mot · G802133 · 1984-11-12 00:00:00 — m. fl. Riktlinjer för den ekonomiska politiken på medellång sikt (prop. 1984/85:40) I proposition 1984/85:40 anger regeringen sina målsättningar och riktlinjer för den ekonomiska politiken . Propositionen baseras långtidsutredning. Denna har valt att undersöka hur vissa mål för den ekonomiska politiken skall kunna förverkligas . Den har därvid använt den faktiska verkligheten enbart som en sorts startplatta och undviker att undersöka hur de objektiva utvecklingsdrag som ekonomin f. n. uppvisar kan tänkas utvecklas vidare. Den anger med andra ord inte vilka faktiska trender som kan förväntas under givna strukturella och institutionella omständigheter och än mindre ägnar den sig åt att se vilka förskjutningar och förändringar i dessa omständigheter som pågår och som kan förväntas fortsätta, förstärkas eller försvagas under årtiondets senare hälft. Den historiska fas den svenska kapitalismen är inne i behandlas ohistoriskt, statiskt och abstrakt. Utredningen sätter upp sina balansmål och räknar ut hur dessa skall nås utan att se till det sociala och ekonomiska förlopp av förändring och motsättningar som vi faktiskt lever i. Därigenom blir utredningen mest en sorts abstrakt sifferlek. Bland de faktiska strukturella och institutionella drag utredningen behandlar mycket ytligt eller lämnar obeaktade finns flera som måste tillmätas avgörande betydelse. Den tilltagande transnationaliseringen av de kapitalistiska ekonomierna är ett sådant utvecklingsdrag. Utredningen visar där att medan sysselsättningen i svensk industri i minskat har den i svenskägda industriföretag utomlands ökat . Den kan också visa att medan industriinvesteringarna trendmässigt klart minskar inom , så beskriver de svenska investeringarna utomlands en klar ökning - men utredningens enda slutsats är den mest förskönande eller apologetiska (försvarsadvokatyrmässiga) för det svenska transnationella kapitalet, nämligen att utlandsinvesteringar är bra för företagen och lönsamma och att de främjar svensk export. Men den ser inte alls hela den process av transnationalisering som utvecklingen i är en del av, en process som alltmer försvårar möjligheterna till en nationellt oberoende ekonomisk politik. Utredningen fäster vidare inte avseende vid transnationaliseringens andra sida och förutsättning - den tilltagande koncentrationen och centralisationen av makt och kapital. Detta inverkar på såväl möjligheterna till tillväxt, till kapitalbildning och investeringar, till prisbildning, marknadsstruktur som produktionsinriktning. Utredningen glömmer också att vi lever i ett klassamhälle. Förändringar inom samhällsklasserna och förhållandena mellan samhällsklasserna finns knappast ens antydda. Den håller sig med abstrakta aggregat (sammanklumpningar) såsom hushåll och sparande eller talar om näringslivet och industrin som enhetliga begrepp. Denna glömska gör att man inte ser att ekonomin i är baserad på och alstrar klasskillnader och grunder för sociala konflikter. Detsamma gäller om de målsättningar för den ekonomiska politiken som utredningen sätter upp och som regeringen anammar. Förvisso kan det ha ett visst värde att göra den typ av analys långtidsutredningen försöker sig på. Det kan ha ett intresse att se vissa politiska målsättningars sammanhang och vilken konsekvens en viss politik kan få på försörjningsbalans och andra ekonomiska variabler under statiska historiska strukturella förhållanden. Men utredningen och propositionen försöker något mer. De bygger på myten om att det skulle finnas en av klassmotsättningar och politisk kamp oberoende framtid för vilken det går att fastställa en samhälleligt neutral och opartisk, objektivt fastställbar ekonomisk politik. Hur framtiden gestaltar sig är produkten av maktförskjutningar inom kapitalismen och av klassmotsättningarna. Utfallet av dessa konflikter fastläggs inte i en ohistoriskt präglad utredning med en teknokratisk sifferanalys begränsningar. Framtiden skapas av kamp och är inte en teknokratisk utredningsprodukt. Det sagda innebär inte att vi anser det vara en enkel uppgift att göra