mot · G7022088 · 1984-01-25 00:00:00 — m. fl. förordar samma ekonomiska politik som vi gjorde före valet . Detta skiljer oss markant från socialdemokraterna. De viktigaste målen för den ekonomiska politiken är: att få ned inflationstakten, att hålla tillbaka kostnadsutvecklingen, framför allt genom återhållsamma löneavtal, att minska budgetunderskottet och att möjliggöra en återgång till den fulla sysselsättningen, bl. a. genom att bibehålla en hög vinstnivå i näringslivet så att investeringarna kan öka. I regeringens budgetförslag saknas en långsiktig strategi för hur strukturella problem skall lösas. I stället hoppas socialdemokraterna på att den internationella konjunkturuppgången skall göra en anpassning onödig. anser att detta är en lättsinnig politik. Om svenskt näringsliv skall kunna behålla och förstärka sin konkurrenskraft måste finanspolitiken stramas åt ytterligare. Det är nödvändigt också för att uppnå en dämpning av inflationstakten till den nivå som gäller i våra viktigaste konkurrentländer. En stramare finanspolitik innebär i praktiken utgiftsnedskärningar av betydligt större omfattning än vad regeringen har föreslagit. anser att den nuvarande högkonjunkturen måste utnyttjas för att åstadkomma rejäla förbättringar i den ekonomiska strukturen. Annars tvingas vi möta en kommande konjunkturnedgång utan statsfinansiellt handlingsutrymme för stabiliseringspolitiska insatser. Något utrymme för ökat skattetryck finns . har nått skattetaket. föreslår besparingar på totalt ca räknat föreslås ökade utgifter och skattesänkningar på ca . Det innebär en minskning av budgetunderskottet fr. o. m. på ca . Därtill kommer effekterna för betalning av statsskuldsräntorna, som kan uppskattas till . Vi föreslår också tillfälliga inkomstförstärkningar genom utförsäljning av statliga företag, som kan beräknas ge mellan 1 och Eftersom vissa av besparingarna kan genomföras endast vid ett kalenderårsskifte blir effekten på budgetsaldot för /85 mindre 1 1983/84. än helårseffekten, eller ungefär hälften av de . De största omprioriteringar som gör i förhållande till regeringen på utgiftssidan gäller de tidigare presenterade förslagen om förstärkt stöd till barnfamiljerna, ökade resurser till försvaret samt ökade resurser till det internationella biståndet för att uppnå 1-procentsmålet. föreslår vidare vissa skattesänkningar. Det gäller bl. a. återgång till fullt inflationsskydd i inkomstskatteskalan, lindring av dubbelbeskattning på aktieutdelningar, slopad förmögenhetsskatt på arbetande kapital i småföretag. 1970-talets ekonomiska utveckling i kännetecknades av offentlig expansion och industriell stagnation. En del av förklaringen till den dåliga utvecklingen måste sökas i internationella faktorer, främst oljekriserna, men även inhemska förhållanden hade stor betydelse. Kostnadskrisen för svensk industri och den snabba offentliga expansionen hör hit. Ansvaret för detta delas av alla politiska partier. Sedan regeringsskiftet försöker socialdemokraterna skylla den svenska utvecklingen på de borgerliga regeringarna . Detta är sakligt fel och ett utslag av politisk feghet. Vad det nu gäller är att dra lärdom av erfarenheterna och föra en ekonomisk politik som leder till en bättre ekonomisk utveckling . Detta kräver att den ekonomiska politiken läggs om i den riktning pekar på i denna motion, vilket f. ö. är densamma som vi hävdat . Den offentliga expansionen drevs i hög grad fram av socialdemokraterna. , då vi hade borgerliga regeringar, ville socialdemokraterna ha en mer expansiv offentlig utveckling än vad regeringarna släppte fram. Inte minst gällde detta den s. k. industristödspolitiken, där borgerliga regeringsförslag oftast möttes av socialdemokratiska krav på ännu större offentliga insatser och stödåtgärder. Kostnadskrisen spelade en väsentlig roll för utvecklingen av ekonomin därefter. För den bär socialdemokraterna huvudansvaret. Det är intressant att notera att socialdemokraterna nu medger att kostnadsutvecklingen 19751976 innebar