mot · G7022933 · 1984-05-10 00:00:00 — De tre viktigaste faktorerna är inkomstskatterna, höjda arbetsgivaravgifter och flaskhalsproblem på arbetsmarknaden. Alla dessa faktorer kan regeringen påverka genom att minska de offentliga utgifterna så att skatterna kan sänkas. Sänkta inkomstskatter och arbetsgivaravgifter dämpar lönekostnadstrycket. Genom sänkta marginalskatter kan också rörligheten på arbetsmarknaden förbättras. Ingenting tyder dock på att regeringen skulle ha tagit något intryck av vad deras egen långtidsutredning kommit fram till som nödvändigt på skattepolitikens område. 6.1 I nial ning Den nu pågående konjunkturuppgången vilar på en mycket bräcklig grund. hotar denna grund att raseras till följd av de allför höga kostnadsökningarna, den stelbenta lönestrukturen och de gigantiska problemen i den offentliga sektorn. Den frist den stora devalveringen gav har inte utnyttjats till att angripa dessa grundläggande problem. Ännu är det inte för sent att genom en snabb inhemsk åtstramning rädda en del av de bestående vinster en konjunkturuppgång kan föra med sig. Den strama finanspolitik som vi tidigare förordat har genom styrkan i konjunkturförbättringen blivit än viktigare att snabbt genomföra. Vad som behövs för att lösa både de kortsiktiga stabiliseringsproblemen och de långsiktiga strukturella problemen är för det första en kraftig bantning av utgifterna i stat och kommun. Utgiftsnedskärningar minskar inflationstrycket i ekonomin som de långsiktiga strukturella balansbristerna angrips. För det andra krävs en sänkning av främst de skatter som direkt eller indirekt träffar produktionen. Detta skulle dämpa pris- och lönekostnadstrycket 1985. Dessutom stimuleras drivkrafterna bakom arbete, investeringar, sparande och risktagande. För det tredje krävs att löntagarfonderna avskaffas. Fonderna innebär att viljan och förmågan till investeringar, risktagande och nyetableringar minskar hos både små och stora företag. För det fjärde behövs en genomgripande omstrukturering av den offentliga sektorn. Privatisering, konkurrens, avgiftsfinansiering och avreglering är nödvändiga åtgärder för att frigöra tjänsteproduktionen och därmed trygga sysselsättningen . Moderata samlingspartiets ekonomiska politik syftar till att på alla områden förstärka marknadsekonomin. Att frigöra mänskliga och ekonomiska resurser, begränsa byråkratin samt stimulera företagens insatser är av avgörande betydelse för den fortsatta välfärdsutvecklingen. En minskning av den offentliga sektorns inflytande i ekonomin är den enda framkomliga vägen för att undvika mycket stor arbetslöshet och snabb inflation . Löser vi inte problemen i den offentliga sektorn, kommer vi att tvingas att vidta, med nu aktuella mått, mycket drastiska och långtgående nedskärningar av de offentliga utgifterna. Det är en sådan utveckling som vår politik syftar till att undvika. Avsaknaden av utgiftsnedskärningar är en mycket allvarlig brist i regeringens ekonomiska politik. Den mycket höga offentliga utgiftsandelen och budgetunderskottet innebär en fara, både för de offentliga finanserna och för hela den svenska ekonomin. Som framgår av långtidsbudgeten följer saneringen av statsfinanserna ingalunda automatiskt på en återställd ekonomisk tillväxt. Underskottet kommer att fortsätta att stiga när de tillfälliga budgetförstärkningarna ebbar ut. Därför måste utgiftsnedskärningarna genomföras även av strukturella skäl. Det nuvarande konjunkturläget innebär att besparingar kan genomföras utan att efterfrågan blir alltför låg. 1983/84: 2933 En minskning av utgiftsnivån är nödvändig för att trygga sysselsättningen . 