mot · G702390 · 1984-01-12 00:00:00 — Ändrade regler för ianspråktagande av investeringsfond Vi väckte och fick avslag på en i stort likalydande motion . Men då av oss aktualiserade förslag fortfarande har lika stor aktualitet ser vi oss nödsakade återkomma. Enligt nu gällande regler får företagens investeringsfonder främst tas i anspråk för reparationer, nyinvesteringar samt åtgärder för att möjliggöra en ökad produktion. Men vi menar, att det i många fall är mer angeläget för vissa företag att få kunna använda sin investeringsfond för marknadsföringsåtgärder. I lagens 5 § anges visserligen i f) att man efter regeringens prövning får utnyttja fonden för att täcka kostnader för att främja avsättningen utomlands av varor som tillverkas i . När det gäller åtgärder för intensifierad marknadsföring utomlands så är det uppenbart, att dessa normalt bara kan komma i fråga för de största producerande företagen och handelshusen. Därvid torde emellertid i många fall även en utlandsetablering bli aktuell. En sådan är dock mycket dyrbar och det dröjer normalt innan den blir lönsam. Utlandsetablering torde därför finansieringsmässigt i allt väsentligt vara jämförbar med en investering i byggnader eller andra produktionsmedel. Härav följer att investeringsfondsmedel borde få utnyttjas för att finansiera utlandsetableringar och att detta borde kunna få ske utan några större byråkratiska formaliteter. Sådana etableringar är så kostnadskrävande, att inget företag torde satsa på en utlandsetablering utan att ha gjort noggranna marknadsundersökningar och bedömt utsikterna till lönsamhet acceptabla. Det borde därför räcka att man vid deklarationstillfället genom protokollsutdrag e. d. styrker att personalföreträdare ställt sig positiva till satsningen. Det är föga troligt att någon inom regeringen eller dess organ skulle sitta inne med bättre möjligheter än företagets egna anställda att bedöma om utlandsetablering bör ske eller ej. Med andra företag kan ju också - inte minst är detta fallet under senare års konjunkturer - ha stora svårigheter att finna avsättning för vad man kan tillverka inom ramen för sin befintliga produktionsapparat. I dessa fall är det knappast angeläget eller lockande att använda sin investeringsfond för investeringar, som i sin tur leder till ökade kapitalkostnader för dåligt utnyttjade produktionsmedel. Däremot måste det i redovisade situationer vara angeläget att söka öka marknadsföringen och därmed avsättningen såväl inom som utom landet. Men detta är svårt, när driftresultatet för tillfället är dåligt. Då borde en möjlighet för företaget att få utnyttja sin investeringsfond för en förstärkt marknadsföring vara av stort värde. Ett av personalföreträdare godkänt utnyttjande av bolagets investeringsfond för marknadsföringsändamål borde även i dessa fall vara en fullt tillräcklig garanti mot missbruk. I sammanhanget kan man inte heller enligt vår mening bortse från de många företag av konsult- och entreprenörkaraktär, som har mycket blygsamma om ens några investeringsbehov i fastigheter och maskiner etc. Däremot kan de ha stora problem med varierande tillgång på arbetsuppgifter och därmed stora inkomstskillnader mellan olika verksamhetsår. Möjligheterna till avsättningar till löneutjämningsfonder är ett steg i rätt riktning. Men det är uppenbart att just denna typ av företag med dålig tillgång till arbete etc. såväl i som utomlands har speciellt uttalade behov av att kunna satsa fonderade medel på marknadsföring och i förekommande fall etablering utomlands för att söka skapa nya marknader och därmed trygga sysselsättningen för de anställda eller i bästa fall skapa nya arbetstillfällen. Utskottet förutsätts utarbeta erforderlig lagtext. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar att investeringsfonderna får ianspråktas för marknadsföring och utlandsetableringar.