mot · G7022933 · 1984-05-10 00:00:00 — Motion 1983/84: 2933 m. fl. Förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /85, m. m. (kompletteringsproposition) (prop. 1983/84:150) Motionens huvudsakliga innehåll 4 Den internationella utvecklingen 7 ekonomi 1983 och 1984 8 3.1 Långsam konjunkturuppgång 8 3.2 Splittrad bild 10 4.2 långtidsutredriing och långtidsbudgeten 14 Regeringens ekonomiska politik 17 5.1 En serie undanmanövrer 17 5.2 Inflation och arbetslöshet 17 Det moderata alternativet 25 6.2 Utgifts- och budgetpolitik 26 6.4 Åtgärder mot inflationen 31 6.5 Sysselsättnings- och fördelningspolitik 32 6.6 Avskaffande av löntagarfonderna 34 6.7 Omstrukturering av den offentliga sektorn 35 Förstärkningen av den internationella konjunkturen är huvudförklaringen till att det nu ser ut att gå bättre även för . Den svenska konjunkturförbättringen är dock i nästan alla väsentliga avseenden svagare än under de två senaste uppgångarna. Förbättringen vilar dessutom på en mycket bräcklig grund. Devalveringen har inte utnyttjats för att angripa den alltför snabba lönekostnadsutvecklingen, den stela lönestrukturen och de stora problemen i den offentliga sektorn. Ännu är det dock inte för sent att genom snabba beslut om utgiftsnedskärningar göra en del av de vinster en konjunkturuppgång för med sig bestående. Regeringens proposition innehåller emellertid inte några förslag i denna riktning. Regeringen lanserade efter regimskiftet begreppet den tredje vägen. Med detta avsågs en politik som skulle kombinera låg inflation med låg arbetslöshet. Det skulle vara bådeoch men blev i stället varken-eller. var inflationen både i och i . Därefter har inflationen fallit till i . 1 däremot har intlationen stigit till . som arbetslösheten sjunker i ökar den i . Den totala arbetslösheten uppgår nu till drygt 350000 personer i , vilket är av arbetskraften. har arbetslösheten ökat med nära 30000 personer som antalet riktiga arbetstillfällen minskat med 26000. Regeringens ekonomiska politik har kännetecknats av en serie undanmanövrer. Den inledde med att välja den lättillgängliga devalveringsvägen framför en intern anpassning. Man fortsatte med att hoppas på att LO och SAF skulle klara inflationsbekämpningen. Avsaknaden av regeringsinsatser mot inflationen medförde att prisstegringen fortsatte att ligga på dubbla omvärldens. När regeringen till slut insett att det inte går att prata ned inflationen väljer den återigen att skjuta problemen framför sig, i form av ett panikpaket bestående av pris-, hyres- och utdelningsstopp m. m. All historisk erfarenhet såväl som vetenskaplig expertis har visat att sådana åtgärder är verkningslösa. I stället för att besluta om kraftfulla besparingar gör regeringen nya missgrepp. Det finns ingen rationell ekonomisk-politisk motivering för panikpaketet. Åtgärderna angriper endast symtomen och inte orsakerna till pris- och kostnadsstegringarna. 1 praktiken föreslår regeringen dels nya pålagor på företagen, dels att den statsmakt som inte på sitt eget område klarat att agera arbetsgivare skall få ge regi till andra. Paketet strider dessutom mot näringslivets berättigade önskan om fasta spelregler. Regleringsförslagen är motsatsen till den marknadsanpassade politik nu behöver. Därför avvisar vi samtliga förslag. Moderata samlingspartiet motsätter sig statlig inblandning i avtalsrörelsen. Direkta ingrepp från regeringens sida kommer bara att göra situationen värre. Parterna måste ha full frihet att förhandla, men de skall också ta ansvar för konsekvenserna. På så vis kan alltför snabba löneökningar motverkas. Bakom den tillfälliga förbättringen av budgetunderskottet döljer sig en ekonomisk utveckling som kommer att göra läget än mer besvärligt . Löneökningarna har blivit högre än väntat, vilket ger större statsinkomster. De extraordinära budgetförstärkningarna skrivs upp till hela 14,4 miljarder nästa budgetår. Regeringen hoppas dessutom på sänkt dollarkurs och att den inträffade nedgången i räntenivån skall bli bestående