starkt försämrad konkurrenskraft, sjunkande världshandelsmarknadsandelar och utslagning av produktionskapacitet. Socialdemokraterna återkommer ständigt till hur litet budgetunderskottet var 1975/76. Detta var emellertid rent tillfälligt. Budgetunderskottet har stigit kontinuerligt , från ungefär 1 %av BNP till . Den tillfälliga förbättringen 1975/76 berodde helt på lönekostnadsexplosionen avtal, som tillfälligt ökade statsinkomsterna, men på hade enbart negativa effekter på samhällsekonomin. var det uppenbart att det skulle krävas nedskärningar av de offentliga utgifterna för att få ordning på statens finanser och samhällsekonomin. Alternativet med fortsatt ökande offentliga utgifter skulle medföra en allt sämre ekonomi, med allt högre arbetslöshet och inflation. Socialdemokraterna ville emellertid inte då medge detta. I attackerades de borgerliga mycket kraftigt för att vilja rasera den sociala välfärden genom besparingsförslagen. Så sent som i valrörelsen hävdades att utgiftsbegränsningar inte behövdes. Socialdemokraterna tycks emellertid nu ha insett att deras tidigare ståndpunkt var orimlig, och de har i efterhand accepterat en stor del av de besparingar som de tidigare motsatte sig. gick de så långt att de faktiskt berömde sig av att komma med vissa egna begränsade besparingsförslag! hävdade socialdemokraterna att skattehöjningar behövdes för att parera utgiftsutvecklingen. höjdes skattetrycket med . Huvudsakligen berodde det på den kraftiga höjningen under dessa år av arbetsgivaravgifterna som nära nog fördubblades. har skattetrycket varit i stort sett oförändrat. Socialdemokraterna föreslog emellertid i opposition ytterligare höjningar av arbetsgivaravgifterna. Det kan vara värt att erinra om detta , när de själva föreslagit att man skall avstå från höjningar med motiveringen att hålla kostnadsutvecklingen och inflationen nere. Även i detta avseende har således socialdemokraterna tvingats inse att deras tidigare politik var felaktig. Vetenskapliga studier har numera visat att den s. k. avräkningen i löneavtalen och övervältringen inte fungerade på det sätt socialdemokraterna tidigare utgått ifrån. Under valrörelsen förespråkade socialdemokraterna en inkonsistent ekonomisk politik. Reallöner och sysselsättning skulle ökas, budgetunderskottet skulle minskas och besparingar behövdes inte. påtalade upprepade gånger att detta var omöjligt, vilket också har visat sig i utvecklingen efter valet. När det stod klart att socialdemokraterna skulle vinna valet blev spekulationen mot den svenska valutan mycket kraftig. Socialdemokraterna tvingades skriva ned värdet på kronan och tog då till en så stor devalvering att kronan kom att bli undervärderad. Den nya regeringen inledde med en mycket expansiv finanspolitik. De offentliga utgifterna sköt kraftigt i höjden, liksom budgetunderskottet. Det sista budgetår för vilket mittenregeringen hade det fulla ansvaret stannade budgetunderskottet på . Den av fastställda statsbudgeten för /83 hade ett underskott på ca . Detta ökade till närmast genom att den nya regeringen rev upp flera viktiga besparingsbeslut och ökade på utgifterna trots att skattehöjningar genomfördes. Socialdemokraterna berömmer sig nu av att ha vänt utvecklingen och börjat minska budgetunderskottet. Till viss del beror detta naturligtvis på den exceptionellt stora ökning av underskottet sorn drevs igenom hösten har emellertid en viss omläggning av budgetpolitiken ägt rum jämfört med uppläggningen efter valet. Tyvärr har det skett alltför sent och i alltför liten grad. Pensionerna är ett exempel på omsvängningen. Före valet lovades reservationslöst full värdestegring av pensionerna. Den senare genomförda avräkningen av devalveringens priseffekt har inneburit en minskning av utgifterna för pensioner med nära , och således minskade inkomster för pensionärerna med samma belopp. Livsmedelssubventionerna är ett annat exempel. höjdes de med 700800 milj. kr. , , sänktes de med 850 milj. kr. Även höjningen av avgifterna inom