Deltidsanställdas villkor) har konstaterat att de deltidsarbetande har generellt sett lägre timlön, oftare obekväm arbetstid, inga eller dåliga möjligheter till fortbildning och avancemang, färre sociala förmåner och sämre facklig anslutning. Deltidsarbetet låser med andra ord fast kvinnorna i en underordnad position på arbetsmarknaden och i ett ekonomiskt beroende av männen (se också ; Den könsliga arbetsdelningen och dess strategiska konsekvenser i Att tillämpa , 1979). Därmed är kvinnorna i en ond cirkel eftersom deltidsarbetet befäster och förstärker den traditionella arbetsdelningen mellan könen. För det andra tenderar arbetsdelningen också att skapa en medvetenhetsskillnad mellan män och kvinnor. Genom att kvinnor har ansvaret för hem och barn men enbart ett delansvar för den del av försörjningen som handlar om att skaffa fram pengar, kommer kvinnornas intresse för att fortbilda sig, söka självförverkligande i förvärvsarbetet osv. Den kvinnliga medvetandesfären domineras av relationerna inom familjen. Och de erfarenheterna räknas inte i yrkeslivet, i politiska och fackliga sammanhang. Den manliga medvetandesfären blir också begränsad. Den domineras av förvärvsarbetet och andra aktiviteter och sammanhang utanför hemmet. Omsorgen om barnen och hushållsarbetet ligger utanför den manliga medvetandesfären och därmed tenderar djupare känslomässiga erfarenheter och omsorg om andra att undertryckas. I gengäld kommer männen att dominera inte bara arbetslivet utan också det fackliga och politiska livet. Genom en kortare arbetstid skulle man kunna bidra till en förändring av båda dessa skevheter. Ursprunget till dem är arbetsfördelningen mellan könen - och skevheterna förstärker också denna. Som vi senare skall visa kommer arbetstidsförkortningen under vissa villkor att jämna ut inkomsterna mellan den deltidsarbetande kvinnan och den heltids- och ofta övertidsarbetande mannen. På så sätt kan arbetstidsförkortningen bidra till att utjämna den ekonomiska skevheten i förhållandet mellan kvinnor och män. En allmän arbetstidsförkortning kan också öppna möjligheter för att direkt motverka arbetsdelningen mellan könen. Sextimmarsdagen skulle kunna ge även den heltidsarbetande mannen möjlighet att delta i hushållsoch i omsorgsarbete. På samma gång skulle en kortare arbetsdag kunna ge kvinnan mer tid att arbeta fackligt, i politisk verksamhet eller i andra verksamheter utanför hemmet. Inom den svenska arbetarrörelsen har man i allmänhet inte förnekat att en arbetstidsförkortning skulle öka sysselsättningen (eller minska sysselsättningsminskningen). Men en utbredd uppfattning är att en arbetstidsförkortning skulle vara en passiv sysselsättningspolitik. Ett exempel på ekonomer med denna uppfattning är TCO:s chefsekonom. I en intervju i tidningen (nr 9/1983) och i en broschyr utgiven av TCO (Kan arbetstidsförkortningar öka sysselsättningen? - en debattskrift från TCO, 1983) menar att en ökad sysselsättning i stället kan åstadkommas genom att regeringen för en ekonomisk politik som leder till ökad tillväxt. En ökad tillväxt skulle enligt bl. a. ge utrymme för en expansion av den offentliga sektorn som skulle kunna ge nya jobb. Det finns fortfarande stora otillfredsställda behov (behoven är enligt Spånt snart sagt oändliga) och om man fick fart på ekonomin så skulle dessa kunna tillfredsställas via den offentliga sektorn. menar också att förespråkarna för en arbetstidsförkortning är tillväxtkritiker (i Vårdfacket) eller sådana som menar att det finns en given efterfrågan på produktion och för att åstadkomma denna produktion arbetas en viss mängd timmar som skall fördelas. Om man är tillväxtkritiker vill man inte lösa arbetslöshetsproblemet med ökad tillväxt, och en begränsad tillväxt innebär givetvis att produktionsvolymen är given. Dessa argument mot arbetstidsförkortning kan knappast betecknas som seriösa. Spånts och många andra ekonomers ståndpunkt i förhållande till sysselsättningsproblematiken är att med ökad tillväxt så kan arbetslösheten minskas. Det är således väsentligt att undersöka sambanden mellan tillväxt, sysselsättning och arbetslöshet och diskutera förutsättningarna för att en tillräckligt hög tillväxt kan skapas i de sektorer som kan ge ökad sysselsättning. Redan studerade frågan om kapitalismen som system kan åstadkomma en