mot · G7022237 · 1984-01-25 00:00:00 — Motion 1983/84:2237 m. fl. Socialtjänstlagen föreskriver i 6 § Den enskilde på annat Den enskilde skall genom biståndet tillförsäkras en skälig levnadsnivå. Biståndet skall utformas så att det stärker hans resurser att leva ett självständigt liv. Och i 9 § insatser för den enskilde skall utformas och genomföras tillsammans med honom och vid behov i samverkan med andra samhällsorgan och 19 § skall verka för att äldre människor får möjlighet att leva och bo självständigt och ha en aktiv och meningsfull tillvaro i gemenskap med andra. I Spri:s rapport 135, Att pröva möjligheterna om förändringsarbete inom äldreomsorgerna, finner man att det är långt innan socialtjänstlagens intentioner förverkligats ute i kommunerna. En äldre människa som behöver hjälp har mycket litet inflytande över sin situation, sitt boende, vårdform, hjälptilldelning. Hon kan utan föregående varning flyttas på en enda dag från en vårdform till en annan. Om hon/han inte orkar med trapporna till sitt hem är tydligen institution enda alternativet för myndigheten, inte att söka en liknande lägenhet på nedre botten, eller i ett hus med hiss. Omkring hälften av dem som flyttat upplever att det är någon annan än de själva som bestämt att flyttningen skall ske. Omfattande intervjuer visar dels att en stor del av pensionärerna anser att de efter flyttning skulle kunnat klara sig lika bra hemma, t. o.m. utan någon bostadsanpassning, dels att av handläggarna av ärendena inte visste om pensionärens bostad varit modern eller ej, visste inte något om besvärliga trösklar, ingenting om trappor inne i bostaden osv. En annan undersökning, och okunskaper om äldre, 1983 visar att genomsnittssvensken har felaktiga föreställningar om äldre, men också att de kommunanställda som själva arbetar med bland de äldre är kunnigare än genomsnittssvensken medan de landstingsanställda är okunnigare. På påståendet Nästan hälften av ålderspensionärerna känner sig ofta ensamma svarade att de trodde det förhöll sig så. Svaret är emellertid som ofta känt sig ensamma och . På påståendet att mer än en fjärdedel av ålderspensionärerna bor omodernt är svaret att bor modernt och att var tredje pensionär bor i småhus, vilket av de tillfrågade var okunniga om. Slutsatsen blir att det är nödvändigt att i långt större utsträckning än engagera pensionärerna själva, i såväl landstingens som kommunernas dagliga arbete. Genom pensionärsråden har skapats en viss kontakt, men på många håll inskränker den sig till att förvaltningstjänstemän orienterar om kommande verksamhet med ofta så långt framskriden planering att den inte går att ändra. I lät man en gång alla pensionärer i en stadsdel yttra sig om ett vårdhem som planerades i utkanten av staden. Till slut enade sig alla om att vårdhemmet var onödigt, man byggde i stället pensionärslägenheter centralt i staden med tillgång till hemhjälp. Det är viktigt att pensionärsrådens representanter har förankring bland dem de företräder. Både PRO:s och SFRF:s representanter borde företräda kommundelar. Det skulle betyda en utökning av antalet (nu vanligen sex stycken), men detta skulle göra det möjligt för dem att dela upp arbetet när det gäller att hålla sig underrättade om vad som sker i kommunens övriga nämnder (byggnads-, gatu-, trafik- och stadsplan), vilka alla är av intresse. Förankring betyder också kontakt med enskilda människor och bevakning av deras intressen när det behövs. Pensionärsråden bör också ha initiativrätt. Om denna skall gälla för initiativ i socialnämnden eller till kommunstyrelsen resp. förvaltningsstyrelsen kan diskuteras. Med hänsyn till socialnämndens ansvar för samhällsplaneringen ligger den närmast till hands, men å andra sidan kan många goda förslag fastna på vägen till det exekutiva organet om de skall passera genom flera instanser. I hälso- och sjukvårdslagen fastslås i 3 § att en god hälso- och sjukvård enligt 3 p. särskilt skall bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet och enligt 4 p. skall främja kontakter mellan patienten och hälso- och sjukvårdspersonalen. Vidare heter det: Vården och behandlingen skall så långt det är möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten. Patienten skall ges upplysningar om sitt hälsotillstånd och om de behandlingsmetoder som står till buds I socialutskottets betänkande (SoU 1981/82:51) skriver utskottet angående behovet av vård (s. 11): Möjligheterna att vid behov erhålla vård får sålunda inte påverkas av sådana förhållanden som ålder, kön, förmåga att ta initiativ, utbildning, betalningsförmåga, nationalitet, kulturella olikheter, sjukdomens art och sjukdomens varaktighet. Tillämpas lagen såsom den var avsedd på dem som intagits på våra långvårdssjukhus? Under den glättade hygieniska ytan kan förhållandena vara ovärdiga ett civiliserat land, emotionellt, psykiskt och fysiskt. Ingen talar med patienten som en vuxen människa, med ett eget förflutet liv bakom sig, ingen uppmärksammar henne som en medmänniska. Hon lider av undernäring (personalen har för bråttom och/eller ingen har sett till hennes tandstatus ). Detta gäller såväl gamla människor som unga och medelålders - trafikoffer, multipelsklerosdrabbade m. fl. År tillbringar de i sjukhusmiljön. Lagen har inte trängt fram, intentioner inte blivit kända. gan är om ens kommunfullmäktige och landstingens ledamöter riktigt vet hur verkligheten upplevs på deras egna institutioner sedan de lämnat invigningens kaffekalas. Till en del kan detta bero på ramlagstiftningen, lagen ger inga preciseringar, till en del finns en tröghet i omvärdering av etablerade sociala program både hos politiker institutionerna finns ju och hos personalen, där utbildning och rutiner kommer dem att värja sig. En av de viktigaste stötestenarna är att man ser endast på sjukdomen handikappet däremot inte på de funktioner och egenskaper hos individen som är friska och som är resurser att utveckla och utnyttja. En följd av detta är att man inte alltid använder sig av medicinens - kirurgins nya metoder på gamla patienter. På sina håll är väntetiderna för t. ex. en höftledsoperation . Nedslitna knän borde inte vara anledning för varaktigt omhändertagande inom långvården, men är ofta det . I viss mån sammanhänger detta med den nuvarande politiken att reducera resurserna för akutsjukvården i landet, en åtgärd som främst drabbar äldre. Detta har tidigare påtalats av i , bl. a. i motion 1981/ 82:2161. Och det är vår bestämda uppfattning att den nuvarande ensidiga satsningen på primärvård innebär en fara. Ändringar som på ett helt nytt sätt tar till vara patientens och sjukvårdens resurser är helt nödvändiga. skulle det göra livet värt att leva även på långvårdssjukhus i den mån sådan vård är oundviklig. Alla borde tänka tanken att aldrig mera kunna gå ut i köket och ta sig en smörgås. Alla borde tänka tanken att resten av sitt liv, med sällsynta undantag, alltid träffa sin man eller hustru sittande på sängkanten i en sjuksal med tre andra patienter. Något sjukhus ställer ibland träningslägenhet till förfogande för matlagning och övernattning för familjer till patienter som alltför sällan kan komma hem. Den tidigare nämnda (135/1983) följs upp av 164/1983. I den första rapporten redovisas att mer än hälften av alla som flyttat till serviceboende eller sjukhem ansågs inom ramen för nuvarande resurser inte vara rätt placerade efter inflyttningen. Bland dem som flyttat till sjukhem fanns det vissa som på grund av bristen på servicehusplatser inte kunnat flytta till ett sådant. Detta trots att samstämmiga skilda bedömare ansåg vara en bättre boendeform för dem. I uppföljningen redovisas följande: I ansågs det att 26 av de 73 personer som lagts in på sjukhem skulle ha kunnat klara sig hemma med adekvat hjälp. För var siffrorna 9 av 41. Av långliggare på medicinsk klinik i skulle 25 av 33 ha klarat sig hemma. För var de siffrorna 29 resp. 12. som människorna skulle ha fått en bättre och lämpligare livsform hade samhället sparat pengar. visar att om erfarenheterna från och beräknats för hela landet skulle en omsorg sorn passat patienterna bättre med försiktig beräkning ha varit billigare, dvs. av nuvarande kostnad. Hemsjukvård, social hemhjälp, anhörigvård med avlastning vid behov, larm, tekniska hjälpmedel, anpassning av bostad och färdtjänst: allt finns