trots att de aktuella tendenserna går åt motsatt håll. Det är viktigt att skilja på en minskning av budgetunderskottet som åstadkoms genom höga löneavtal, engångsförstärkningar m.m., och en underskottsminskning genom utgiftsnedskärningar. Det är i det senare fallet man får bestående effekter på underskottet och en dämpning av prisoch lönestegringstakten, inte i det förstnämnda. minskningen av budgetunderskottet är ett resultat av just höga löneökningar och engångsförstärkningar. Den avgörande svagheten i regeringens budgetpolitik är avsaknaden av utgiftsnedskärningar. Att gå in i en kommande konjunkturnedgång med ett underliggande underskott på är utomordentligt farligt. 1 en konjunkturnedgång ökar underskottet automatiskt. Därför är det så viktigt att vi sparar . Gör vi det kan vi pressa ned räntenivån så att fler investeringar blir lönsamma. Därmed tryggar vi exportframgångar och sysselsättning även efter högkonjunkturen. Slutsatsen av regeringens egen långtidsbudget är att det krävs ett långsiktigt och konsekvent besparingsarbete som genast måste påbörjas. Inte ens vid en mycket god ekonomisk utveckling kommer budgetunderskottet att minska utan besparingar. För att lösa både de kortsiktiga stabiliseringsproblemen och de långsiktiga strukturfrågorna är för det första en kraftig bantning av utgifterna i stat och kommun nödvändig. För det andra krävs en sänkning främst av inkomstskatter, arbetsgivaravgifter och företagsskatter. För det tredje måste löntagarfonderna avskaffas. För det fjärde behövs en genomgripande omstrukturering av den offentliga sektorn. Det krävs privatisering, konkurrens, avgiftsfinansiering och avreglering för att frigöra tjänsteproduktionen och därmed trygga sysselsättningen. Vi står fast vid att våra tidigare föreslagna besparings- och skattesänkningsförslag skall genomföras. Det innebar besparingar på 23,7 resp. på budget- resp. kalenderår. Tillsammans med våra skattesänkningsförslag innebär detta ett underliggande budgetunderskott som ligger ca under det av regeringen föreslagna. Vår inflationsbekämpning har tre huvudinslag. Viktigast är en uppstramning av finanspolitiken. Detta leder i sin tur till att penningmängdens tillväxt lättare kan hållas nere. Vi förordar dessutom en politik som innebär att arbetsmarknadens parter själva skall ta sitt ansvar för både löneoch sysselsättningsutvecklingen. Därtill vill vi bekämpa inflationen genom skattesänkningar. För att klara sysselsättningen måste den ekonomiska politiken stimulera utvecklandet av enskilda företag i alla sektorer. Även om industrisektorn expanderar mycket kraftigt kommer inte industrisysselsättningen att öka i tillräcklig omfattning för att klara arbetsmarknadsproblemen . Privata tjänstesektorn måste därför expandera. Den offentliga sektorns monopol, regleringar och byråkrati, skattetryck m. m. hindrar delar av den privata tjänstesektorn från att växa. En omstrukturering av den offentliga sektorn skapar ökat utrymme för skattesänkningar och privata initiativ. På så vis kan en livskraftig privat servicesektor utvecklas och därigenom den långsiktiga sysselsättningsutvecklingen tryggas. Den internationella konjunkturuppgången har förstärkts . Tillväxten i har ytterligare förbättrats. Även om utvecklingen i visat sig gå något snabbare än vad förutsåg är uppsvinget fortfarande svagt jämfört med förändringen i . I var BNP-tillväxten . Även om ökningstakten förväntas avta . förutses den genomsnittligt bli . För är uppgången nästan lika stark. Ökad privat konsumtion och en kraftig ökning av de fasta bruttoinvesteringarna är de viktigaste faktorerna bakom uppsvinget i . Industriproduktionen har stigit mycket kraftigt och låg över bottenläget . Den starka produktionsökningen i är sannolikt inte förenlig med en balanserad utveckling på . Den snabba efterfrågetillväxten gör att risken för utbudsrestriktioner tilltar. Dessutom ökar bytesbalansunderskottet oroväckande snabbt. Efterfrågan växer fortare än produktionen. a. som en följd av att