prognos av kapitalismens framtida utveckling. Det ligger i kapitalismens natur- i dess anarkiska karaktär, dess slumpmässiga utveckling utan en mera bestämd relation till samhälleliga målsättningar-att dess framtida utveckling rymmer så många okända faktorer. Det är därför också naturligt att såväl propositionen som utredningen ofta påpekar osäkerheten i beräkningar och slutsatser. Detta visar också dels på att målsättningar för ekonomisk politik under kapitalismen alltid måste ses utifrån det faktum att kapitalismen inte utvecklas efter samhälleliga eller demokratiskt fastlagda mål. Dess utveckling är den svårförutsebara summan av utfallet av en rad konflikter på marknaden mellan företag och produkter och framför allt mellan och inom klasserna. Det visar dels också på att det inte finns någon teknokratiskt fastställbar riktig ekonomisk politik. Politikens riktighet avgörs av vilka klasskrafter och maktförhållanden den utgår från att tjäna. En politik för att bryta storfinansens makt är kvalitativt skild från en politik för att bevara den. Kvalitativt och för människornas liv har politiken icke desto mindre avgörande skillnader. Utredningen blir alltså en legitimering av en viss politik, som skall upphöjas till en objektiv nödvändighet. Denna kritik av propositionens och utredningens linje framstår klarare när man betraktar hur den formulerar och diskuterar målsättningarna för den 1 * 1984/85. I propositionen anges målsättningarna på ett sätt som närmast är traditionellt och pliktskyldigt i svensk ekonomisk politik. De viktigaste målen sägs vara full sysselsättning, stabilt penningvärde, hög ekonomisk tillväxt, regional balans och balans i utrikesbetalningarna. har också med god lönsamhet i näringslivet som en målsättning men denna har regeringen - försiktigtvis? - stuckit undan till en viktig förutsättning för fortsatt expansion. När man först betraktar dessa målsättningar och regeringens motiveringar för dem känns mycket igen som vad vi kan kalla keynesiansk argumentation: full sysselsättning anges t. ex. som det viktigaste målet. Men när helheten framträder är det en keynesianskt färgad retorik kring en nyliberalt anlagd politik och ekonomisk grundsyn som uppenbaras. Den springande punkten i regeringens nuvarande ekonomiska strategi är inflationsbekämpning genom att hålla tillbaka lönerna. Den spikar tak för inflationsutvecklingen, som i praktiken inte medför en inställning till problematiken som skiljer sig från de nyliberala monetaristernas teser om att penningmängden skall växa i takt med produktionen. Den ekonomiska utvecklingen i landet skall även ledas av de stora exportföretagens intressen. Därför förespråkar långtidsutredningen och detta refereras med uppenbart gillande av regeringen - att bör fortsätta att vara ett kapitalexporterande land, detta med motiveringen att avkastningen på investeringar i utvecklingsländer torde vara större än motsvarande avkastning i industriländer i ett framtida balansläge! Till detta måste påpekas att det inte är landet som exporterar kapital och får den större avkastningen. Det är den svenska storfinansen. Det finns inget som garanterar att dess vinster kommer landet till godo. Tvärtom står många delar av kapitalexporten speciellt i motsättning till utvecklingen av produktionen inom landet. Men framför allt, den ståndpunkt som uttrycks av LU och regeringen är ett oförblommerat understöd åt de svenska transnationella bolagens deltagande i den imperialistiska utplundringen av Tredje världen. Den större avkastningen från dessa investeringar är detsamma som en större utsugning av Tredje världens arbetskraft och tillgångar. Arbetarrörelsens uppgift och mål borde vara att bekämpa en sådan utveckling. I och med att den ekonomiska teori som ligger bakom regeringens politik är ohistorisk och inte ser till faktiska makt- och klassförhållanden, utan omvandlar kapitalistklassens intressen till nationens intressen, blir också målbeskrivning och strategi ett stöd för dessa intressen. Målet full sysselsättning - som faktiskt formuleras som en accept av en efter svenska förhållanden hög arbetslöshet - och