1 vår januarimotion angående den ekonomiska politiken (1983/84:2031) föreslog vi besparingar på för /85. Av dessa är ca 5,5 miljarder av tillfällig natur. Skattesänkningar föreslogs för budgetåret på 5,7 miljarder. Hade dessa förslag genomförts skulle det underliggande budgetunderskottet ha blivit lägre än det av regeringen nu redovisade. För helår uppgick våra besparingsförslag till och skattesänkningsförslagen till ca . Helårseffekten på det underliggande underskottet blev därmed lika stor som budgetårseffekten. För det kassamässiga budgetunderskottet blev effekten ca 18 miljarder. Smärre förändringar av regeringens förslag till utgiftsanslag har skett i samband med behandling . Detta har dock inte medfört någon nämnvärd förändring i förhållande till totalsumman av våra besparingsförslag. Emellertid kommer vårt avvisande av den föreslagna fordonsskattehöjningen, som ännu inte har riksdagsbehandlats, att sänka skatteinkomsterna i förhållande till regeringens nuvarande budgetförslag med 1985. Vårt ställningstagande till den av regeringen förordade barnbidragshöjningen - och därmed sammanhäng /85 milj. kr. Helår 1985 milj. kr. Kommunsektorn Minskade statsbidrag till kommunerna Sänkning av kommunernas skatteunderlag från juridiska personer till Minskade skatteintäkter till följd av ändringar i vissa försäkringssystem Minskade statsskuldräntor () 1 Av beloppet utgör I 180 milj. kr. 2 Av beloppet utgör 400 milj. kr. 285 milj. kr. utgörs av minskade statliga åtaganden på det skogspolitiska området till följd av vår föreslagna sänkning av skogsvårdsavgiften med motsvarande belopp. 1 Av beloppet utgör 650 milj. kr. 4 Av beloppet utgör 3 355 milj. kr. ande finansieringen - får inga budgetmässiga effekter. Vårt underliggande budgetunderskott skulle därmed ligga under det av regeringen föreslagna. De av oss föreslagna utgiftsnedskärningarna redovisas departementsvis i tabell 4. s. 27 nedan. Besparingsförslagen har tidigare redovisats utförligt i separata motioner. Vi står fast vid dessa besparingsförslag för det kommande budgetåret. För att mildra de föreslagna likviditetsdepositionernas effekter på kommunernas ekonomi föreslår regeringen att ramen för extra skatteutjämningsbidrag vidgas med 90 milj. kr. Mot bakgrund av att vi avvisar depositionerna avslår vi också höjningen av skatteutjämningsbidraget. Skattepolitiken är av avgörande betydelse för att vi skall kunna återvinna balans i vår ekonomi. nådde vi smärtgränsen för skatteuttaget. Det höga skattetrycket är nu ett hinder för att vi skall få tillbaka växtkraften i näringslivet. Det samlade skatteuttaget måste sänkas. Det avgörande motivet för att sänka skattetrycket är att stimulera arbete, sparande och företagande. En neddragning av skattetrycket måste därför sättas i centrum för det skattepolitiska reformarbetet. Sänkta skatter hindrar dessutom den totala åtstramningen från att bli alltför stor när de offentliga utgifterna skärs ned. har det högsta skattetrycket bland industriländerna. Skatter och obligatoriska avgifter utgör av BNP. Inräknas vissa andra statliga inkomster blir andelen . Men den verkliga skattebördan bestäms från utgiftssidan - det som inte betalas direkt med skatter får täckas genom upplåning, som måste betalas på något sätt . Det totala skattetrycket bör således egentligen avläsas i de offentliga utgifternas andel i BNP, som i nu är . Det stora budgetunderskottet utgör naturligtvis en restriktion för den skattepolitiska handlingsfriheten. Men det är nödvändigt att utgiftsminskningarna görs så stora att det också blir ett utrymme för sänkningar av skatteuttaget. Såväl budgetunderskottet som utgiftsandel och skatteandel. allt mätt i förhållande till BNP. måste successivt sänkas. Eftersom nuvarande statsfinanser endast tillåter begränsade skattesänkningar, måste dessa utformas så att de gör mesta möjliga nytta för den ekonomiska tillväxten. Med hänsyn till nödvändigheten att stimulera arbete, sparande och företagande bör i första hand de skatter minskas som träffar produktionen. Det betyder att beskattningen av konsumtionen måste bli förhållandevis hög även i fortsättningen. Dock finns det naturligtvis vissa konsumtionsskatter som skapar mer krångel än statsinkomster och därför bör avvecklas, t. ex. videoskatten. Bortsett från alkohol och tobak är vi dessutom kritiska mot alla förslag om höjda eller nya