mot · G7022031 · 1984-01-25 00:00:00 — Dessa tillfälliga faktorer kan sannolikt inte upprepas, vilket gör att den totala industriexporten minskar kraftigt även om exporten av investeringsvaror blir högre än 1983. Enligt vår bedömning är inte heller en ökning av den privata konsumtionen realistisk. Inte ens högre löneökningar ger enligt alternativprognos en ökad privat konsumtion. I stället stiger inflationen, vilket urholkar både löneökningarna och transfereringarna till hushållen. Även vad gäller utvecklingen av industriinvesteringarna och industriproduktionen anser vi och prognoser bättre underbyggda och därför mer sannolika. Man kan även sätta ett frågetecken för den antagna lageruppbyggnaden som förväntas öka BNP med drygt 1,. Industribarometern redovisar ett ökat antal företag som upplever sig ha för stora lager. Eftersom lageromslaget har en avgörande betydelse i alla de redovisade konjunkturbedömningarna, kan en svagare utveckling i detta avseende få stor betydelse för den totala tillväxten. Den offentliga sektorns betydelse för våra strukturproblem har haft en mycket svagare tillväxt av bruttonationalprodukten och industriproduktionen än övriga OECDländer. Orsakerna till våra svårigheter är därför i första hand av inhemsk karaktär. Den låga tillväxten, den trendmässigt ökande arbetslösheten, inflationen samt underskotten i statsfinanserna och bytesbalansen är i stor utsträckning konsekvenser av den offentliga sektorns expansion. Det stora budgetunderskottet - som direkt är orsakat av den offentliga utgiftsexpansionen - har framtvingat en internationellt sett hög räntenivå, vilket håller tillbaka investeringarna och näringslivets tillväxtförmåga. Budgetunderskottet spär också på olika sätt på inflationen. Utbyggnaden av den offentliga sektorn har lett till en lönestruktur som missgynnat en expansion i det privata näringslivet. Subventioner och stödinsatser till näringslivet har låst fast produktionsresurser i bl. a. krisföretagen och byggsektorn. Skatte- och bidragssystemet har brutit ned de ekonomiska drivkrafterna för enskilda människor och företag. På stora områden har dessutom det privata näringslivets tillväxtförmåga hämmats genom ett växande antal regleringar och den byråkrati som också sammanhänger med den offentliga sektorns expansion. Den offentliga sektorns samlade storlek utgör ett problem som måste angripas med samma kraft som dess underskott saneras. Oavsett vilket mått som används är den offentliga sektorn i större än i något annat västland. Det finns tre vedertagna mått på den offentliga sektorns storlek: de offentliga utgifternas andel av vår samlade produktion (BNP), de offentliga inkomsternas andel av den samlade produktionen och den offentliga produktionens andel av den samlade produktionen. Den offentliga sektorns storlek i Den socialdemokratiska utvecklingsmodellen har, som framgår av tabell 2, inneburit att i första hand inkomst- och utgiftssidan socialiserats. En utgiftsandel på av BNP och en inkomstandel på saknar motsvarigheter i något annat västligt industriland. De offentliga bidragen, subventionerna, pensionerna, räntorna m. m. har stigit från av BNP till . Motsvarande andel i övriga västländer är endast hälften så stor. Ändå är välfärden i exempelvis och fullt jämförbar med den vi har i . En skillnad mellan dessa länder och är att vi i stor utsträckning ersatt det privata skyddsnätet med ett kollektivt. Statens och kommunernas utgifter för sjukvård, utbildning, försvar etc. uppgår till av BNP. Genomsnittet i ligger och det utan att man i dessa länder har sämre sjukvård, utbildning eller försvar. Även inkomsterna är i ovanligt starkt socialiserade för en marknadsekonomi. 