målet jämn fördelning av levnadsstandarden tjänstgör mest som döljande eller förskönande omskrivningar. När det gäller utformandet av de mål regeringen sätter upp för den ekonomiska politiken bör det understrykas att dessa under kapitalismens förhållanden mest är att betrakta som en viljeyttring. Den kapitalistiska ekonomiska utvecklingen formas inte efter och leder inte fram till uppfyllandet av samhälleliga mål. Skall utvecklingen kunna styras mot uppställda mål krävs styrmedel som angriper och alltmer upphäver kapitalismens anarkiska - dess mållösa och planlösa - karaktär. Annars blir målen just viljeyttringar som utvecklingen i bästa fall tillfälligt kan närma sig. Låt oss exemplifiera detta med målet full sysselsättning. har formulerat målet att full sysselsättning hädanefter skall anses råda vid arbetslöshet, vilket regeringen tycks godta. Denna omformulering av fullsysselsättningsmålet måste för det första tillbakavisas. Detta kan dessutom innebära en betydligt högre egentlig arbetslöshetssiffra då hänsyn inte tas till den dolda arbetslösheten. Målet kan ju alltid uppnås med beredskapsarbeten eller förtidspensioner. Det är en svag viljeyttring som propositionen således för fram. Men en sak är denna precisering av målet som innebär att man godtar en arbetslöshet på omkring 90 000 personer. Men även som sådan är målsättningen ingenting som kommer att uppnås och kunna tryggas. Kapitalismen utvecklas cykliskt mellan högkonjunkturer med full sysselsättning och lågkonjunkturer med högre arbetslöshet. Att nå en målsättning som full sysselsättning - om detta skall betyda något annat än ett tillfälligt konjunkturläge, kräver således bestämda ingrepp som dämpar och upphäver kapitalismens vågrörelser. Annars är den fulla sysselsättningen bara förstugan till en ny arbetslöshetskris. Det anmärkningsvärda är nu att varken LU eller regeringen diskuterar denna problematik och således inte heller anger några riktlinjer som skulle leda till målets förverkligande. Men frågan om sysselsättningsmålet ställs också utan hänsyn till den historiska situationen. Betydelsen av transnationaliseringen och en inte osannolik bred introduktion av den moderna mikroelektroniken för sysselsättningen lämnas utanför propositionens analys. Därmed blir ju propositionens sysselsättningsmål utan förankring i den faktiska utvecklingen. Dessutom anges inga egentliga medel - utöver höga vinster för storfinansen. På ett likartat sätt kan diskuteras andra mål som sätts upp, såsom hög tillväxt och de s. k. balansmålen. Så länge vi har ett system med konjunkturella variationer - som f. n. också tycks bli allt större -- kommer utvecklingen bara att tillfälligt röra sig mot målen, men också i samma utsträckning från dem. Då den långsiktiga tendensen f. n. syns vara att vi kan förvänta oss mer av stagnation torde utvecklingen dessutom mera fjärma sig från än närma sig de uppsatta målen, då det för de flesta av dessa inte ställs upp några styrmedel för hur de skall nås. Dessutom bör påpekas att regeringen uppenbart övervärderar problemen kring de bokföringsmässiga balanserna i den svenska ekonomin. den till utlandet beräknas nu vara ugnefär av BNP, men ses den i förhållande till de samlade tillgångar som det svenska folkhushållet har är den av storleksordningen . Enligt LU:s beräkningar skulle den kunna falla till av BNP vilket skulle vara av landets tillgångar. Sett mot bakgrund av den skuldkris många länder - speciellt vissa - har eller mot bakgrunden av de stora svängningarna i valutakurser och kapitalrörelser framstår utlandsbalansen inte alls som det avgörande problem den brukar utmålas som. är nu och skulle även med en högre utlandsskuld förbli kreditvärdigt på den internationella kapitalmarknaden. Uppblåsningen av detta problem tjänar som ett motiv för att ställa storfinansens exportindustriers intressen i centrum för samhällets utveckling. Även när det gäller underskottet i den offentliga sektorn är detta ett problem som överdrivs av politiska skäl. Den offentliga sektorn har samlade tillgångar - realkapital och finansiellt kapital - som 1985 beräknas uppgå till . Mot detta står skuldsättningen på som till huvuddel utgörs av statsskulden. Den offentliga sektorn har alltså trots stora statliga budgetunderskott fortfarande en positiv nettoförmögenhet. Den slutsats man kan dra av detta är att den offentliga sektorns skuldsättning kvantitativt inte är något större problem här än i andra jämförbara kapitalistiska stater. Problemet är i stället den privatisering av sparandet som skett , då privata kredit- och finansinstitut tagit över en större del av sparandet och rika privatpersoner kan köpa stora mängder obligationer till hög ränta. Statsskulden är således ett fördelningsproblem mer än ett statsfinansiellt problem. En sammanfattning av regeringens ekonomiska riktlinjer och målsättningar ger vid handen att den följer LU:s alternativ 1 som koncentrerar sig på ökad privat konsumtion och sektor och anser utrymmet för ökad offentlig konsumtion vara begränsat. Regeringen anser att pris- och lönebildningen måste ändras - och går i praktiken in med en aktiv statlig inkomstpolitik för att hålla nere lönerna. Denna inkomstpolitik byggs in i riktlinjerna för resten av 1980-talet. Regeringen hävdar visserligen att full sysselsättning är den ekonomiska politikens viktigaste mål, men godtar en väsentlig urvattning av detta mål och ger dessutom inga riktlinjer för hur detta urvattnade mål skall kunna tryggas. Regeringen tror inte heller på en arbetstidsförkortning såvida inte produktivitetsökningen blir väsentligt större än man nu kan bedöma. Däremot anser man att ett första steg kan tas om den ekonomiska tillväxten tillåter även reallönerna att växa. Regeringens riktlinjer för den ekonomiska politiken berör inte heller vare sig fördelningspolitiken, maktförhållandena i näringslivet eller ens betydelsen av löntagarfonderna. Syftet med den ekonomiska politiken bör enligt vpk:s mening vara att bana väg för ett samhälle som ger medborgarna ett socialt och ekonomiskt tryggt liv, som utvecklar landets produktion, ger alla rätt till arbete och skapar jämlika och rättfärdiga förhållanden. Det är också av vikt att den skapar förutsättningar för att skall kunna bidra till en internationell utjämning. För att en sådan allmän målbeskrivning skall kunna uppfyllas krävs en politik som bidrar till en maktförskjutning från storfinansen och andra kapitalistiska kretsar till de arbetande och som successivt ökar graden av planmässighet och folkligt inflytande. Dessa satser kan konkretiseras i följande riktlinjer, som svarar mot den historiska situation vi nu är inne i. Den ekonomiska politiken måste utformas så att den motverkar transnationalisering och industriutflyttning och skapar förutsättningar för en mera nationellt oberoende och självständig politik och utveckling. Detta innebär inte en politik för nationell isolering, men att de transnationellt verkande finansimperiernas inflytande över landets ekonomi och utveckling attackeras och beskärs. Existerande valutalagar bör tillämpas för att dämpa kapitalexporten. Lagarna bör dessutom skärpas med t. ex. facklig vetorätt mot utlandsinvesteringar och kapitalexport. Kontrollen och restriktiviteten mot utländska kapitals uppköp och inflytande över svenskt näringsliv måste kraftigt skärpas. En av det transnationella kapitalet alltmer oberoende utveckling är inte detsamma som internationell isolering. Det bör i stället skapa förutsättningar för en bredare länderspridning av den svenska utrikeshandeln, och ett mera konsekvent uppträdande för en nödvändig internationell utjämning. Den ekonomiska politiken måste bryta den långsiktiga tendensen till en växande reservarmé av arbetslösa med syfte att trygga allas rätt till arbete. Denna målsättning kommer att kräva att uppemot 750 000 nya arbetstillfällen bör skapas fram . Detta kräver ett statligt industriprogram som kan hejda och helst vända den nedåtgående trenden för industrisysselsättningen. Men huvuddelen av sysselsättningsökningen måste ske inom den offentliga sektorn, som bör beredas möjlighet att skapa omkring 40 000 nya arbeten . Detta kräver en tillväxt av den offentliga konsumtionen med . En sådan planmässig utbyggnad av