konsumtionsskatter, eftersom rörelseinriktningen skall vara den motsatta. Bland de skatter som träffar produktionen har intresset mest varit inriktat på de pålagor som belastar arbete. Avvägningen rör här storleken på den kil som det offentliga slår in mellan värdet av individens produktionsinsats och den ersättning han själv får behålla. Ju större den kilen är, desto mindre blir drivkraften att arbeta, spara och investera. Det gäller inte bara kapitalägare och företagare utan med dagens höga marginaleffekter även vanliga löntagare. Den långsiktiga skattepolitiken bör inriktas på att avskaffa den statliga inkomstskatten på vanliga inkomster. Inkomstskatten skulle därmed bli proportionell, bortsett från en progressiv skatt på de högsta inkomsterna. Som ett etappmål vill vi sänka marginalskatten på vanliga inkomster till med ett tak vid . En förutsättning för att varaktigt få ned marginalskatterna är att ett fullständigt inflationsskydd återinförs i skatteskalan. Dessutom måste den snedvridande begränsningen av avdragsrätten för underskott i förvärvskälla undanröjas. Medan det kan vara rimligt att begränsa rätten till ränteavdrag för konsumtionsavgifter, verkar den nuvarande blint slående avdragsbegränsningen starkt störande på nyföretagande och investeringsvilja. Ju mer marginalskatterna sänks, desto mindre blir problemet - det försvinner uppenbarligen helt om marginalskatterna inte överstiger . Vid beskattning av fysiska personer är det också nödvändigt att komma till rätta med den rundgång som tar sig uttryck i att folk betalar så mycket i skatt att de behöver bidrag för att klara sig. Det kan inte vara rimligt att inkomsttagare som betalar . eller mer i skatt inte skall kunna klara sig på sin inkomst om de har två eller flera barn. Familjebeskattningen bör således utformas under större hänsynstagande till skillnader i försörjningsbördan. Det är vidare angeläget att minska den dolda skatt på arbete som kallas arbetsgivaravgifter men som i verkligheten alltmer får karaktären av löneskatter. Det kan ske genom att man begränsar användningen av detta skatteslag till vad som behövs för att finansiera förmåner inom socialförsäkringen. Det är då angeläget att återställa sambandet mellan avgiftsnivån och förmånens storlek. På både kort och lång sikt är det viktigt att lindra de skatter som träffar företagande och kapitalbildning. Vad bolagsbeskattningen beträffar vill vi hålla fast vid beskattningen av nettovinster och vi avvisar därför tanken på proms. En sänkning av företagsbeskattningen reducerar men löser inte problemet med dubbelbeskattningen av aktieutdelning. Denna måste avskaffas i syfte att underlätta näringslivets försörjning med riskvilligt kapital. Om intresset för aktiesparande skall kunna stimuleras, måste förutom de av oss föreslagna skattelättnaderna även reavinstbeskattningen förenklas och äldre aktievinster göras helt skattefria. Den under föregående år två gånger höjda förmögenhetsskatten är förödande för sparviljan och investeringsbenägenheten, särskilt bland småföretagare. Därför har vi föreslagit att dessa skatteskärpningar upphör. Kapitalskatterna måste kraftigt nedbringas för att stimulera sparande och kapitalbildning. Den nuvarande energibeskattningen är principlös. Det är ett tankefel att en energiråvara, som blivit mera knapp och därför stiger i pris. också skall beskattas hårdare. Energiskatten bör vara likformig mellan olika energislag och utgå från energivärdet. Svensk industri kan inte försättas i kostnadsunderläge genom avsevärt högre energiskatter än utomlands. Bostadsbeskattningen blir alltmer godtycklig. Den kommande fastighetsskatten tar i likhet med hyreshusavgiften ingen hänsyn till skatteförmågan. Innehav av småhus ger ju inte upphov till några inkomster och därmed någon skattekraft att belasta. Den grundläggande principen att skatt inte får överstiga det inkomstflöde som uppstår måste försvaras. På kort sikt vill vi genomföra de skattesänkningar som vi föreslog i vår