1950 gick av landets samlade inkomster till den offentliga sektorn. har andelen ökat till , vilket skall jämföras med genomsnittet i på . Det tredje sättet att mäta den offentliga sektorns storlek är att mäta dess andel av den totala produktionen. Den produktion som sker i offentlig regi svarar för av BNP. Även om nivån ligger högt vid en internationell jämförelse, är den inte lika anmärkningsvärd som siffrorna för ekonomins utgifts- och inkomstsidor. Ytterligare ett mått på den offentliga sektorns storlek är andelen sysselsatta. arbetade av antalet sysselsatta i den offentliga sektorn. Av 4,2 miljoner sysselsatta arbetar 1,4 miljoner i stat och kommun. Antalet offentliganställda ökade under enbart med 500000 personer. ökade det totala antalet sysselsatta med endast 350 000 personer och antalet industrisysselsatta minskade med 70000. Det finns mångå orsaker till att den offentliga sektorn vuxit så snabbt i . En viktig förklaring är våra ofta in absurdum drivna ambitioner att jämna ut människornas disponibla inkomster. Att fungerande privata skyddsnät ersätts med kollektiva har också bidragit till utgiftsexpansionen. En tredje mer grundläggande förklaring är att det politiska systemet tillsammans med tilltron till den socialdemokratiska utvecklingsmodellen medfört en stor benägenhet att använda bidrag, subventioner och skatter för att lösa mer eller mindre verkliga problem och svårigheter. Det pris vi har fått betala är en nedgång i det privata näringslivets tillväxtförmåga. Människornas och företagens drivkrafter att spara, investera, arbeta och ta risker har försvagats. Detta har bidragit till att den svenska ekonomin successivt förlorat den flexibilitet och anpassningsförmåga som den hade . Den offentliga sektorns kraftiga expansion i är en väsentlig förklaring till att det gått sämre för vårt land än för andra västländer. I inget annat västland har de offentliga utgifterna och skattetrycket ökat så snabbt som i . I inget annat land har de offentliga subventionerna, ingreppen och regleringarna varit mer omfattande än i . För att vi skall få bukt med våra strukturella problem, är det viktigt att den offentliga sektorns inflytande i ekonomin minskar på alla nivåer. Sker inte detta, riskerar vi att komma i ett hopplöst läge, där obalanserna blir omöjliga att hantera. I en sådan situation tvingas vi till drastiska nedskärningar av både de offentliga utgifterna och den privata konsumtionen. Välfärdssamhället hotas då i sina grundvalar, och en dramatisk ökning av arbetslösheten blir oundviklig. statsskuld - som utgör de ackumulerade budgetunderskotten uppgick till nästan , förutsatt att den statliga utlandsskulden räknas i gällande valutakurser. Som andel av bruttonationalprodukten är skulden nu uppe i . Av har endast större statsskuld i procent av BNP. Vi har passerat både och . har en statsskuld på , , , och av BNP. uppgick statsskulden till av BNP. Ökningen har således varit mycket kraftig. Statsskuldens tillväxt är intressant bl. a. därför att den utgör basen för statsskuldräntornas snabba ökning. uppgick statsskuldräntorna till . Nästa budgetår kommer de att närma sig vid nuvarande räntenivåer och dollarkurs. växer således räntorna från av statsinkomsterna till . Hejdas inte denna utveckling, kommer skuldfällan att slå igen. Räntedöden och det statsfinansiella sammanbrott som moderata samlingspartiet varnat för kommer då att bli verklighet. Det kan diskuteras hur stor statsskulden kan vara utan att allvarligt skada den ekonomiska utvecklingen. För att ta oss ur den skuldfälla vi är på väg in i är det ett minimikrav att statsskulden i ett längre tidsperspektiv inte ökar snabbare än bruttonationalprodukten. Om skulderna får fortsätta att växa snabbare än BNP, är det bara en tidsfråga innan situationen blir ohållbar. Den konjunkturförbättring som skett i är ett resultat av den internationella konjunkturuppgången och de två svenska devalveringarna på sammanlagt . De positiva effekterna på exporten och därmed industriproduktionen har blivit större än tidigare förutsetts. Även om konjunkturförbättringen - som framgår av avsnitt 3 - i en rad väsentliga avseenden är mindre uttalad än i en normal uppgång, tycks regeringen tro att den fått anstånd med de nödvändiga insatserna mot våra strukturella problem. Men inte ens en mycket