mot · G7022933 · 1984-05-10 00:00:00 — ställer upp en del krav för att utvecklingen skall leda mot balans 1990. Löneökningarna måste begränsas till . Årliga budgetförstärkningar på 6 miljarder behövs för att budgetunderskottet skall reduceras till . Dessutom behövs en fortsatt hög vinstnivå och ökad rörlighet på arbetsmarknaden. Även om utredarnas förslag till inriktning av den ekonomiska politiken inte är heltäckande - behovet av sänkt skattetryck, omstrukturering av den offentliga sektorn, marknadsanpassad lönebildning m.m. finns inte med instämmer vi till fullo i den ekonomiska politik som utredarna förordar. Det är i allt väsentligt en politik som moderata samlingspartiet länge har drivit. Grundtanken i utredningen att det behövs årliga budgetförstärkningar på strider mot regeringens strategi att inga fler besparingsåtgärder behöver vidtas. Långtidsutredarna har med all sannolikhet underskattat den underliggande offentliga utgiftsökningstakten (1-1,i balansalternativet). Ett mer realistiskt antagande hade lett fram till ett större budgetunderskott och större krav på budgetförstärkning. De budgetförstärkningar på som utredarna förordar är i kalkylen inlagda som utgiftsnedskärningar. Sådana utgiftsnedskärningar bör naturligtvis ske medan vi har en god konjunktursituation, dvs. De bör dessutom vara av en storleksordning som tar hänsyn till att de offentliga utgifterna har en underliggande ökningstakt på . I den långtidsbudget som presenteras i kompletteringspropositionen kartläggs konsekvenserna för budgetutvecklingen /89 av redan fattade beslut och gjorda åtaganden. Metodiken i långtidsbudgeten innebär att utgifter som ej är indexerade har antagits ligga stilla och några nya utgiftsåtaganden har inte förutsatts. Denna metodik innebär i ett historiskt perspektiv en kraftig underskattning av den offentliga utgiftsutvecklingen. Långtidsbudgeten arbetar med två alternativ. Det första "lågalternativet" innebär en lönestegring och inflationstakt om resp. fr. o. m. Räntenivån sjunker i detta fall successivt för att slutåret uppgå till . Trots att detta alternativ innebär en reallöneökning på och därmed snabbt växande skattebas ligger det kassamässiga budgetsaldot kvar på /89 (se diagram 2). Det underliggande saldot ligger kvar på en i stort sett oförändrad nominell nivå om . Det betyder att inte ens vid en mycket gynnsam ekonomisk utveckling försvinner budgetunderskottet av sig självt. I det andra alternativet - "högalternativet - stiger lönerna och inflationen . Räntenivån antas ligga på . I detta alternativ försämras budgetsaldot successivt för att slutåret uppgå till . I propositionen konstateras helt riktigt att löneutvecklingen i stort sett ligger i nivå med högalternativet. Med anledning av detta sägs i propositionen: "Om den fortsatta utvecklingen skulle leda till att pris- och löneutvecklingen även ligger på en långsiktigt allt för hög nivå, skärps kraven på finanspolitiken väsentligt. Kraftfulla budgetpolitiska åtgärder blir i en sådan situation oundvikliga." Moderata samlingspartiet menar att kraftfulla besparingar redan nu är nödvändiga för att pris- och kostnadsutvecklingen skall kunna kontrolleras. Långtidsbudgeten visar att det inte bara av konjunkturpolitiska skäl är väsentligt att spara i statsutgifterna. Även av strukturella skäl är det nödvändigt att det statsfinansiella saneringsarbetet inleds för att vi skall kunna komma in i en god ekonomisk utvecklingsbana. Vi instämmer i den slutsats som regeringen själv drar i långtidsbudgeten på s. 41: Budgetsaldo hudgetåren 1978/79-1988/89 Källa: Långtidsbudgeten, prop. 1983/84:150. Om sparandet i den svenska ekonomin skall kunna återställas till en nivå som är förenlig med samhällsekonomisk balans, torde kravet på en sparandeökning i hög grad behöva ställas också på den offentliga sektorn. Detta kräver att det statliga budgetunderskottet, mätt som en andel av bruttonationalprodukten, successivt minskar under en följd av år. Slutsatsen av långtidsbudgetberäkningarna