partimotion angående den ekonomiska politiken från den (1983/ 84:2031). Dessa skattesänkningsförslag framgår av tabell 5. Vi avvisar också den av regeringen föreslagna höjningen av inkomstskatten mellan 14 basenheter och borttagandet av förvärvsavdraget för att finansiera förslaget om höjt barnbidrag. Vi vidhåller vårt tidigare ställningstagande om att den 2-procentiga löneskatten - den s. k. allmänna löneavgiften - skall tas bort från den . Ett sådant borttagande är ett väsentligt inslag i inflationsbekämpningen . Inkomsteffekter av våra skatteförslag Inkomstskatteskala, slopad skattereduktion för m. m. Borttagande av hyreshusavgift och videoskatt Sänkt löneskatt () Sänkt förmögenhets-, arvs- och gåvoskatt (1982 års Borttagande av tillfällig förmögenhetsskatt Återinförd lindring av dubbelbeskattning av aktie Borttagande av omsättningsskatt på aktier Reavinstbeskattningen på aktier sänks till ur Skogsvårdsavgift sänks till 0, Avskaffad förmögenhetsskatt på arbetande kapital För att stimulera företagandet och aktiesparandet föreslås sänkta förmögenhetsskatter och att alla de skatteskärpningar på aktiesparandet som regeringen infört tas bort. Motiven för att avskaffa dessa skatter har tidigare behandlats i våra partimotioner angående den ekonomiska politiken. Vi vidhåller att hyreshusavgiften och videoskatten skall avskaffas. I våra partimotioner 1982/83:100 och 99 har vi redovisat motiven till varför vi avvisar dessa skatteformer. F. n. behandlas en lagrådsremiss om införandet av en ny fastighetsskatt. Denna skatt tar i likhet med hyreshusavgiften ingen hänsyn till om fastigheten är högt belånad eller inte, om den går med vinst eller ej. Skatteförmågeprincipen frångås således helt. Den avses dessutom drabba enskilda konventionellt beskattade fastigheter betydligt hårdare än den hyresledande allmännyttan genom ett högre skatteuttag för de förra. Att avgiften skulle vara avdragsgill för de konventionellt beskattade fastigheterna spelar därvid ingen roll eftersom för deras del hyresintäkterna beskattas fullt ut. 1 de allmännyttiga fastigheterna i den mån de över huvud taget drabbas skulle det räcka med en hyreshöjning som exakt uppgår till hyreshusavgiften. En sådan höjning skulle vara helt otillräcklig i de privata hyresfastigheterna. Enskilt fastighetsägande skulle således ytterligare missgynnas, vilket får allvarliga konsekvenser inte minst för ROT-sektorn som regeringen i andra sammanhang säger sig särskilt vilja stödja. Innehav av småhus och bostadsrätter skulle drabbas av en för dem helt ny skatt, vilket i normalfallet innebär en skatteökning på . Vi står slutligen fast vid vårt förslag om att förmögenhetsskatten för arbetande kapital i mindre och medelstora företag bör avskaffas samt att det s.k. FoU-avdraget återinförs och skogsvårdsavgiften sänks till 0,av skogsbruksvärdet. 6.4 Åtgärder mot inflationen Helt riktigt har regeringen satt upp kampen mot inflationen som den primära uppgiften för stabiliseringspolitiken. Att prisstegringarna det gångna året har legat kvar visar emellertid att det inte går att få ned inflationen med förhoppningar och besvärjelser. Moderata samlingspartiet förordar tre olika typer av åtgärder för att få ned inflationen. Viktigast är en uppstramning av finanspolitiken. Utgiftsnedskärningar minskar den inhemska efterfrågan som penningmängdens tillväxt kan hållas nere. För att komma till rätta med inflationsdrivande och arbetslöshetsskapande lönehöjningar förordar vi en politik som innebär att arbetsmarknadens parter själva tar sitt ansvar för sysselsättningen. Staten har inte längre råd att genom bidrag, subventioner och devalveringar städa upp efter alltför dyra avtal. Den fria förhandlingsrätten är en frihet under ansvar. På lång sikt är det möjligt att trygga sysselsättningen genom den ekonomiska politikens utformning. På kort sikt måste dock de parter som ansvarar för löneökningarna ta sitt sysselsättningsansvar. Staten har i egenskap av arbetsgivare på den offentliga sidan också