kraftig konjunkturuppgång råder bot på våra ekonomiska svårigheter. Så länge vi inte tar itu med problemen i den offentliga sektorn - de alltför höga offentliga utgifterna, skattetrycket, det stora budgetunderskottet, regleringarna m. m. - kan en konjunkturuppgång bara leda till en tillfällig förbättring av vårt ekonomiska läge. Behovet av strukturpåverkande insatser växer , oavsett den konjunkturella utvecklingen. Det ligger därför en fara i att dra alltför snabba slutsatser vad gäller konjunkturförbättringens effekter på våra ekonomiska svårigheter. Det måste ske en mer genomgripande omläggning av den ekonomiska politiken för att vår ekonomi varaktigt skall gynnas av en konjunkturuppgång. Annars kommer vi obönhörligen att hamna i en ännu sämre situation vid nästa konjunkturnedgång. Om vi skall få några positiva bestående effekter på vår ekonomi till följd av devalveringarna och den internationella konjunkturuppgången, är det nu mycket bråttom med åtgärder mot de strukturella problemen. Regeringen har - förutom devalveringen - i praktiken inte gjort någonting för att lösa våra problem. I stället har socialdemokraterna kraftigt höjt skatterna och beslutat om nya statsutgifter. De totala statsutgifterna /85 beräknas överstiga bedömningen i den sista borgerliga långtidsbudgeten med hela . Regeringens första steg i den ekonomiska politiken bestod av devalveringen. Det andra steget av regeringens ekonomiska politik syftar till att dra ner inflationen till samma nivå som i våra viktigaste konkurrentländer, dvs. Av regeringens budgetproposition framgår emellertid att det andra steget i allt väsentligt skjuts . Praktiskt taget inga åtgärder föreslås för att få ner inflationstakten till . Den centrala delen i regeringens anti-inflationspolitik består i att man hoppas på att lönekostnadsökningarna stannar vid . Med låga löneökningar skall vi häva oss ur krisen. Eftersom LO:s lönekrav innebär kostnadsökningar på framstår regeringens förhoppningar som ogrundade. Förutom dessa förhoppningar utgörs anti-inflationspolitiken endast av de begränsade utgiftsnedskärningarna på samt ett tak på för en liten del av de utgifter som påverkas av inflationen. Dessa åtgärder räcker inte. Regeringen tycks inte själv vilja hjälpa till att få ner pris- och lönestegringstakten genom besparingar eller låta de offentliganställda välja mellan stora löneökningar och bibehållen sysselsättningsnivå. I stället sägs i finansplanen att löntagarfonderna redan första året skall klara stabiliseringspolitiken, kostnadsutvecklingen och den varaktiga lönsamhetsförbättringen. Fonderna skall dessutom bidra till fördelningspolitiken och sprida ägandet. Regeringen försöker dölja bristen på ekonomisk politik med hänvisningar till konjunkturbetingade förbättringar vad gäller export, industriproduktion och bytesbalans. Regeringen angriper nu liksom tidigare den åtstramningspolitik som har förts och förs i flertalet . Denna politik påstås vara både orättfärdig och ineffektiv. Regeringen glömmer emellertid att det är just denna åtstramningspolitik som har lett till att vi har en lägre inflationstakt i västvärlden än vi haft . Framgången för denna åtstramningspolitik är en viktig förutsättning för den nu pågående internationella konjunkturförbättringen. De stora kraven på inflationsbekämpning i är dessutom en direkt följd av den kritiserade åtstramningspolitikens effekter på inflationen i . Motsägelsefullt nog kritiserar regeringen för att föra en så slapp finanspolitik att de stora underskotten i bytesbalansen och den federala budgeten driver upp räntenivån och dollarkursen, vilket anses hålla tillbaka återhämtningen i andra länder. Det underliggande budgetunderskott som regeringen redovisar är . Effekterna av engångsförstärkningarna på drygt elva miljarder faller bort och är därför i ett längre perspektiv tämligen ointressanta. Därmed inte sagt att inte nya engångsåtgärder kan och bör vidtas. Att ett oförändrat underskott kan redovisas beror främst på neddragningen av