är att budgetproblemen inte löser sig av sig själva ens vid en god allmänekonomisk utveckling. Även i lågalternativet, med dess mycket positiva ekonomiska utveckling, ligger budgetunderskottet kvar på en nivå som långsiktigt inte är förenligt med kravet på samhällsekonomisk balans. Vi vill också understryka det samband som i långtidsbudgeten (s. 41) lyfts fram mellan budgetunderskott och inflation: Lägre budgetunderskott utövar i sig en dämpande inverkan på såväl pris- och kostnadsutvecklingen som på räntenivån. Högre budgetunderskott leder till högre inflationstakt och högre räntor. Trots att regeringen tycks väl medveten om möjligheterna att dämpa pris- och kostnadsutvecklingen genom utgiftsnedskärningar dras inga slutsatser av detta vad gäller inflationsbekämpningen. Detta är en allvarlig brist i den nuvarande uppläggningen av den ekonomiska politiken. 5.1 En serie undanmanövrer Regeringens ekonomiska politik kan beskrivas som en serie undanmanövrer. Regeringen inledde med att efter valet välja den på kort sikt lättillgängliga devalveringsvägen i stället för en inhemsk anpassning. När konsumentpriserna som följd av devalveringen började stiga, proklamerade regeringen kamp mot inflationen som det s. k. andra steget i den ekonomiska politiken. Prisstegringen skulle ned till samma nivå som i våra viktigaste konkurrentländer, dvs. Men i stället för att tillgripa en konkret anti-inflationspolitik valde regeringen att försöka prata ned inflationen. Återigen gjorde regeringen en undanmanöver bestående av dels "förhoppningar" om att LO och SAF skulle ta "sitt samhällsansvar", dels allmänt tal om stora avindexeringsinsatser för att dämpa inflationsförväntningarna. Vad som hade behövts var politiskt mod att genomföra kraftiga besparingar samt att staten i egenskap av arbetsgivare genomdrivit mycket låga löneökningar på offentligsidan. Avsaknaden av konkreta åtgärder medförde att inflationen i blev dubbelt så hög som i omvärlden. Årstakten var i jämfört i de viktigaste konkurrentländerna. Som ett direkt resultat av regeringens oförmåga att hantera avtalsrörelsen kommer kostnadsökningen i att stiga , att jämföra med . där lönekostnaderna beräknas öka med . Vad gör då regeringen när den inser att det inte går att prata ned inflationen? Jo, den väljer återigen att skjuta problemen framför sig - med hjälp av ett panikpaket bestående av prisstopp, hyresstopp, utdelningsstopp. likviditetsindragningar m. m. När regeringen misslyckats med inflationsbekämpningen, tillgriper man lagstiftning för att försöka hejda prisstegringen. Såväl historisk erfarenhet som vetenskaplig expertis visar att sådana åtgärder är verkningslösa. Men det gäller att visa handlingskraft och ge intryck av att läget är under kontroll. I stället för att snabbt sätta in kraftfulla besparingsåtgärder gör regeringen nya missgrepp. Det innebär att våra möjligheter att få balans i ekonomin ytterligare försämras. 5.2 Inflation oell arbetslöshet Regeringen lanserade efter sitt tillträde begreppet "den tredje vägen. Den tredje vägen skulle kombinera låg inflation med låg arbetslöshet. Det skulle vara både-och men blev i stället varken-eller. Förändring i procent från föregående år Källa: SHB. på både i och i . Året före valet hade prisstegringstakten fallit i både och . Efter valet fortsatte den internationella inflationen neråt och ligger f. n. för hela . I däremot har inflationen varit stigande . Den totala arbetslösheten är högre än någonsin i modern svensk historia. som arbetslösheten fortsätter att öka i sjunker den i . Den totala arbetslösheten - öppen arbetslöshet inkl. AMS-sysselsättning, ungdomslag, rekryteringsstöd m. m. uppgick till drygt 350000 personer, vilket utgjorde av arbetskraften. var den totala arbetslösheten ca 270000 eller 6,av arbetskraften. Än så länge finns det inga tecken som tyder på att situationen på arbetsmarknaden skulle vara på väg att förbättras. Tvärtom fortsätter som tidigare nämnts sysselsättningen på den reguljära