mot · G80284 · 1984-11-05 00:00:00 — Motion 1984/85:84 m. fl. En samordnad och intensifierad narkotikapolitik (prop. 1984/85:19) Det huvudsakliga ansvaret för förebyggande arbete, samordning av insatser och behandling av den enskilda människan ligger på socialnämnden/ enligt socialtjänstlagen (SoL). Den har vi utformat som en rättighetslag för den enskilda människan och en skyldighetslag för kommunen. Detta har skett bl. a. för att stärka den enskildes ställning i förhållande till myndigheten och garantera alla, även de socialt utsatta grupperna, rättssäkerhet, integritetsskydd och självbestämmanderätt. Viktiga grundsatser i socialtjänstreformen är vidare att normalisera människors livsvillkor och att stärka den enskilda människans egna resurser. Det här är mycket viktiga grunder för hjälp till den som kommit utanför samhällets gemenskap. Men grunderna kan ibland vara svåra att omvandla till konkreta insatser. SoL är ännu ung och vi har knutit stora förhoppningar till lagens möjligheter att förnya innehåll och arbetsmetoder. Det sker också en snabb positiv utveckling ute i kommunerna. Sådana förändringar tar dock tid att fullt utveckla och kräver metodutveckling och utbildning inom , liksom attitydförändringar ute i samhället i övrigt. Missbruksfrågornä intar en viktig plats i socialnämndernas arbete. Alkoholmissbruket är i särklass det dominerande problemet. Narkotikamissbruket har dock i större eller mindre omfattning blivit en realitet i de flesta kommuner. Förutom det illegala narkotikamissbruket förekommer ett legalt missbruk av psykofarmaka som sannolikt omfattar fler än det illegala missbruket. Detta problem diskuteras dock sällan. Svårigheterna att nå och motivera missbrukare har understrukit behovet av arbetsformer inom , där man går ut till missbrukaren i hans egen miljö och försöker finna en plattform för kontakt och behandling. Sådana metoder ligger helt i linje med SoL och ger möjlighet att möta missbrukaren på en mera jämställd nivå. Dessa metoder bygger på en mänsklig kontakt och tillit mellan behandlaren och klienten. Vi vet att allt framgångsrikt motivations- och behandlingsarbete måste bygga på en ömsesidig god relation människa mot människa. Just detta gör det särskilt viktigt att betona socialtjänstlagens krav på respekt för den enskildes självbestämmande och integritet i mötet mellan behandlaren/myndighetspersonen och klienten. Behandlaren får inte utnyttja sin myndighetsmakt för att tvinga en klient att lyda behandlarens vilja. Vi vill understryka vikten av att man utvecklar arbetsmetoder just med här beskrivna grundläggande utgångspunkter. I propositionen, bilaga 2 (ffa s. 36-37) beskrivs sådana arbetsmetoder som inte kan vara godtagbara inslag i motivations- eller behandlingsarbete. a. nämns att krav och påtryckningar kan användas mot missbrukaren för att få honom att gå med på behandling. Dessa krav och påtryckningar skulle gälla rätten till socialbidrag, egen bostad eller beredskapsarbete. Den omedelbara effekten av ett sådant arbetssätt blir givetvis att de flesta missbrukare drar sig undan kontakt med . Som enda försörjningsalternativ kan då återstå att leva på andra eller på brottslig verksamhet. Detta kan knappast heller kallas aktiva behandlingsmetoder. I stället är det ett återinförande av auktoritära förhållningssätt inom vården som vi av erfarenhet vet leder till en förödande passivitet. Demokratiska arbetsmetoder kräver tvärtom hög aktivitetsgrad både från behandlarens och klientens sida. I propositionen framställs det som en fråga om skicklighet om man skall få använda myndighetsmässiga maktmetoder. Det är det emellertid inte. Det är en demokratifråga i första hand. Samma rättigheter måste gälla alla. Det är inte godtagbart att särbehandla en grupp i fråga om grundläggande rättigheter. De beskrivningar som finns i propositionen är i och för sig ofullständiga, men vi anser att denna typ av verksamhet