mot · G7021636 · 1984-01-25 00:00:00 — I samband med riksdagsbehandlingen av rubricerade lagar uttryckte jag i ett par motioner mina farhågor för att de nya socialtjänstlagar, som trädde i kraft , inte skulle bli effektiva och snarare minska än öka berörda organs möjligheter att förebygga och bekämpa drogmissbruk i dess olika former. Tyvärr finns det nu många belägg för att dessa mina farhågor var befogade. Denna motion baseras i huvudsak på en utvärdering av de aktuella lagarnas funktion som utförts av de välrenommerade och erfarna socialsekreterarna från och från . Som så många befarade har de nya lagarna inneburit större osäkerhet bland socialarbetare och nämndledamöter. Osäkerheten gäller såväl vilka rättigheter den enskilde har gentemot kommunen, som praktiska och juridiska förutsättningar att inleda och genomföra insatser oberoende av den enskildes samtycke. Socialtjänstlagarna lägger ett stort ansvar på kommunerna, men har knappast gett dem resurser och instrument i erforderlig mån. Tvånget är inte alltid riktat mot en enskild. Eftersom tvång också innebär skyldighet kan det lika väl gälla en myndighet. Det är därför önskvärt att i en social lag skall den enskildes rättigheter klart framgå lika väl som vad som är de sociala myndigheternas skyldigheter. Bristfälliga instrument för att genomföra behövliga vård- och behandlingsinsatser leder visserligen till färre tvångsingripanden, men ökar kraven på psykiatrisk och även kriminalvård! har slagit fast att befattningen med illegala droger inte får accepteras. Självfallet skall inte ha en polisiär funktion, men den får inte heller motarbeta polisens åtgärder mot narkotika. De sociala insatserna - antingen de vidtas genomtvång eller frivilligt - måste ha till syfte att hejda missbruket och hindra vidare spridning. När det gäller LVU:s tillämpning tyder allt på att toleransen mot narkotikamissbruk blir allt större. Man får inte glömma att ett tidigt ingripande ökar möjligheten att bryta varaktigt missbruk och begränsar spridningen av detta. De s. k. förebyggande åtgärderna, som var angivna i resp. barnavårdslagens 26 § och nykterhetsvårdslagens 14 § saknas i nuvarande lagar. Detta är olyckligt av många orsaker bl. a. därför att de icke helt frivilliga insatserna krävde skriftlig motivering, och beslut av nämnd kunde överklagas. Ingen kunde därför bli föremål för tvångsåtgärd, utan att förebyggande, frivilliga åtgärder först hade prövats eller på redovisade grunder bedömts gagnlösa. Detta garanterade rättssäkerhet även åt missbrukarna. Med de nya lagarna finns inga åtgärder mellan den totala frivilligheten (möjligen frivillighet under hot om tvång) och tvångsåtgärder = vård i annan miljö. Visst utformas det behandlingsplaner som undertecknas och som används vid yttrande till exempelvis tingsrätter. Alla parter är dock införstådda med att samtycke och undertecknande inte är bindande. mäste återfå möjligheten att besluta om föreskrift och övervakning! Med åldersgränserna i LVU och med LVM, som är fullkomligt oanvändbar för yngre missbrukare och inte heller kan användas för att fullfölja vård som påbörjats enligt LVU, blir det mycket märkbara negativa konsekvenser: - Ungdomar som närmar sig blir inte föremål för mer långsiktig vård/behandling, eftersom den ändå inte kommer att kunna genomföras. - Fler unga i åldern 19-23 hamnar inom kriminalvården. (Enligt Bvl kunde vården pågå till .) Enligt 5§ LVU skall vården visserligen upphöra, när den inte längre behövs. Den verkliga begränsningen ligger dock i regeln att frågan om vården skall upphöra måste prövas fortlöpande från senaste prövning. I specialmotiveringen till LVU står det bl. a.: Det kan finnas anledning att påpeka att om ett särskilt behandlingsprogram har fastställts för den unge som varar , så är det givetvis en omständighet som nämnden får beakta, när den skall pröva om vården skall upphöra eller inte. Även om nämnden får ta sådan hänsyn, gör inte länsoch kammarrätt detta vid prövning efter besvär! LVUär nämligen så skriven, att det för förlängning av vårdtiden i princip fordras motsvarande missförhållanden som när vården inleddes. Denna juridiska prövning svär mot beprövad erfarenhet om betydelsen av att stabilisera och befästa det positiva som uppnåtts. Det är inte tillräckligt att häva de akuta missförhållandena. Ingen betvivlar kanske ungdomarnas vilja att frivilligt fortsätta vårdprogrammet, men alltför många kan inte stå emot trycket från tidigare kamrater eller överskattar sin förmåga att stå på egna ben och återfaller därför i missbruk. LVU skall bara tillgripas, när det kan antas att behövlig vård inte kan ges den unge med samtycke. Det är synnerligen svårt och grannlaga att bedöma om någons samtycke är allvarligt menat och hållbart som grund för en kanske långsiktig placering. Det är därför naturligt att många handläggare, nämnder och länsrätter först efter ett misslyckande väljer att tillämpa LVU. Detta utsätter den unge för ytterligare risker och påfrestningar genom kanske både fortsatt missbruk och kriminalitet. Enligt min mening borde LVU tillämpas, när den unge utsätter sin hälsa och utveckling för allvarlig fara. Endast då det är uppenbart, att man på frivillig väg kan åstadkomma en effektiv vård/rehabilitering, skulle man ha en möjlighet att inte använda sig av LVU. LVM:s brister är om möjligt än allvarligare och påtagligare. Många jurister bedömer den som helt meningslös. Det skulle föra för långt att i en motion söka precisera alla de ändringar av lagtexter m. m. som skulle erfordras för att göra här aktuella lagar till lämpliga redskap i händerna på socialarbetare, nämnder m. m. i kampen mot drogmissbruket. Men bör sätta press på regeringen och sociala beredningen att snabbt förelägga förslag till sådana ändringar i lagarna, att dessa blir ändamålsenligare än f. n. Under hänvisning till vad ovan anförts hemställs att hos regeringen begär att förslag till ändringar i socialtjänstlagarna skyndsamt utarbetas och föreläggs i syfte att komma till rätta med bl. a. de brister som påtalats i denna motion.