arbetsmarknaden att minska. Kampen mot inflationen är f. n. den viktigaste uppgiften för den ekonomiska politiken. Det går inte att fa ned arbetslösheten om inflationstakten inte först sänks. Detta har moderata samlingspartiet länge hävdat. Det är välkommet att även regeringen - åtminstone i teorin - anammat den gängse synen på sambandet mellan inflation och arbetslöshet. För att en bestående sänkning av inflationstakten skall vara möjlig måste den ekonomiska politiken snabbt läggas om. Det panikpaket regeringen nu lagt fram är en blandning av verkningslösa medel och kosmetik. Det går inte att effektivt bekämpa inflationen med Den totala arbetslöshetens utveckling i och öppen arb.lös^/het inom pris- och hyresstopp efter det att kostnadsökningarna har inträffat. Med ett strikt tillämpat prisstopp kan naturligtvis en del av prishöjningarna skjutas . En inflation på , vilken regeringen räknar med, är tekniskt möjlig om nästan inga dispenser ges. Effekten blir då att lönsamheten hålls tillbaka och investeringarna bromsas. Till slut blir resultatet en prisexplosion när prisstoppet hävs. Det är dock inte sannolikt att det går att ha en strikt tillämpning. 1 stället är det troligt att en rad dispenser måste beviljas för att undvika alltför stora lönsamhets- och sysselsättningsförsämringar. Vi riskerar då att glida in i en förhandlingsekonomi. med pris- och hyresstoppet kommer lönenivåerna att höjas . Prisstoppet kan på så vis framkalla en konstlad reallöneökning. Den reala efterfrågeökning som blir följden riktar sig i stor utsträckning mot importerade varor. Ju "effektivare prisstoppet är , desto svårare blir det att uppnå inflationsmålet på . Det föreslagna hyresstoppet innebär bl. a. att man bryter upp de avtal som träffats mellan och hyresgästföreningarna om hyreshöjningar när inflationstaket bryts igenom. Effekterna på sysselsättningen i byggnadsbranschen blir negativa. ROT-programmet kommer att motverkas, och detta i en situation då vi har större byggarbetslöshet än . Likviditetsdepositionerna på sammanlagt ca i påstås ha till effekt att löneglidningen dämpas. Löneglidning är dock enligt alla undersökningar en effekt av bl. a. företagens behov av att rekrytera arbetskraft. Likviditetssituationen påverkar inte löneglidningen. Depositionerna kan däremot ses som ett inte marknadskonformt sätt att dämpa den totala likviditetsutvecklingen i ekonomin. Det framstår i detta perspektiv som ett alternativ till upplåning från företagen med riksobligationer och statsskuldväxlar. En tänkbar effekt för vissa företag är att tvångsdepositionen kommer att drabba tänkta investeringsmedel. Det föreslagna förbudet för höjda aktieutdelningar påstås stödja inflationsbekämpningen på det fördelningspolitiska planet. Detta är ett rent nonsensargument. För det första motsvarar en höjning av aktieutdelningen på ca /oo av lönesumman. För det andra finns det inget som helst samband mellan aktieutdelning och inflation. Kontokortskrediten skall begränsas genom överläggningar med kontokortsföretagen. Eftersom kontokortskrediter motsvarar av den privata konsumtionen är åtgärder för att begränsa dessa krediter betydelselösa. Slutsatsen blir att det inte finns någon rationell ekonomisk-politisk förklaring till panikpaketet. Gemensamt för åtgärderna är att de angriper symtomen och inte orsakerna till pris- och kostnadsstegringarna. 1 praktiken föreslår regeringen dels att nya pålagor skall läggas på företagen, dels att den statsmakt som inte på sitt eget område klarat att agera arbetsgivare skall få ge regi till andra. Paketet strider dessutom mot näringslivets berättigade önskan om fasta spelregler. Ingrepp av detta slag förkortar och försvårar företagens planering. Alla regleringsförslagen i panikpaketet är motsatsen till den marknadsanpassade politik nu behöver. Mot denna bakgrund avvisar moderata samlingspartiet samtliga förslag i panikpaketet. Den situation som vi nu hamnat i visar att vädjanden och förhoppningar inte räcker för att få