vårdsektorn som beslöts markerar en klar omsvängning hos socialdemokraterna, som tidigare motsatte sig även mindre höjningar. Socialdemokraterna har således successivt tvingats i handling medge att den ekonomiska politik de förordade tidigare var felaktig. Det är beklagligt att man vägrade inse detta på ett tidigare stadium. Vad som görs är , för litet och har fel inriktning. Den internationella konjunkturen och konjunkturläge Regeringen tecknar i finansplanen en i huvudsak gynnsam bild av den internationella konjunkturutvecklingen. Detta överensstämmer med de bedömningar som gjorts av flertalet andra. Den utdragna lågkonjunktur som kom i samband med den andra oljeprischocken 1979/80 nådde sin botten , och därefter har en uppgång skett. Uppgången är särskilt markant i . De flesta torde nu vara överens om att tillväxten i de industrialiserade länderna kommer att fortsätta under innevarande år. har återhämtningen dominerats av den privata konsumtionen, och en osäkerhetsfaktor i den framtida utvecklingen gäller investeringarnas beteende. Utvecklingen i US A är även i detta avseende något mer gynnsam än i , men höga realräntor, stort budgetunderskott och en fortsatt stark dollarkurs är osäkerhetsfaktorer som kan innebära en långsammare uppgång än väntat. För den svenska utvecklingen gör regeringen bedömningen att BNP kommer att öka . Detta är en något högre siffra än vad andra bedömare har. Allmänt sett förefaller regeringen optimistisk i flera avseenden beträffande utvecklingen , men erfarenheterna tyder på att det ofta går snabbt, kanske alltför snabbt, uppför i konjunkturuppgångar. Vi har för vår del inget underlag för att göra en väsentligt annorlunda bedömning för den ekonomiska utvecklingen på kort sikt. Som framgår av det följande menar vi emellertid att den ekonomiska politiken i ett sådant konjunkturläge måste utformas på ett väsentligt annorlunda sätt än vad regeringen gör. förordar samma långsiktiga inriktning på den ekonomiska politiken som vi har gjort . Detta skiljer oss markant från socialdemokraterna. Det är möjligt därför att vi redan före valet föreslog en realistisk ekonomisk politik som utgick från en korrekt verklighetsuppfattning. Vi har också styrkts i vår uppfattning att det är en sådan ekonomisk politik som krävs genom den analys och de försök till försiktig omläggning som socialdemokraterna har gjort . En illustration av de senaste tio årens ekonomiska utveckling ges i diagrammet. Den ger en bakgrund till de strukturförändringar vi anser nödvändiga. Index 1974 = 100 Transfereringar till hushåll efter skatt 1 * 1983/84. De viktigaste målen för vår ekonomiska politik är att få ned inflationstakten, att hålla tillbaka kostnadsutvecklingen, framför allt genom återhållsamma löneavtal, att minska budgetunderskottet och att möjliggöra en återgång till den fulla sysselsättningen, bl. a. genom att bibehålla en hög vinstnivå i näringslivet så att investeringarna kan öka. Svensk industri har sedan kostnadskrisen tappat marknadsandelar. För att dessa skall kunna återvinnas måste konkurrenskraften bibehållas och förstärkas. En förutsättning för detta är att prisstegringarna i inte avviker från våra viktigaste konkurrenters. I flera länder är inflationstakten nu nere i 3 . Av avgörande betydelse för att få ned den svenska inflationstakten är lönekostnadsutvecklingen och utvecklingen av budgetunderskottet. Målet måste vara att hålla tillbaka lönekostnadsökningen som löntagarnas reallöner efter skatt upphör att minska. Vi anser att några förutsättningar är särskilt viktiga för att detta skall kunna uppnås. För det första måste inflationen dämpas. För det andra får inte skattetrycket ytterligare höjas. För det tredje måste marginalskatterna ytterligare sänkas. För det fjärde måste marknadsekonomin på flera områden fås att fungera bättre. Vi tror inte att ekonomiska balansproblem kan lösas enbart genom en konjunkturförbättring, utan det krävs aktiva åtgärder för att åstadkomma den nödvändiga anpassningen. De strukturella