utgifterna för industistöd och arbetsmarknadspolitik. Eftersom denna typ av utgiftsneddragningar beror på konjunkturuppgången blir de svåra att vidmakthålla. Därtill skall läggas att utgiftsökningen för statsskuldräntorna troligtvis är för lågt uppskattad. Statsskuldräntorna förväntas öka med 4 miljarder, , /85. Denna ökning skall jämföras med att statsskuldräntorna ökar med över 12 miljarder innevarande budgetår. En ökning med endast 4 miljarder förutsätter en kraftig omsvängning från kortsiktig till långsiktig upplåning, att dollarkursen faller och att räntan inte stiger vare sig i utlandet eller trots konjunkturuppgången. Den brist på utgiftsnedskärningar som kännetecknar regeringens budget 2 1983184.3 sami. Det är nu när vi har draghjälp av en internationell konjunkturuppgång, som vi radikalt måste dra ned de offentliga utgifterna. Gör vi det kan vi pressa ner räntenivån så att investeringarna blir lönsamma. Vi kan därmed trygga exportframgångar och sysselsättningen även i den internationella konjunkturavmattning som kommer efter dagens svaga ljusning. Förmår regeringen inte med kraft angripa problemen i den offentliga sektorn , kommer den inte att förmå det heller. Att starta den förväntade konjunkturnedgången efter 1985 med ett underliggande underskott på över 90 miljarder är oacceptabelt. I en konjunkturnedgång ökar underskottet automatiskt, om inga besparingar görs. Det är därför det är så centralt att vi sparar nu i uppgången. Att det verkliga budgetunderskottet ligger kvar i en konjunkturtopp visar att underskottet är strukturellt betingat. Enligt en ny ligen publicerad studie av , som åberopas i propositionen, skulle halva budgetunderskottet vara av konjunkturell natur, dvs. försvinna i en högkonjunktur. Detta förefaller vara en kraftig överskattning. Underskottet minskar inte trots konjunkturuppgången. Regeringen gör en poäng av att tillväxten i de totala offentliga utgifterna kraftigt dämpas . Detta är delvis en följd av konjunkturuppgången i sig och dess effekter på industrisubventioner och AMS-utgifter. En nedgång av den reala utgiftsökningstakten till beräknade 0,kan emellertid inte bara förklaras av konjunkturuppgången. Regeringen har dessutom vidtagit en del åtgärder av engångskaraktär. Devalveringseffekten har t. ex. avräknats på pensioner och vissa förvaltningsanslag. En del mindre utgiftsposter har avindexerats. Av de föreslagna besparingarna på ca hade hälften en icke-strukturell karaktär. Görs inga strukturella besparingar, dvs. ingrepp i utgiftssystemen, innebär det att den offentliga utgiftsökningstakten återgår till sin tidigare trend på /år. Ingenting i budgetpropositionen tyder på att regeringen avser att ta itu med problemen i den offentliga sektorn. Den föreslår inga utgiftsnedskärningar. har man genomfört rader av skattehöjningar, som kommer att minska viljan att arbeta och investera. Systemförändringar i framför allt den offentliga sektorn har regeringen inte ens börjat fundera på. Regeringens passivitet innebär att de strukturella balansbristerna förblir olösta. Vi kommer att gå in i nästa lågkonjunktur ännu sämre rustade än vi var i den nu passerade lågkonjunkturen. Denna brist på handlingskraft i detta avgörande läge innebär att förutsättningarna för att uppnå målet, sänkt arbetslöshet och låg inflation, försämras. Moderata samlingspartiets ekonomiska politik Moderata samlingspartiet anser att det behövs en klar kursomläggning för att ekonomi åter skall kunna föras i balans. Vår politik syftar till att på alla områden förstärka marknadsekonomin. Att frigöra mänskliga och ekonomiska resurser, begränsa byråkratin samt stimulera företagens insatser blir helt avgörande för välfärdsutvecklingen . Vi delar regeringens uppfattning att en minskning av inflationstakten är en central uppgift för den ekonomiska politiken. Det går inte att få ned arbetslösheten, om inte inflationstakten sänks. Detta har moderata samlingspartiet länge hävdat. Till skillnad mot regeringen föreslår vi konkreta