ned pris- och lönestegringarna. Varken löntagarfonder eller ändringar i skatteskalan och löften om höjd arbetslöshetsförsäkring på skattebetalarnas bekostnad leder till återhållsamma löneavtal. Det finns inte heller någon anledning att tro att de av regeringen initierade överläggningarna kommer att leda till någon förändring. Alla direkta ingrepp från regeringens sida kommer bara att göra situationen värre. Att intervenera skulle innebära att ansvaret för sysselsättningen lyfts från arbetsmarknadens parter. Att låta parterna bestämma inflationstakten medan regeringen själv tar på sig ansvaret för sysselsättningen är en felaktig ansvarsfördelning. Det omvända borde i stället gälla. Moderata samlingspartiet motsätter sig all statlig inblandning i avtalsrörelsen. Parterna måste ha full frihet att förhandla men de skall också ta ansvar för konsekvenserna. Endast på så vis kan alltför snabba löneökningar bekämpas. Regeringens sysselsättningspolitik har som nämnts inte inneburit att den totala arbetslösheten slutat att öka. Möjligtvis har ökningstakten bromsats upp något. I stället för att inrikta den ekonomiska politiken på att skapa reguljär sysselsättning tycks sysselsättningspolitiken syfta till att skapa allt fler konstlade arbetstillfällen i AMS regi. Regeringen föreslår nu att ytterligare skall ge öppen arbetslöshet . Att ytterligare bygga ut den konstlade sysselsättningen i en högkonjunktur innebär att vi bäddar för ännu större sysselsättningsproblem i den kommande konjunkturnedgången. Regeringen förmår inte att bryta ökningen av ungdomsarbetslösheten. Orsakerna är passivitet och brist på insikt i ungdomsarbetslöshetens orsaker. Löner, arbetsmarknadslagstiftning och formerna för yrkesutbildning tillåts fortsätta att utestänga växande grupper ungdomar från den reguljära arbetsmarknaden. Regeringen försöker dölja frånvaron av utgiftsnedskämingar med hänvisningar till konjunkturbetingade förbättringar vad gäller export, industriproduktion och bytesbalans. Ett stort nummer görs av att det kassamässiga budgetunderskottet nu beräknas till i stället för och att det underliggande underskottet dras ned från till 82 miljarder. Bakom denna tillfälliga förbättring döljer sig dock en utveckling som kommer att göra läget än mer besvärligt . Huvudförklaringen är nämligen att lönenivåerna och löneökningarna har skrivits upp, vilket ger större skatteinkomster än beräknat. Inkomstskatten, momsen, arbetsgivaravgifterna m. m. ger större skatteintäkter när lönerna ökar. Denna förbättring är av samma karaktär som 1976, då de mycket höga löneavtalen tillfälligt minskade budgetunderskottet. Det strukturella budgetunderskottet fanns då kvar men doldes tillfälligt av de ökade skatteinkomster som följde på de alltför höga löneavtalen . Den löneökningstakt som visade sig så förödande för ekonomin fick således till effekt att krisen i statsfinanserna skyldes över. Rent teoretiskt skulle det vara möjligt att helt avveckla budgetunderskottet på mycket kort sikt om lönerna höjdes med . Men därefter skulle budgetunderskottet öka till svindlande nivåer som en följd av att tillväxten kraftigt skulle avta. En andra orsak till att budgetsaldot skrivs ned är rent kosmetiskt. De extraordinära budgetförstärkningarna räknas upp med till hela 14,4 miljarder /85. För det tredje justeras statsinkomsterna från juridiska personer upp till följd av den högre lönsamheten i företagen. En ijärde orsak är att prognosen för statsskuldräntorna minskas med . Regeringen hoppas på en sänkt dollarkurs och att den inträffade nedgången i räntenivån skall bli bestående. På båda dessa punkter går dock utvecklingen f. n. i motsatt riktning. Det är i detta sammanhang ytterligt viktigt att skilja på en minskning av budgetunderskottet, som åstadkoms genom höga löneavtal, engångsförstärkningar m.m., och en underskottsminskning genom utgiftsnedskärningar. Det är i det senare fallet man får effekter på pris- och lönestegringstakten, inte i det förstnämnda. Den nu registrerade