ett ansvar för att inte inflations- och arbetslöshetsskapande löneökningar accepteras. För det tredje vill vi genom sänkta skatter bekämpa inflationen. Vi föreslår bl. a. sänkta arbetsgivaravgifter och sänkt marginalskatt, vilket direkt dämpar pris- och lönekostnadsstegringarna. Lägre marginalskatter innebär också ökad rörlighet på arbetsmarknaden. Därmed minskar flaskhalsproblemen och det därav följande inflationstrycket. Vi förespråkar också avreglering, privatisering och avbyråkratisering för att öka konkurrensen och effektiviteten. bromsar detta prisstegringarna. De i sammanhanget betydelsefulla inflationsförväntningarna påverkas i slutändan endast om de grundläggande orsakerna till inflationen angrips. Om inte orsakerna till kostnads- och efterfrågeinflationen bekämpas, går det inte att varaktigt få ned inflationsförväntningarna. Vår inflationspolitik skiljer sig från regeringens därigenom att vi är beredda att backa upp inflationsmålet genom åtgärder som angriper orsakerna. Regeringens "kamp mot inflationen består däremot endast av att symtomen angrips genom förbud av olika slag. 6.5 Sysselsättnings- och fördelningspolitik För att förhindra en fortsatt ökad arbetslöshet och en godtycklig omfördelning av inkomster och förmögenheter är en neddragning av inflationstakten av avgörande betydelse. Sysselsättnings- och fördelningspolitiken kan därför inte ses isolerad från den allmänna ekonomiska politiken. En politik som syftar till att klara sysselsättningen måste i första hand bygga på en stimulans av enskilda företag. Av den publicerade långtidsutredningen (LU 84) framgår klart att vi står inför tilltagande sysselsättningsproblem. barden offentliga sektorns tillväxt upp sysselsättningsökningen. Antalet offentliganställda ökade med 500000 personer. ökade det totala antalet sysselsatta med endast 350000 personer. Sysselsättningen i det privata näringslivet minskade således med ca 150000 personer. kan inte denna utveckling fortsätta, eftersom den offentliga sektorn kan expandera. Även vid en mycket kraftig expansion av industrisektorn kommer inte industrisysselsättningen att öka i tillräcklig omfattning för att klara arbetsmarknadsproblemen. Den privata tjänstesektorn måste därför växa. I hindras delar av den privata tjänstesektorn från att utvidgas genom den offentliga sektorns hämmande inflytande. Sådan verkan har reglering ar och byråkrati, kommunala monopol på alltifrån brandkårstjänster till daghem, högt skattetryck m.m. Rejäla besparingar och en omstrukturering i den offentliga sektorn medför inte bara ett minskat budgetunderskott utan även ökat utrymme för skattesänkningar och privata initiativ. Den totala efterfrågan på varor och tjänster blir inte mindre för att de offentliga utgifterna skärs ned. Omstrukturering av den offentliga sektorn och utgiftsnedskärningar handlar inte i första hand om svångremspolitik utan i stället om skapandet av en livskraftig privat servicesektor som genom sin expansion kan klara den långsiktiga sysselsättningsutvecklingen. En effektiv sysselsättningspolitik måste grundas på en ekonomisk politik som helt och fullt satsar på tillväxt i det privata näringslivet. Det går inte att klara sysselsättningen om inte den offentliga sektorn krymper, budgetunderskottet skärs ned och skatterna sänks. En stabil expansion av den totala sysselsättningen måste bygga på dels långsiktig stabil tillväxt i exportindustrin, dels ett tillvaratagande av den privata tjänstesektorns tillväxtmöjligheter. Arbetsmarknadspolitiken kan aldrig utgöra annat än ett komplement till den allmänna ekonomiska politiken. Den skall vara ett stöd för näringslivets expansion. Uppgiften är att skapa flexibilitet på arbetsmarknaden. Ansträngningarna att klara företagens efterfrågan på utbildad arbetskraft och insatser för att förstärka enskilda människors ställning på arbetsmarknaden måste sättas i första hand. Den arbetsmarknadspolitiska administrationen behöver förnyas. Våra förslag angående arbetsmarknadspolitiken