förändringar som erfordras är av tre slag. Vår konkurrenskraft måste vara så god att efterfrågetrycket inom den konkurrensutsatta sektorn blir tillräckligt högt för att ge balans i de utrikes betalningarna vid full sysselsättning. Den åtstramning av den totala konsumtionen som detta kräver måste riktas mot både offentlig och privat konsumtion. Hushållens inkomster av egna arbetsinsatser bör relativt sett öka på bekostnad av transfereringar från den offentliga sektorn. Nyckeln till framgång för den ekonomiska politiken ligger av flera skäl i en stram finanspolitik. En sådan är nödvändig för att klara inflationsbekämpningen. Erfarenheterna från visar klart att det är bara när vi har fört en stram finanspolitik som vi lyckats få ned vår inflation under den internationella. Men den strama finanspolitiken är också nödvändig för att hålla tillbaka budgetunderskottet och skapa utrymme för investeringarna, framför allt inom industrin och den privata tjänstesektorn. En stram finanspolitik kan teoretiskt innebära såväl högre skatter som minskade utgifter. Av flera skäl anser vi att skattehöjningsvägen är stängd. Vi måste för det första undvika skattehöjningar för att kunna klara reallönerna efter skatt vid låga nominella lönekostnadsökningar. för det andra sannolikt att budgetunderskottet i sig, genom effekterna på penningmängd och räntenivå, driver upp inflationstakten. Men det är också sannolikt att inflationen vid givet underskott riskerar att bli högre vid högre offentliga utgifter och skattetryck. En framgångsrik inflationsbekämpning förutsätter därför att utgiftssidan hålls tillbaka. Det tredje skälet som talar emot skattehöjningar är att vi nu med all sannolikhet har nått skattetaket. Detta antagande stöds av såväl erfarenhetsmässiga iakttagelser som teoretiska studier. Det innebär att höjda skattesatser inte längre ger ökade statsinkomster. Mot denna bakgrund förespråkar vi utgiftsbegränsningar. Vi beskriver nedan vilka förändringar i de offentliga utgiftsprogrammen som vi anser nödvändiga. Besparingarna uppgår till ca på helår räknat (brutto). Besparingspolitiken har i den politiska debatten ibland ställts emot en rättvis fördelningspolitik. För att bevisa detta har man i regel jämfört effekterna av utgiftsnedskärningarna på enskilda hushåll med ett läge där över huvud taget ingenting förändras. Det är naturligtvis helt orealistiskt. I en studie utförd inom av expertgruppen för studier i offentlig ekonomi () har olika typer av anpassningsåtgärder för att bringa ned budgetunderskottet jämförts. Den slutsats som dras i studien är att besparingsåtgärder är de fördelningspolitiskt mest gynnsamma. Redan på kort sikt skulle uteblivna besparingar leda till effekter på inflation, räntor m. m. som drabbar hushållen i ungefär samma utsträckning som besparingarna. På skulle en sådan politik, som inte angriper de strukturella problemen, fördjupa våra ekonomiska balansproblem och innebära ett allvarligt hot mot välfärden. Vi har redan konstaterat att skattehöjningar är möjliga. Men även om så vore, måste dessa drabba den stora majoriteten av skattebetalare. De rika är varken tillräckligt många eller tillräckligt rika för att kunna lämna något väsentligt bidrag. Som exempel kan nämnas att om marginalskatterna sattes till för alla inkomster . så skulle statskassan teoretiskt förstärkas med ca . I verkligheten skulle människor naturligtvis inte acceptera en sådan konfiskatorisk beskattning. Liknande effekter uppnås av den införda tillfälliga förmögenhetsskatten. Denna blir så hög att avkastningen på kapitalet i regel inte räcker till för att betala skatten. Vi vill alltså understryka att besparingspolitiken inte står i strid med en rättvis fördelningspolitik utan i stället är en förutsättning för att en sådan uthålligt skall kunna bedrivas. Av största vikt för fördelningen av inkomster och förmögenheter är arbetslösheten och inflationstakten. inriktas på att föra en långsiktig sysselsättningspolitik och på inflationsbekämpning. Förutsättningarna