minskningen av budgetunderskottet är ett resultat av just höga löneökningar och engångsförstärkningar. I ett längre perspektiv är det underliggande budgetunderskottet det enda som är intressant. Effekterna av engångsförstärkningarna faller då bort. För innevarande budgetår redovisas ett underliggande budgetsaldo på att jämföras med knappt 82 miljarder för det kommande budgetåret. Att det verkliga budgetsaldot minskar med endast i en uppåtgående konjunktur visar att underskottet är strukturellt betingat. Enligt en OECD-studie som publicerades skulle halva budgetunderskottet vara av konjunkturell natur, dvs. försvinna i en högkonjunktur. Detta förefaller vara en kraftig överskattning. Det egentliga budgetunderskottet minskar praktiskt taget inte alls trots konjunkturuppgången. Att gå in i en kommande konjunkturnedgång med ett underliggande underskott på är utomordentligt farligt. I en konjunkturnedgång okär underskottet automatiskt. Därför är det så viktigt att vi minskar utgifterna . Den avgörande svagheten i regeringens budgetpolitik är avsaknaden av utgiftsnedskämingar. Det är ju när vi har draghjälp av den internationella konjunkturförbättringen som vi måste spara rejält för att minska budgetsaldot. Gör vi det kan vi pressa ned räntenivån så att fler investeringar blir lönsamma. Därmed tryggar vi exportframgångar och sysselsättning även i den internationella konjunkturavmattning som måste komma. Att den nuvarande konjunktursituationen skymmer de långsiktiga budgetunderskottsproblemen i svensk ekonomi framgår av långtidsbudgeten som behandlas i avsnitt 4.2. Slutsatsen av långtidsbudgeten är att det krävs att ett långsiktigt och konsekvent besparingsarbete genast måste påbörjas. Den reala offentliga utgiftsökningstakten kommer att begränsas till 0,enligt regeringen. Detta förklaras dels av konjunkturuppgången, dels av att regeringen vidtagit en del åtgärder av engångskaraktär. Devalveringseffekten har t. ex. avräknats på pensioner och vissa förvaltningsanslag, vilket innebär att dessa utgiftsposter realt sett kommer att minska. Dessutom genomfördes några mindre besparingar på och en del utgiftsposter avindexerades för det kommande budgetåret. Denna avindexering upphör emellertid nästkommande budgetår, vilket framgår av s. 5 i långtidsbudgeten: De åtgärder som vidtagits för att minska graden av automatik på budgeten har till stor del gällt indexkopplingarna . Effekten av vidtagna åtgärder har minskat utgifterna för /85. Då inga beslut (fattats) om att förändra priskompensationen, kvarstår klassificeringen av de utgiftsområden som berörts av avindexeringsbeslut som fullständig automatik. Görs inga strukturella besparingar, dvs. ingrepp i utgiftssystemen, innebär det att den offentliga utgiftsökningstakten kommer att återgå till sin tidigare trend på . Regeringen förefaller omedveten om att det höga skattetrycket är en av huvudanledningarna till våra ekonomiska svårigheter . I stället fullföljs den traditionella socialdemokratiska linjen att ständigt höja skatterna. Sedan regeringsskiftet har mer än 50 skatter höjts eller införts till en sammanlagd summa av . Motiveringen har ofta varit den fördelningspolitiska att bördorna skall bäras av alla. Kompletteringspropositionen innehåller lika litet som något annat dokument från regeringen några tecken på att skatteproblematiken tas på allvar. Skattehöjningar är och förblir ett mycket trubbigt instrument för att omfördela inkomster mellan hushållen. Skatteskärpningarna ökar i stället benägenheten hos människor och företag att ägna sig åt tjänstebyten, svartjobb och illegala transaktioner, vilket gör att inkomstfördelningen blir en annan än den eftersträvade. Det är också väl belagt att skatteuttaget är av avgörande betydelse för människornas och företagens vilja att arbeta, spara, investera och ta risker. Regeringens beslutade skattehöjningar för Mervärdeskatten höjs från 21.5 till Allmän löneavgift införd . Tillfällig höjning av allmänna löneavgiften - , Arbetsmarknadsavgiften höjd med 0, Begränsning av rätten till underskottsavdrag Skärpt förmögenhets-, arvs- och gåvoskatt Höjda avgifter m. m. Slopad skattereduktion på aktieutdelningar och sänkt reduktion på skattesparandet * Får effekt på utdelningar som utbetalas För regeringen tycks det dock inte förekomma några sådana samband. I tabellerna 2 och 3 redovisas de mer betydelsefulla av regeringens skattehöjningar resp. 1984. Skattehöjningarna på motsvarar ett höjt skatteuttag på i genomsnitt per hushåll. Regeringens alla skattehöjningar har slagit igenom i ett ökat realt skatteuttag. ökade skatterna realt . är prognosen i reviderade nationalbudgeten 3,. Detta skall jämföras med då skatterna steg med i genomsnitt . Att skattetrycket bara har stigit - från 50,5 till 51,- beror på att reallönen, som är den viktigaste skattebasen, har minskat. Tabellen består enbart av skattehöjningar som ligger ovanpå skattehöjningarna . Skattehöjningarna kan adderas med höjningar. Evig realisationsvinstbeskattning av bostadsrätter Löneskatt på till löntagarfonder Ökade avgifter till oljeersättningsfonden m. m. Den tillfälliga höjningen av löneavgiften försvinner 1 Regeringen har endast räknat med knappt 200 milj. kr. vilket förutsätter ett mycket kraftigt konsumtionsfall. 2 Lågt räknat. 5 Vinstskatten beräknas brutto inbringa 2000-2500 milj. kr. Eftersom den är avdragsgill, blir nettoeffekten ca 1 200 milj. kr. 4 skulle skattehöjningen ha blivit 2600 milj. kr. till följd av den ursprungliga begränsningen av inflationsskyddet av skatteskalan till 5,. Att inflationsskyddet sedan sänkts till innebär en ytterligare skatteskärpning med 700 milj. kr. 5 Avdragsbegränsningen beräknas leda till skattehöjningar på 1,4 milj. kr. 1985 och genomförs stegvis . Energiskattehöjningarna som beslöts på el och olja inbringar ca 600 milj. kr. och 2 255 milj. kr. Skattehöjningen uppgår därför till 1 655 milj. kr. 7 Utdelningsskatten drabbar utdelningar och beräknas inbringa 900 milj. kr. Eftersom skatten inte är avdragsgill ökar bolagsskatten med drygt 100 milj. kr. Sammantaget kostar skatten 2000 milj. kr. * Hyreshusavgiften som infördes höjs 1984, vilket inbringar ytterligare 400 milj. kr. 9 antog ett förslag om att investeringsavdraget skall slopas fr. o. m. . Regeringen föreslår dessutom i kompletteringspropositionen att förvärvsavdraget slopas och att skattesatsen i inkomstskiktet 1-4 basenheter höjs från för att finansiera det ökade barnbidraget. Borttagandet av förvärvsavdraget ökar skatteinkomsterna med 740 milj. kr. och den höjda inkomstskatten medför 1 280 milj. kr. i ökade skatteinkomster. Regeringen tycks fortfarande tro att vinstskatter, löneskatter och fastighetsskatter gynnar investeringarna. Moderata samlingspartiet hävdar att det förhåller sig tvärtom. Ökade skatter minskar företagens vilja och förmåga att öka investeringarna. Införs en fastighetsskatt kommer inte bara nyproduktionen av fastigheter utan även reparations-, ombyggnads- och tillbyggnadsverksamheten att kraftigt avta. som regeringen konstaterar att det inte är möjligt att nå inflationsmålet 1985 på till följd av de kostnadsstegringar som etablerats i årets avtalsrörelse föreslås höjda arbetsgivaravgifter. Detta är ytterligare exempel på att regeringens skattepolitik står i direkt strid med väsentliga ekonomisk-politiska målsättningar. I stället för att begränsa lönekostnadsökningarna genom att sänka arbetsgivaravgifterna, går regeringen motsatt väg. Arbetsmarknadsavgiften föreslås höjd från för att finansiera ökad ersättning till arbetslöshetsförsäkringen. Därtill har regeringen förutskickat höjningar av arbetsgivaravgifterna (eller införandet av en proms) med för att finansiera det tredje steget i den s.k. skattereformen. Dessutom kommer en aviserad höjning av ATP-avgifterna att genomföras . Sammantaget riskerar med andra ord arbetsgivaravgifterna att höjas med . I regeringens långtidsutredning (LU 84) finns en analys av vad som påverkat de svenska lönekostnadsstegringarna .