finanspolitiken är alltför expansiv. Det federala budgetunderskottet har tillåtits växa i okontrollerade former. Det har fördubblats och uppgår nu till nästan , dvs. En sådan underskottspolitik är inte i längden möjlig att förena med nuvarande låga inflationstakt. håller fast vid en relativt stram penningpolitik. Diskontot justerades upp , och primräntan har höjts i två steg till . Så länge det stora budgetunderskottet består, kommer konjunkturförbättringen och de krav inflationsbekämpningen ställer på penningpolitiken att skapa en fortsatt press uppåt på räntan. Den snabba tillväxten i har medfört en minskning av arbetslösheten från 10,till 7,. Sysselsättningen förbättrades med hela 4,5 miljoner människor. Trots den snabba uppgången har konsumentpriserna stigit med endast 4,. Inflationen väntas fortsätta ligga på en låg nivå, även om inflationsförväntningarna är i stigande. I förväntas den ekonomiska tillväxten bli . Det stora gapet gentemot kommer att bestå, även om utvecklingen förstärkts något . Utvecklingen i präglas av att många länder har djupgående strukturproblem med bl. a. stora budgetunderskott, vilket framtvingar en utpräglat restriktiv finanspolitik. Den utmärks också av att de förhållandevis höga realräntorna tillsammans med låga vinstmarginaler i företagen håller nere den ekonomiska aktiviteten. Tillväxten beräknas bli högst i och , där BNP väntas öka med 2,. I bägge länderna förefaller det som om inflationstakten dämpats på ett mera bestående sätt. I har regeringen lagt fram ett framåtsyftande budgetförslag, som innebär att budgetunderskottet reduceras som lättnader i både inkomstoch företagsbeskattningen genomförs. Dessutom planeras ytterligare försäljningar av statliga företag. I beräknas BNP öka mycket svagt . lider fortfarande av sviterna av den lössläppta expansionspolitiken som den socialistiska regeringen slog in på efter sitt makttillträde. Den nuvarande ekonomiska politiken präglas dock av ekonomisk realism. Strukturproblemen angrips, framför allt inom stålindustrin. Det hårda skattetrycket utpekas som det största problemet, och regeringen har en uttalad målsäjtning att sänka skatterna. Bland de mindre länderna i har framför allt och stora svårigheter till följd av en tidigare mycket snabb ökning av de offentliga utgifterna. De budgetunderskott som denna utveckling medfört tvingar nu dessa länder att skära ned utgifterna trots ett dåligt sysselsättningsläge. , som förr var det mest sjuka välfärdslandet i , har haft klara framgångar med sin inhemska åtstramningspolitik. Dessa länder kan jämföras med , där en liten offentlig sektor och ett blygsamt budgetunderskott har bidragit till att tillväxten har kunnat upprätthållas på en förhållandevis hög nivå. Även om utsikterna för världsekonomin förefaller tämligen ljusa för , är det fortfarande osäkert hur varaktig konjunkturuppgången blir. Räntorna i kan fortsätta att stiga som en följd av budgetunderskottets utveckling i kombination med en ökad ekonomisk aktivitet. De strukturella problemen i många av industriländerna riskerar att dämpa och förkorta konjunkturuppgången. Tilltagande protektionism i många länder kan försämra utvecklingen av världshandeln. Det stora antalet uländer och östländer med finansiella problem utgör dessutom fortfarande ett hot, även om skuldkrisen har kunnat hanteras bättre än väntat. ekonomi 1983 och 1984 I vår januarimotion (motion 1983/84:2031) presenterades en jämförelse mellan den nu pågående konjunkturförbättringen och de två senaste konjunkturuppsvingen (1972/73 och 1978/79). Denna jämförelse visade att den nuvarande uppgången är svagare i nästan alla väsentliga avseenden. Trots att innebar en förstärkning av konjunkturuppsvinget, består i allt väsentligt intrycket av att den uppgång som pågår är mer dämpad än de tidigare. Detta framgår av diagram I. 82t2 83:4 82:2 83:4 8 Arbetslöshet [+N*S ) 78:2 80:1 78:2 79:4 82:2 84:1 82:2 83:4 personer son omfattas av ungdomslagen. Utvecklingan av några centrala ekonomiska variabler vid de