egentligen, men för ett effektivt utnyttjande behövs vilja, fantasi och samarbete, samarbete huvudmännen emellan och nämnder emellan och samarbete med patienten och anhöriga. Några landsting och några orter har redan börjat. Ett utmärkt exempel är Hudiksvalls- och Ljusdalsområdet i . Sjukvård och primärkommun samarbetar, där finns ingen kö till långvårdskliniken, vårdtiderna är mycket korta, akutsjukhusets resurser utnyttjas. Två sjuksköterskor sköter tillsammans hemsjukvården genom att köra runt i kommunen, ingen sjuk behöver vara rädd att inte få komma in när det behövs, kommunens socialtjänst ställer upp. Hela personalen finner arbetet meningsfullt. Och man finner där exempel på patienter som tidigare aldrig beräknats kunna återvända till ett liv i egen bostad, men som gör det under trygghet. Ett alltför litet använt alternativ till långvård är BOENDESERVICE. År har de handikappade begärt anpassade lägenheter med service ute i kommunerna, men endast någon procent av vad som skulle behövas är tillgänglig och med stor variation över landet. Enligt uppgift från DHR vistas nu 400 personer på långvårdssjukhus fastän de skulle kunna klara sig med boendeservice. DHR beräknar kostnaden för dessa 400 till . Men även om boendeservice inte skulle bli billigare är patienternas valfrihet och möjlighet att bo självständigt avgörande. Hindret för att genomföra detta tidigare kan tillskrivas det skilda huvudmannaskapet, oförmågan att komma överens om vem som skall betala vad; kommunen eller . Skattebetalare och patienter har år funnit sig i denna stupiditet på det administrativa planet. En alternativform av långvård är de danska plejehjemmen, vilka är sjukhem för varaktigt boende, men med hemlika fria former. De är sjukhem, men alla patienter har egna möbler, tavlor, mattor, kläder och prydnadssaker och får ha det tills de dör, vilket i anses otänkbart. Här har vi kala väggar och golv, vita rockar och plasthandskar, som om man trodde att ålderdom smittar. Eller är det möjligen för städpersonalens skull? har naturligtvis möjligheter att med nuvarande resurser inrätta motsvarigheten till de danska plejehjemmen, men det skulle kräva en attitydförändring på alla nivåer som det kanske är för tidigt att vänta sig inom den offentliga omsorgen. Däremot skulle säkert enskilda vårdhem vara öppna för en förändring. Införandet av differentierade vårdavgifter i sjukvården stoppar ytterligare möjligheterna till ett aktivt liv, förutom att det skapar oro och förtvivlan hos tusentals gamla och deras anhöriga. anförde i sitt av godkända betänkande (SoU 1982/83:84) att det var angeläget att den arbetsgrupp med uppgift att följa tillämpningen av reglerna som tillsattes också tog upp och belyste olika möjligheter till lösningar i avgiftsfrågan. Arbetet skulle göras skyndsamt, regeringen skulle skyndsamt ta initiativ till överläggningar med och regeringen återkomma med förslag till . Av svar på en fråga i detta ärende kan man dra slutsatsen att något förslag till ändring inte kommer att föreläggas förrän ! Detta är helt oförklarligt eftersom arbetsgruppen lämnade en utförlig rapport om tillämpningen. Förslag till lösningar finns redan i motioner som väckts i frågan. Varje förhalning låser systemet. Det blir svårare för landstingen att avstå från inkomsterna, men det finns motionsförslag som skulle hålla landstingen skadeslösa. Det är svårt för personalen som inte vet om deras tjänster kommer att vara kvar. Vi kräver att regeringen i vår lägger fram ett förslag till i så god tid att det system som beslutar sig för kan träda i kraft . Vår principiella ställning är att systemet med differentierade avgifter i sluten vård för pensionärer skall avvecklas. Med stöd av vad ovan anförts hemställs 1. att hos regeringen begär förslag till åtgärder som förmår kommuner och landsting att leva upp till lagstiftarens intentioner i HSL och SoL för att stärka den enskilda människans ställning i förhållande till sociala myndigheter, 2. att hos regeringen begär förslag till avskaffande av de differentierade vårdavgifterna för utförsäkrade i sluten vård i så god tid att ett nytt avgiftssystem kan tillämpas fr. o. m. . () () () () () () ()