för den senare har tidigare angivits. En framgångsrik sysselsättningspolitik måste i första hand bygga på stimulans av enskilda företag. Skattetaket sätter nämligen en bestämd gräns för utbyggnaden av den skattefinansierade offentliga sektorn. Fördelningspolitiska hänsyn måste tas vid utformningen av besparingspolitiken. De förslag vi framför har också en sådan profil. Exempelvis innebär förslaget om självrisk inom sjukförsäkringen att bara de som har arbete drabbas, medan de arbetslösa undantas. I vissa fall kan det föreligga en konflikt mellan fördelningspolitiska effekter . Åtgärder som vidtas i uttalat fördelningspolitiskt syfte kan visserligen ge de önskade effekterna i ett mycket kort perspektiv medan andra och oönskade effekter först uppträder på . Denna konflikt måste nu ägnas större uppmärksamhet. Ett exempel är marginalskattehöjningarna . Deras syfte måste ha varit att omfördela från rika till fattiga, men det är sannolikt att det var de senare som drabbades hårdast av dem till följd av effekterna på tillväxt och inflation. Ett liknande resonemang kan förås om skattetrycket i allmänhet. Även om skattehöjningar vidtas i de bästa avsikter att upprätthålla eller förbättra standarden för vissa svaga grupper kan de genom liknande mekanismer komma att slå hårt just mot dessa grupper. Vi har tidigare framhållit att ökningen av de offentliga utgifterna och det skattetryck de dragit med sig är en viktig orsak till ekonomiska problem. Parallellt med att de offentliga utgifterna stigit snabbt har också den offentliga regleringen av den privata sektorn ökat i omfattning. Detta är en viktig orsak till att marknaderna fungerar sämre . Denna offentliga expansion har till största delen ägt rum i politisk enighet. Expansionen har syftat till att lösa olika samhällsproblem och att åstadkomma en rättvis fördelning av välståndet. Det är emellertid inte längre möjligt att klara ambitionerna att skapa ett gott samhälle och rädda välfärden genom fortsatt offentlig utbyggnad. En offentlig sektor som blir så stor att människor inte är beredda att betala den blir snart ett hot mot just dessa ambitioner. En viktig förutsättning för varje analys av den offentliga sektorns framtida utveckling måste vara att vi nu har nått skattetaket. Inom ramen för detta skattetryck är det dessutom viktigt att ytterligare sänka marginalskatterna. Det finns enligt vår uppfattning två grundläggande problem som gäller den offentliga sektorns utveckling. Det är ett finansieringsproblem och ett effektivitetsproblem. Finansieringsproblemet eller snarare den finansieringsrestriktion som hänger ihop med att vi nu nått skattetaket innebär att det krävs en omfattande omprövning av många olika offentliga utgifter. De offentliga utgifterna uppgår till av BNP medan skatter, avgifter och övriga inkomster bara uppgår till . På ett eller annat sätt måste det resulterande finansieringsproblemet lösas. Vi menar att detta bara kan ske genom att ompröva utgifterna. Själva utgiftsnivån i sig är enligt vår uppfattning också ett problem. Det är inte rimligt att hävda att en offentlig utgiftsandel på är nödvändig för att uppnå centrala välfärds- och fördelningspolitiska mål. Det problem som hänger ihop med den bristande effektiviteten angrips enligt vår uppfattning bäst genom ett införande av mer av konkurrens och mindre av monopol inom den offentliga sektorns verksamhetsområden. Vi har i en särskild motion om fri konkurrens pekat på några områden inom den statliga sektorn där större inslag av konkurrens bör uppmuntras. Det innebär i praktiken att existerande statligt monopol måste upplösas i flera fall. Även inom den kommunala sektorn bör effektiviteten kunna ökas genom större inslag av anbudsförfarande och privata entreprenader. Vi anser därför att det är väsentligt att privata initiativ uppmuntras inom områden som huvudsakligen förbehållits den kommunala eller statliga sektorn. Den utformning av statsbidragen till barnomsorgen som socialdemokraterna drivit igenom är