tre senaste kenjtnkturuppgångama. Kvartalsvis säsongskorrlgerad volymutveckling. Kalla: SCB. Industriproduktionen har efter vändningen, dvs. under de sex kvartalen fram till utgången av 1983, ökat med att jämföras med de två senaste konjunkturuppgångarna. Exportvolymen har ökat något snabbare än 1978/79 men långsammare än 1972/73. Bruttoinvesteringarna låg under vad som gällde vid konjunkturomslaget. Vid 1978/uppgång ökade bruttoinvesteringarna mer än vad som skett i nuvarande uppgång. Situationen på arbetsmarknaden har utvecklats betydligt sämre än i samband med tidigare konjunkturomslag. Den totala arbetslösheten har fortsatt att trendmässigt öka till skillnad mot tidigare tillfällen då en stabilisering inträdde. Dessutom har den reguljära sysselsättningen fortsatt att minska vilket ej var fallet tidigare. Att den internationella konjunkturuppgången har förstärkts är huvudförklaringen till att det nu ser ut att gå bättre även för . För förutser regeringen en BNP-tillväxt på , vilket är en marginell uppskrivning i förhållande till finansplanen . Detta framgår av tabell 1, som visar att den aktivitetsförbättring som härrör från den utländska efterfrågan döljer en ganska splittrad utveckling. Försörjningsbalanser 19831984 enligt regeringens finansplaner Procentuella volymförändringar från föregående år Import, varor/tjänster -1,1 -3,4 Statliga myndigh/affärsverk -8,3 -2,5 -0,4 -4,7 -7,3 -7,7 -0,1 -3,2 -0,9 Export, varor/tjänster Exportprognosen skrivs nu upp med . Detta uppvägs dock till största delen av att importprognosen skrivs upp nästan lika mycket. Industriinvesteringarna antas öka , vilket trots den betydande uppräkningen kan visa sig vara alltför lågt med hänsyn till det höga kapacitetsutnyttjandet och den goda vinstnivån i industrin. Det bör dock erinras om att även efter en uppgång i industriinvesteringarna med är investeringsvolymen extremt låg. Eftersom industriinvesteringarna uppgick till , innebär den antagna uppgången en förbättring med endast ca 3 miljarder. Industrins investeringskvot var , vilket är den lägsta siffran . För att industriinvesteringarna skall komma upp volym skulle de behöva öka med . Trots finansplanens tal om ett offentligt investeringsprogram sker det på detta område en minskning i förhållande till föregående år. För lagerinvesteringar och bostadsbyggande revideras siffrorna ned. Både den privata och den offentliga konsumtionen tilldelas oförändrat låga tillväxttal trots konjunkturförbättringen. Industriproduktionen väntas öka . Detta är i och för sig glädjande men innebär bara att vi nu är tillbaka på ungefär nivå. har industriproduktionen i ökat . har en mycket lång väg kvar innan vi eliminerat gapet gentemot övriga . Regeringen beräknar att bytesbalansunderskottet fortsätter att förbättras. Även om underskottet skulle stanna vid 1 miljard, vilket regeringen räknar med, innebär inte detta att det strukturella bytesbalansunderskottet skulle ha försvunnit. Förbättringen beror till stor del på låg inhemsk efterfrågan till följd av låga bruttoinvesteringar och låg privat konsumtion. Bruttoinvesteringarna uppgår f. n. till av BNP att jämföra . För att åstadkomma den nödvändiga kapacitetsökningen i ekonomin skulle behöva uppnå den investeringskvot vi hade . En sådan investeringsuppgång skulle medföra att bytesbalansunderskottet ökade till ca , om inte det offentliga utgiftsunderskottet minskar eller hushållens sparande kraftigt ökar. Arbetslösheten har fortsatt att växa . Den totala arbetslösheten uppgick till eller mer än 350000 människor, om beredskapsarbeten, AMS-utbildning, ungdomslag, rekryteringsstöd m. m. inräknas. har arbetslösheten ökat med nära 30000. Att den öppna arbetslösheten kan begränsas med ytterligare AMS-insatser innebär inte att våra reella arbetsmarknadsproblem blir mindre. Detta bekräftas av att den reguljära sysselsättningen fortsätter att minska. var de riktiga arbetstillfällena 26000 färre än . Regeringen räknar med en lönekostnadsökning på . Trots att detta är en