åtgärder för att få ned inflationen. Viktigast är en mycket stram finanspolitik. Därför förordar vi en kraftig neddragning av de offentliga utgifterna och budgetunderskottet. En minskning av budgetunderskottet innebär både att den inhemska efterfrågan hålls tillbaka och att penningmängdens tillväxt kan hållas nere. Vi förordar dessutom lägre skatter som ett sätt att bekämpa inflationen och stimulera sysselsättningen. För att komma till rätta med inflationsdrivande och arbetslöshetsskapande lönehöjningar förordar vi en politik som innebär att arbetsmarknadens parter själva tar ansvar för sysselsättningen. Låga pris- och lönestegringar är ett nödvändigt men långt ifrån tillräckligt villkor för att få på rätt kurs för framtiden. Därutöver krävs för det första en kraftig bantning av utgifterna i stat och kommun, om tillväxtmöjligheterna och sysselsättningen i det privata näringslivet skall kunna förbättras. För det andra krävs en sänkning av skattetrycket så att drivkrafterna bakom arbete, investeringar, sparande och risktagande stimuleras. För det tredje krävs att löntagarfonderna avskaffas. Fonderna innebär att viljan och förmågan till investeringar, risktagande och nyetableringar minskar hos både små och stora företag. För det fjärde - vilket blir avgörande - krävs genomgripande systemförändringar som syftar till en omstrukturering av den offentliga sektorn. Ökad privatisering, konkurrens, avgiftsfinansiering och avreglering är nödvändiga åtgärder bl. a. för att frigöra tjänsteproduktionen. Även om vår politik på kort sikt leder till påfrestningar i ekonomin och uppoffringar för de enskilda människorna, är det viktigt att komma ihåg att en minskning av de offentliga utgifterna och budgetunderskottet är den enda framkomliga vägen för att undvika massarbetslöshet och mycket hög inflation . Löser vi inte problemen i den offentliga sektorn, kommer vi att tvingas vidta med nu aktuella mått mycket drastiska och långtgående nedskärningar av de offentliga utgifterna. Det är en sådan utveckling som vår politik syftar till att undvika. Rejäla besparingar innebär inte bara att budgetunderskottet krymper utan medför även ett ökat utrymme för både skattesänkningar och löneökningar. Den totala efterfrågan på tjänster och varor blir inte mindre för att de offentliga utgifterna skärs ned. Att minska den offentliga utgiftsandelen handlar inte i första hand om svångremspolitik utan i stället om skapandet av en livskraftig privat servicesektor. Våra besparingar är fördelningspolitiskt välmotiverade. De innebär nämligen att vi lånar mindre från våra barn och barnbarn. Sparar vi tillräckligt mycket betyder det också att reallönesänkningarna kan upphöra. mellan privat och offentlig sektor - mellan löneökningar och offentliga utgifter för transfereringar och konsumtion tycks regeringen omedveten om. Det största hotet mot vårt trygghetssystem och vår välfärd utgörs av de stora offentliga utgifterna. Det höga skattetryck som följt av utgiftsexpansionen har medfört att hushållens ekonomi har undergrävts. En förutsättning för välfärd och social trygghet är därför att vi dels minskar de offentliga utgifterna, dels sänker det totala skattetrycket. Ett centralt mål för den ekonomiska politiken är att avveckla det strukturella budgetunderskottet. Det går inte i längden att basera vår välfärd på resurser som kommande generationer förväntas skapa. Budgetunderskottet och den höga nivån på utgifterna i stat och kommun innebär en fara, inte endast för de offentliga finanserna utan för hela den svenska ekonomin. Underskottet kommer att fortsätta att stiga om inga åtgärder vidtas. Enbart statsskuldräntornas tillväxt innebär en ökning av underskottet med . Trots rader av skattehöjningar, besparingar på ca och lågt beräknade utgifter för bl. a. statsskuldräntorna redovisar regeringen ett underliggande budgetunderskott på för det kommande budgetåret. Detta är oacceptabelt högt, inte minst med tanke på att vi nästa budgetår av allt att döma befinner oss i