mot · G702368 · 1984-01-11 00:00:00 — m. fl. Ändring i lagstiftningen rörande vägfrågor Den nya är på väg att lösa ett antal problem som berör byggnadsverksamheten. Under hela den tid som PBL-frågan varit aktuell har väghållningen i tätorter behandlats i anslutning till PBL-frågan men också separat. För reglering av statlig och väghållning fattade beslut om nya regler för bidragsgivning till väg- och gatuhållning (rskr 1981/82:373). Regeringen har därefter utfärdat dels förordningen om statsbidrag till väg- och gatuhållning m. m., dels förordningen om ändring i förordningen (1979:627) om statsbidrag för cykelleder samt anordningar och åtgärder som främjar viss busstrafik. Regeringen har vidare genom beslut uppdragit åt att fortlöpande se över fördelningen av ansvaret mellan stat och kommun för allmänna vägar och gator som är nödvändiga för den allmänna samfärdseln. Kommunernas behov av en modern lagstiftning för väghållning har tidigare behandlats av vägutredning som 1974 och 1977 framlagt såväl principbetänkanden som lagförslag (SOU 1977:12) om och enskild väghållning. Dessa utredningar ledde endast till förändringar som avsåg kommunernas möjlighet att inom stadsplaneområden ta ut full kostnadstäckning för anläggande av gata och allmänna platser. Vägutredningarnas andra förslag som skulle reglera förhållandena till enskilda väghållare inom tätorterna har ej lett till nödvändig modernisering av väglagstiftningen, och i nya PBL-förslaget hänvisas fortfarande till lag om enskilda vägar. F. n. pågår också en översyn inom departementet av gällande regler för avgiftsuttag. I många fall har lag och avgiftsuttag uppfattats som orimliga med hänsyn till den ekonomiska verklighet som gäller. PBL ger anvisningar om hur gator och allmänna platser får anordnas när kommunen är huvudman. Hur motsvarande skall ske då enskild väghållare berörs är ej klarlagt, men i den till planen hörande genomförandeplanen eller fastighetsplanen kan dessa frågor behandlas. Då är kommunen och enskilda väghållare beroende av en omodern väglagstiftning som i t. ex. vägföreningsområden ej medger väganläggning enligt anläggningslagen. Inom många kommuner är byggverksamheten för framtiden i hög grad hänvisad till s. k. upprustnings- eller förnyelseområden. kräver särskild omsorg och större kommunalt engagemang avseende såväl planerings- som genomförandeprocesser jämfört med nyexploateringsområden. Vägfrågorna är då alltid av stort intresse för de boende, och med de ekonomiska villkor som gäller i denna typ av områden kan gatukostnaderna bli betungande och hindra önskvärd förbättring. En samverkan mellan berörda intressenter som siktar på en rationell samverkanslösning i genomförandeskedet bör eftersträvas. Samhället bör samverka med fastighetsägare och aktuell väghållningsorganisation inom berört område. Frågan om hur detaljplanläggning påverkar berörda parter ekonomiskt bör vara med i planläggningen från början. Då måste också , lagen om gemensamhetsanläggningar och lagen om enskilda vägar vara så samordnade, att rationalitet och kostnadssamverkan kan ske smidigt. Kommun, vägorganisation och fastighetsägare bör fördela anläggningskostnaderna så att ingen part drabbas av betungande ekonomiska åtaganden. För att underlätta väggenomförande bör det inte vara nödvändigt att t. ex. alla vägfrågor i en kommun först måste detaljplanläggas för att kunna genomföras. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen anhåller att i samband med genomförandet av PBL översyn görs av gällande kostnadsregler för gatubyggnad och av möjligheterna till rationell samverkan enligt vad som i motionen anges. () ()