permanent full sysselsättning (första boken, 1970). menade att konkurrensen mellan kapitalen tvingade kapitalisterna att ständigt förbättra sina produktionsmetoder. Detta ledde till att kapitalintensiteten ökade (med beteckningar så ökade den organiska sammansättningen hos kapitalet) och det skapade en tendens till en minskad relativ efterfrågan på arbetskraft. menade således att det är helt normalt med en ökad tillväxt och en ökande arbetslöshet under kapitalismen, att de faktorer som orsakade tillväxten också orsakade en ökad arbetslöshet. Denna tendens till ökad arbetslöshet var inte särskilt framträdande efter fram till mitten och slutet av (se Drambo Effekter av ny teknik på produktivitet, sysselsättning och arbetstid, , Ds A 1983:1, 1983). Orsakerna till detta har studerats av marxister och olika förklaringar har givits. a. har man påpekat att en stor del av den ökande reservarmén varit sysselsatt genom arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Även om denna invändning är riktig måste man ändå konstatera att någon tendens till kraftig ökning av de arbetslösa har vi inte upplevt i förrän . Sambandet mellan tillväxt av produktionen och mängden arbetade timmar är teoretiskt inte särskilt komplicerat: Förändring av _ Förändring av Förändring av produktion produktivitet arbetade timmar Produktivitet definieras som produktion . Om produktiviteten inte förändrades skulle en ökad tillväxt bara kunna åstadkommas med ökade arbetsinsatser. Men om produktiviteten också ökar snabbt måste produktionen växa snabbare för att efterfrågan på arbetstimmar skall öka. Med snabbt växande produktivitet minskar behovet av att arbetskraften blir större. Det är detta som är tes. Det framgår av sambandet ovan att en ökande sysselsättning kan åstadkommas genom att produktionen växer snabbare än produktiviteten. Man har invänt emot att den ökade produktiviteten åstadkoms genom att nya maskiner och nya arbetsmetoder används. De nya maskinerna skall tillverkas någonstans och därför kompenseras bortfallet av efterfrågan på arbetskraft i de tidigare sektorerna av att det tillkommer nya företag och tillverkning av nya produkter. För att den ökande produktiviteten inte skall leda till en tendens till minskande sysselsättning krävs således att det sker en produktutveckling. Detta är bara ena sidan av problemet, nämligen efterfrågan av arbetskraft. Men arbetslösheten bestäms också av utbudet på arbetskraft. En minskande efterfrågan på arbetskraft kan mycket väl vara förenligt med t. o. m. minskande arbetslöshet om utbudet av arbetskraft minskar mycket fort. Man kan ställa upp följande teoretiska samband för bestämning av tendensen till ökande eller minskande arbetslöshet: Förändring Förändring Förändring Förändring i utbud av = i produk- - i produkti- + av arbets arbetskraft tion vitet löshet (1) (2) (3) (4) Detta samband, som trots allt är mycket förenklat, ger en mer komplicerad bild. Om utbudet av arbetskraft växer (dvs. om t. ex. befolkningen växer eller om det kommer ut stora barnkullar på arbetsmarknaden) så måste produktionen växa mycket snabbare än produktiviteten för att inte arbetslösheten skall tendera att öka. Det är inte säkert att arbetslösheten verkligen ökar - många kanske ger upp innan de ens kommit ut på arbetsmarknaden. Så en tendens till ökande arbetslöshet innebär inte att man kan avläsa högre arbetslöshetstal. Det är intressant att studera hur tendenserna varit i vårt land under kapitalismen. Detta har gjorts av (aa, 1983). Han har delat upp tiden i femårsperioder. Sedan har han undersökt hur komponenterna (l)-(3) i sambandet ovan har utvecklats för varje femårsperiod. Genom den undersökningen har han sedan beräknat förändringen i arbetslösheten (komponent (4)). Denna beräkning av förändringen av arbetslösheten blir då en beräknad tendens - inte ett mått på hur arbetslösheten verkligen förändrades. En mycket viktig slutsats av Drambos undersökning är att det är betydligt fler perioder som visar en tendens till ökad arbetslöshet (14 stycken) än perioder som visar en tendens till minskad arbetslöshet (8 stycken). Med andra ord är den period av relativt full sysselsättning som präglat snarare ett historiskt undantag än en regel. För femårsintervallen från 1935-1940 till 1960-1964 finns en tendens till minskande eller arbetslöshet.