en högkonjunktur. Moderata samlingspartiet accepterade - med ett par mindre undantag samtliga de av regeringen föreslagna utgiftsnedskärningarna. Inom alla huvudtitlar utom försvarsdepartementet var vi beredda att gå mycket längre vad gäller utgiftsminskningar. Vårt budgetförslag /85 innebär jämfört med regeringens en utgiftsnivå som ligger 23,7 miljarder lägre. Av våra besparingar på är drygt 5,5 miljarder av tillfällig natur. Skatteintäkterna föreslås för budgetåret bli lägre. Vårt underliggande budgetunderskott uppgår med andra ord till , vilket är lägre än det av regeringen redovisade. Förutsatt att regeringens bedömning av engångsförstärkningarna är korrekt skulle det av oss redovisade kassamässiga underskottet uppgå till knappt 63 miljarder kronor, våra tillfälliga besparingar inräknade. Eftersom en hel del av våra förslag till utgiftsnedskärningar och skattesänkningar träder i kraft först är även helårseffekterna intressanta. För helår uppgår våra besparingsförslag till och våra skattesänkningsförslag till ca 11 miljarder. Neddragningen av det kassamässiga budgetunderskottet beräknas för helår därmed bli ca . De av oss föreslagna utgiftsnedskärningarna redovisas departementsvis i tabell 3 nedan. Beloppen är angivna i förhållande till budgetpropositionen. Besparingsförslagen redovisas utförligt i separata motioner. För översiktlighetens skull anges nedan den huvudsakliga inriktningen och de viktigaste förslagen inom resp. departements verksamhetsområde. Vårt ställningstagande i försvarsfrågan kan innebära att våra nettobesparingar blir något mindre. Å andra sidan är det troligt att våra ställningstaganden till förväntade regeringsförslag om utgiftsökningar mer än väl finansierar eventuella förslag om ökade försvarsutgifter. /85 milj. kr. Minskade statsbidrag till kommunerna Sänkning av kommunernas skatteunderlag från juridis Minskade skatteintäkter till följd av ändringar i vissa Minskade statsskuldräntor () 1 Av beloppet utgör 1 180 milj. kr. 2 Av beloppet utgör 400 milj. kr. 285 milj. kr. utgörs av minskade statliga åtaganden på det skogspolitiska området till följd av vår föreslagna sänkning av skogsvårdsavgiften med motsvarande belopp. 3 Av belopet utgör 650 milj. kr. 4 Av beloppet utgör 3355 milj. kr. Merparten av de s. k. tillfälliga besparingarna är av den karaktären att de innebär besparingar under en följd av år med belopp av motsvarande storlek som för /85. Ca 2 100 milj. kr. utgörs av engångsbesparingar. Av besparingarna avser ca socialförsäkringssektorn och kommer därmed inte att formellt påverka budgetunderskottet - de leder till ett större överskott inom socialförsäkringssektorn. Från samhällsekonomisk synpunkt är dock sådana att jämställa med utgiftsnedskärningar som får direkta budgeteffekter. Huruvida detta till trots sådana bokföringsmässiga dispositioner bör vidtas att besparingen formellt kan hänföras till statsbudgeten får övervägas. En möjlighet härvidlag vore att inom ramen för ett oförändrat uttag av socialförsäkringsavgifter justera storleksförhållandena mellan de olika avgifterna. Besparingsförslagen redovisas utförligt i separata motioner. För översiktlighetens skull anges nedan den huvudsakliga inriktningen på eller de viktigaste förslagen inom resp. departements verksamhetsområde. Besparingarna inom hänför sig till biståndsanslagen. Huvuddelen avser biståndet till . Länderramarna förändras i övrigt på sätt som överensstämmer med den moderata synen på biståndspolitiken. Anslaget till bistånd via enskilda organisationer ökas. Förändringar av sjuk- och föräldraförsäkringarna är de största besparingsposterna inom område. Okad självrisk i sjukförsäkringen samt sänkt kompensationsnivå i sjuk- och föräldraförsäkringarna föreslås. begärs en höjning av garantibeloppet från . De som begärt undantagande från ATP föreslås få rätt till pensionstillskott. Ökad avgiftsfinansiering föreslås på område. Utförsäljning av vissa dotterbolag och försäljning av delar av de affärsdrivande verken föreslås.