därför enligt vår uppfattning synnerligen olycklig och måste ändras så att kommunala och privata barnstugor kan drivas under samma förutsättningar. Den omprövning som vi menar måste ske av organisation och finansiering av många offentliga tjänster kommer ingalunda att innebära att dessa inte längre skall produceras. Det behöver inte ens innebära att tjänsterna produceras av andra än offentliga organ. Däremot är det nödvändigt att kostnaden för att tillhandahålla dem i större utsträckning bärs av den som nyttjar tjänsterna. I många fall är det annars svårt att veta om medborgarna verkligen värderar tjänsten lika högt som den resursförbrukning som krävs för att producera den. Detta blir sannolikt än viktigare , eftersom utvecklingen av konsumtionsmönstret troligen innebär en förskjutning mot fler tjänster. Finansieringen av dessa blir därmed ett fortgående problem. Den stora potentialen för nya finansieringsformer finns enligt vår uppfattning inom socialförsäkringssektorn. Den parlamentariska utredning som regeringen nu har aviserat angående formerna för värdesäkring av pensionerna bör enligt vår mening utvidgas till en allmän översyn av finansieringsformerna för fler försäkringssystem. Vi menar att en viktig utgångspunkt för en sådan översyn måste vara att sambandet mellan individens inkomst och förmån stärks. Det gäller t. ex. sjukförsäkringssystemet och arbetslöshetsförsäkringssystemet. De beräkningar som gjort om ATP-systemet tyder på att finansieringen av även detta system måste ses över. En expansion inom näringslivet måste enligt uppfattning bygga på marknadsekonomi och frihandel. Bara med sådana förutsättningar kan den ekonomiska politiken och näringspolitiken bidra till resursskapande och en innovationsvänlig samhällsmiljö. Marknadsekonomin är för liberaler den självklara grunden för samhället. Inget annat system ger beslutsfattarna och konsumenterna så god och direkt information om produktions- och avsättningsmöjligheterna. Inget annat system ger sådana signaler till var, när och hur framtida investeringar kan ge upphov till lönsam produktion. Inget annat system ger i sin mångfald ett sådant skydd mot felsatsningar. I en planekonomin där ekonomiska beslut tas i administrativ ordning riskerar dessa alltid att komma , bli för stora eller på annat sätt bli ineffektiva. De viktiga besluten om investeringar, marknader, produktionsinriktning och liknande måste fattas i företagen. Statens uppgift skall vara att skapa en miljö som gynnar företagsamhet och industriell tillväxt. Av central betydelse för företagens utveckling och möjligheter till framtida expansion är kostnadsutvecklingen. Lönerna avgörs av arbetsmarknadens parter i fria förhandlingar men förutsättningarna härför skapas till stor del av den allmänna ekonomiska politiken. Vid sidan av kostnadsutvecklingen spelar tillgången på riskvilligt kapital i företagen en viktig roll för deras utveckling. Soliditeten, andelen eget (= riskvilligt) kapital i förhållande till det totala kapitalet, har sjunkit kontinuerligt . har osäkerheten i industriella satsningar ökat vilket egentligen borde motivera en starkare soliditet . Det egna kapitalet fungerar som ett slags buffert för företagen vid nedgångar på grund av misslyckade satsningar eller tillfälliga störningar. En god soliditet ökar därför företagens benägenhet att genomföra riskfyllda investeringar och ger de anställda en större trygghet. Enligt vår mening måste nytt riskvilligt kapital tillföras näringslivet genom enskilt och frivilligt sparande. Det förutsätter bl. a. att det finns en fungerande aktiebörs. Vi vill i detta sammanhang också framhålla betydelsen av att småföretagen ges rimliga arbetsvillkor. Vi föreslår i en särskild partimotion ett antal åtgärder som vi menar måste vidtas. vill vi framhålla att många problem inte kan lösas genom skapandet av olika slag av offentliga organ. Det är snarare så att möjligheter till expansion och nyföretagande grundläggs i attityden och generositeten gentemot företagsamheten.