har tidigare utvecklats i motion 1983/84:916. Den utbyggda konstlade sysselsättningen i AMS regi har lagt en tung skattebörda på näringslivet. Genom en successiv neddragning av de överdimensionerade AMS-insatserna kan näringslivets finansieringsbörda lättas och förutsättningar för skapandet av riktiga arbetstillfällen öka. Den av oss förordade besparingspolitiken brukar av socialdemokraterna ställas mot en "rättvis fördelningspolitik. Våra utgiftsnedskärningar brukar jämföras med en situation då inga åtgärder vidtas. Uteblivna utgiftsnedskärningar leder dock till högre inflation, skattehöjningar, större statsskuld och högre räntor. Detta drabbar hushållen hårdare och mer godtyckligt än utgiftsnedskärningar. Inkomstöverföringarna från den offentliga sektorn till hushållen utgör en allt större del av hushållens totala inkomster. 1960 motsvarade transfereringarna av den totala lönesumman. Denna procentsats hade 1970 stigit till och var 1983 . Genom att lönerna beskattas hårdare än inkomstöverföringarna motsvarar transfereringarna efter skatt av lönerna efter skatt. Vår fördelningspolitik syftar till att hushållen skall kunna leva på sin lön. måste staten ge hushållen stora inkomstöverföringar till följd av de höga skatterna. Löneandelen av hushållens inkomster måste öka. Våra besparingar är mot denna bakgrund fördelningspolitiskt väl motiverade. Sparar vi, kan vi sänka skatterna, vilket ökar hushållens möjligheter att leva på sina löneinkomster. På så vis kan bidragsberoendet minska. mellan privat och offentlig sektor mellan löneökningar och offentliga utgifter för transfereringar och konsumtion - tycks regeringen omedveten om. Sparar vi, innebär det också att vi lånar mindre från våra barn och barnbarn. Ett budgetunderskott på innebär att statsskulden utslagen på en tvåbarnsfamilj ökar med . Det största hotet mot vårt trygghetssystem och vår välfärd utgörs av de stora offentliga utgifterna. Det höga skattetryck som följt av utgiftsexpansionen har medfört att hushållens ekonomi har undergrävts. Förutsättningen för välfärd och social trygghet är därför att minska de offentliga utgifterna och att det totala skattetrycket minskas. 6.6 Avskaffande av löntagarfonderna Vår kritik av löntagarfonderna gäller i första hand själva principen att företagen via en särskild vinstskatt och löneskatt skall finansiera fackligt och politiskt styrda fonders socialisering av de svenska företagen. Löntagarfonderna innebär inte i något avseende en breddning av aktieägandet. I stället medför fonderna att makten och ägarinflytandet i näringslivet successivt koncentreras till centrala, anonyma och kollektivt ägda fonder. Löntagarfondernas införande försvårar en utveckling mot ekonomisk balans, bl. a. genom att företagen förlorar resurser som bättre kan användas i den egna verksamheten. riskerar att en stor del av vad de skapar satsas på mindre lönsamma företag. Genom det politiskt/fackliga inflytandet i löntagarfondernas styrelser kommer fonderna sannolikt att motarbeta strukturomvandlingen i en kortsiktig strävan att rädda befintliga arbetstillfällen. Därmed försämras dynamiken i näringslivet ytterligare, och vår industristruktur blir ännu mer föråldrad. Det är efter årets avtalsrörelse uppenbart att löntagarfonderna inte heller bromsade löneökningarna trots att regeringen angav detta som ett huvudmotiv för fondernas införande. Investeringsuppgången och kapacitetsutbyggnaden kommer dessutom att bromsas genom löntagarfondernas genomförande. Fondernas existens innebär att företagens långsiktiga investeringar sjunker. Satsningar på nya produkter och nya produktionsanläggningar minskar eller flyttas utanför gränser. Moderata samlingspartiet har tillsammans med och tillsatt en gemensam arbetsgrupp som skall förbereda avvecklingen av de kollektiva löntagarfonderna. Vid en borgerlig riksdagsmajoritet val kommer fonderna att avvecklas fr. o. m. den l . En avvecklingsplan är nödvändig när fonderna har hunnit etablera sig på aktiemarknaden.