innebär allvarliga avsteg från de grundläggande principerna i socialtjänstlagen. Detta framgår bl. a. av ett par domslut i regeringsrätten, där man klart har slagit fast att villkor ej kan ställas vid beslut om socialbidrag (mål 4226-1982 och 4113-1982). Lagändring krävs alltså om sådana arbetsmetoder skall accepteras. Vi förutsätter emellertid att det fortfarande finns en stark vilja hos att slå vakt kring grundläggande värderingar om solidaritet och demokrati med de svaga grupperna i samhället och att en sådan ändring ej kommer till stånd. Vi vill betona att den parlamentariskt sammansatta socialberedningen i sitt fortsatta arbete kommer att göra en total genomgång av insatser för människor som har missbruksproblem. Detta arbete bör inte föregripas genom att man i det här sammanhanget medverkar till att nya behandlingsformer införs i . Vi vill understryka vikten av att folkrörelserna deltar i arbetet att skapa gemenskap och drägliga livsvillkor för människor som ett led i att motverka att människor slås ut och hamnar i missbruk. Ett sådant arbete förutsätter en möjlighet att samarbeta med . a. konstaterat skulle en återgång till auktoritära metoder inom allvarligt förhindra ett sådant samarbete. Det måste bygga på ett ömsesidigt förtroende och detta är inte möjligt att åstadkomma om organisationernas medlemmar , utifrån behandlarens syn, kan berövas sociala rättigheter och utsättas för olika former av påtryckningar. Vi vill betona nödvändigheten av att utvecklar sitt samarbete med kriminalvården så man på det sättet skall kunna nå en av de kanske mest utsatta grupperna. skall inte bygga sin metodik på kontrolltänkande eller andra med kriminalvården snarlika utgångspunkter. Det är nödvändigt att står fast vid sina grundläggande principer för ett demokratiskt arbetssätt och att därmed klienten upplever att har något mer att ge. 1 propositionen återkommer resonemang om att samhället måste inta en bestämd attityd mot missbruk och samordna sina insatser. Detta är självklart. Myndigheter måste givetvis samarbeta effektivt och under organiserade former. Man måste dock noga uppmärksamma riskerna med att det knyts ett allt starkare nät av myndighetskontakter kring den enskilde. Samverkan mellan myndigheter på individnivå kan motverka sitt syfte att effektivisera biståndet - om myndigheterna inte beaktar att den enskilde har en central roll i samarbetet. Bara om den enskilde har möjlighet att aktivt delta i detta samarbete och att det sker med klara motiveringar och med hans uttalade samtycke kan sådant samarbete ha en långsiktig positiv effekt. Så snart den enskilde upplever att det sker ett samarbete över hans huvud har de insatser myndigheterna sins emellan planerar en tendens att försvaga den enskildes sociala kapacitet i stället för att höja den. Slutligen instämmer vi i att informationsinsatserna bör inriktas på att sätta in missbruksproblem i sitt sociala sammanhang. Tyngdpunkten bör ligga på människors livsvillkor och inte koncentrera sig ensidigt på preparat. Information som är osaklig eller överdriven kan vara direkt ångestskapande och förvärra situationen för människor i utsatt livssituation. De ökade informationsinsatser som tilldelas skolan bör kunna utnyttjas till att utveckla skolans verksamhet för att minska utslagning och främlingsskap - viktiga grundorsaker till missbruk. Det är också viktigt att ANT-verksamheten i skolan i högre utsträckning än nu kan utföras av organisationer som har en kamratstödjande verksamhet och som därigenom aktivt kan ge stöd till dem som håller på att slås ut. Med hänvisning till ovanstående föreslås 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförts om socialtjänstlagens grundsatser, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförts om arbetsmetoder inom , 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförts om myndighetssamarbete och information. () () () LARS-ER1K LOVDEN (s)