uppjustering är det alldeles för lågt. Avtalen på både kommun- och landstingssidan medför större kostnadsökningar, trots att löneutvecklingsgarantin på den offentliga sidan som följd av industriarbetarnas löneglidning ger ytterligare löneökningar först . De genomsnittliga lönekostnadsökningarna kommer troligen att ligga på . Eftersom lönerna stiger successivt innebär det att nivåhöjningen blir . Regeringens bedömning att lönekostnadsstegringen skulle kunna begränsas till 1984 grundar sig bl. a. på att det föreslagna åtgärdspaketet skulle kunna dämpa löneglidningen. Detta är enligt vår bedömning helt orealistiskt. Preliminära kalkyler från tyder på att lönekostnaderna ökar med , även om löneglidningen skulle bli så låg som 2,. Målet att reducera inflationstakten under loppet av ligger enligt regeringen kvar. räknar den dock i sin prisprognos med en inflation på . Även vid en tämligen strikt tillämpning av prisstoppet framstår denna prognos som optimistisk. steg priserna med hela 2,. kommer priserna troligen att ha stigit med t2 1983184. Nr 2931 -2933 höjs livsmedelspriserna till följd av jordbruksavtalet och bensinpriserna till följd av bensinskattehöjningen. är det därmed risk för att 4-procentsnivån är uppnådd. Att inflationen bara skulle stiga med I procentenhet är inte realistiskt. Bostadsbyggandet väntas fortsätta att falla dramatiskt. Endast 32000 bostadslägenheter kommer enligt att påbörjas . Det har inte sedan och byggts så få lägenheter som f. n. Enskilt ägda hyreshus byggs över huvud taget inte längre. Som en följd av reallönesänkningarna, skatteomläggningen och avdragsbegränsningen har det privatfinansierade småhusbyggandet nära nog upphört. Den vinstförbättring som skedde framför allt i industrin 1983 väntas fortsätta . Vi delar regeringens bedömning att det är mycket angeläget att den inträffade vinstförbättringen blir bestående. Risken är annars stör att den nödvändiga investeringsuppgången uteblir. För att vinstnivån inte återigen skall falla krävs bl. a. en nedgång i den svenska pris- och lönestegringstakten. Sammanfattningsvis kan konstateras att som en följd av den internationella konjunkturuppgången utvecklas export, industriproduktion och bytesbalans bättre än vad som tidigare beräknats. Detta gällde dock inte inflationen och den totala arbetslösheten som snarare tycks utvecklas sämre än vad som tidigare befarats. För de enskilda hushållens ekonomi går det snarare sämre än förutsatt. Reallönen föll med ett par procentenheter, vilket bl. resulterade i att hushållens sparkvot blev ±0. Reallönen sjönk enligt med hela 3,1983. Någon större reallöneökning blir det inte ens enligt regeringens prognos. Därtill minskar en hel del av transfereringarna till hushållen. Pensioner, barnbidrag, bostadssubventioner m. m. minskar realt för genomsnittshushållet. De enskilda människorna kommer inte att få det bättre. tror t. o. m. att hushållens sparande i modern tid blir negativt. Hushållen tvingas således ta av sina tillgångar för att upprätthålla sin levnadsstandard. Den svenska ekonomin har sedan sista kännetecknats av växande strukturella problem. En del av dessa problem uppkom därför att världsmarknadsefterfrågan på svenska industriprodukter ändrades. Detta ställde krav på en anpassning av vår industriproduktions sammansättning. Kraven på en minskad produktionsvolym inom varvs-, ståloch tekobranscherna växte kontinuerligt . En omställning av den svenska industristrukturen mot en mer marknadsanpassad sammansättning var nödvändig för att långsiktigt förbättra bytesbalansen och undvika ytterligare försämringar av vårt bytesförhållande mot omvärlden. Alternativet till en sådan anpassning är fortsatt försämring av levnadsstandarden. En del av industristrukturproblemen åtgärJades under de borgerliga regeringsåren och . Vår produktionskapacitet inom varvs- och stålindustrin krympte förhållandevis snabbt under dessa år. Kapaciteten inom tekoindustrin krympte successivt . Många av industriländerna i vår omvärld har ännu inte klarat av motsvarande omställning. och försöker f. n. att anpassa sin stålproduktion till den långsiktiga efterfrågan. har stora problem med sin varvsindustri. De flesta europeiska länder måste fortsätta att minska sin tekoindustri etc. Ett annat 1970-talsproblem som för tillfället ser ut att ha lösts i är näringslivets lönsamhet. sjönk lönsamheten i företagen till internationellt sett extremt låga nivåer. Detta gällde framför allt räntabiliteten på industriellt kapital, vilket bidrog till en svag investeringsutveckling och till en sjunkande industrisysselsättning. De senaste två årens lönsamhetslyft har gjort att vinstnivån återställts till ungefär den nivå som rådde . För att industrisektorn skall kunna byggas ut krävs det att denna lönsamhetsförbättring blir bestående. Även om åtgärder har satts in mot en del av våra strukturella problem, kvarstår dock tre viktiga områden som vi ännu inte böljat angripa. Det första problemområdet hänger samman med vår alltför stora offentliga sektor. Som visats i vår januarimotion angående den ekonomiska politiken (motion 1983/84:2031) är den offentliga sektorn i större än i något annat västland oavsett vilket mått som används. Den offentliga sektorns utgifter, skatter, produktion och sysselsättning har dessutom vuxit snabbare i än i alla andra västliga industriländer. Statens och kommunernas kraftiga expansion i är en väsentlig förklaring till att det gått sämre för vårt land än för andra västländer. Det höga skattetrycket har medverkat till att driva upp inflationstakten och till att minska drivkrafterna för de enskilda människorna och företagen. Utbyggnaden av den offentliga sektorn har lett till en lönestruktur som motverkat en utbyggnad av det privata näringslivet. Det stora budgetunderskottet som direkt är orsakat av den offentliga utgiftsexpansionen har framtvingat en internationellt sett hög räntenivå. På stora områden har dessutom det privata näringslivets tillväxtförmåga hämmats genom ett växande antal regleringar och den byråkrati som också sammanhänger med den offentliga sektorns expansion. En central förutsättning för återställd ekonomisk balans är att den offentliga sektorns samlade storlek minskar som dess underskott saneras. Det andra problemområdet gäller lönebildningen. Vi hade i en lönekostnadsutveckling som ständigt låg för högt i förhållande till omvärlden. Större kostnadsökningar i än i omvärl den har lett till försämrad konkurrenskraft och förluster av marknadsandelar. Lönekostnadsökningarna var dubbelt så höga som i våra viktigare konkurrentländer. Detta tycks även bli fallet . En förutsättning för återställd balans i vår ekonomi är att lönekostnadsökningarna bringas ned till den ökningstakt som råder i omvärlden. Ett tredje område som delvis hänger ihop med de två övriga problemen är den svenska lönestrukturen. För att flexibiliteten på arbetsmarknaden skall förbättras är det nödvändigt att lönestrukturen blir mer marknadsanpassad. Den s. k. solidariska lönepolitiken har av allt att döma lett tili att löneskillnaderna blivit alltför små. En expansion i industrin och en ökad flexibilitet i ekonomin förutsätter för det första att den konkurrensutsatta delen av näringslivet återfår sin löneledande roll. Fördel andra underlättas rörligheten av större lönespridning inom industrin. Den omställningsförmåga på arbetsmarknaden som behövs för en uthållig industriexpansion är inte förenlig med nuvarande lönestruktur. 4.2 långtidsutredning och långtidsbudgeten som publicerades försöker klargöra de krav som ställs på den ekonomiska politiken för att viktiga ekonomiskpolitiska mål skall uppnås till 1990. Huvudperspektivet avser den strukturella utvecklingen under resten av detta årtionde. I detta perspektiv beskrivs valmöjligheterna mellan expansion av den privata sektorn kontra offentlig expansion. Det andra tidsperspektivet avser den konjunkturella utvecklingen . I detta perspektiv beskrivs ett alternativ som leder mot balans 1990 och ett alternativ som leder bort ifrån balans.