den offentliga verksamheten måste förverkligas med en djupgående demokratisering. För att förverkliga sådana målsättningar för sysselsättningspolitiken är det grundläggande att storfinansens makt angrips och reduceras. De större besluten om investeringar och samhälleligt sparande måste styras av stat, kommuner och arbetarkollektiv. Detta kräver å sin sida dels att storfinansens maktcentra i de privata affärsbankerna, försäkringsbolag, investmentbolag och stiftelser angrips. Nationaliseringen av affärsbanker och stora finansinstitut bör påbörjas . Dels krävs att de nuvarande s. k. löntagarfonderna byggs ut och demokratiseras så att de kan utgöra ett verksamt medel mot storfinansens kontroll över näringslivet. Den tekniskt-vetenskapliga omvälvning vi nu är i början av måste ställas under samhällelig kontroll och de arbetandes inflytande. niska industrin måste ställas under strikt nationell kontroll eller nationaliseras. De arbetande måste ha möjligheter att vara med och styra valet av ny teknik, så att denna introduceras inte för att degradera arbetet och de arbetandes positioner utan för att underlätta arbetet och stärka de arbetandes inflytande. Därför fordras t. ex. facklig vetorätt vid introduktion av ny teknik. De nya teknologiska landvinningarna är redan, och kommer sannolikt på relativt kort sikt än mer att bli, en faktor som bidrar till en växande arbetslöshet om den inte introduceras planmässigt och inom ramen för en strategi för utveckling av industri och offentlig sektor som vi ovan angett riktlinjerna för. Men de bör komma de arbetande till godo genom en allmän förkortning av arbetstiden till . Övergången till 6timmarsdagen bör påbörjas och vara genomförd omkring 1990-talets början. Detta avskaffar i och för sig inte de tendenser som i kapitalismen skapar arbetslöshet, men det ökar antalet arbeten och skapar förutsättningar för en utjämnad arbetstid. Den ekonomiska politiken måste inriktas på att bryta de senaste årens trend att de lönarbetande får en minskad andel av det samlade produktionsresultatet som landets överklass berikats på ett historiskt nästan enastående sätt. Medan de arbetande haft reallönesänkningar och tillhör dem som drabbas mest av minskad utbyggnad av offentlig service eller en relativt försvagad offentlig verksamhet har landets överklass kunnat åtnjuta enorma förmögenhetsökningar, ökade bolagsvinster, stigande kapitalinkomster och växande makt. Skattepolitiken måste läggas om så att vi får ett enhetligt progressivt system för inkomstskatterna där skattesatsen inte varierar beroende på bostadsort. Ett sådant skattesystem bör kombineras med en grundtrygghet för alla och ett enhetsavdrag, som därigenom utomordentligt kraftigt reducerar möjligheterna till avdragsfusk och skattesmiteri. En ökad andel av skatteintäkterna bör tas ut genom en produktionsfaktorskatt som utformas så att den inte missgynnar arbetskraftsintensiv produktion. Kapital och förmögenheter skall beskattas hårdare. Politiken skall se till att de tillgångar de arbetande skapar mobiliseras för landets utveckling och folkets väl. Den statliga inkomstpolitiken riktad mot löneökningar måste upphöra. I stället bör inflationens verkliga orsaker angripas genom en politik som begränsar spekulationen och det transnationella och nationella monopoloch storkapitalets makt över marknader och prisbildning. Ett led här är också övergång till lågräntepolitik. En sådan omläggning av skatte- och inkomstpolitiken bör kombineras med andra åtgärder. Bostadspolitiken måste läggas om så att den möjliggör lägre hyror. Livsmedlen bör förbilligas i första hand genom att momsen - eller momseffekten - på mat slopas. En politik som utformas enligt dessa riktlinjer kan öka graden av planmässighet i samhällets utbyggnad och skapa rättvisare fördelning av Den gör det möjligt att successivt och bestående närma ekonomins utveckling till uppställda mål. Den möjliggör att produktionen bättre kan utvecklas befriad från rovdrift och hänsynslöshet mot de ekologiska sammanhangen. Med hänvisning till det anförda föreslås att beslutar att med avslag på proposition 1984/85:40 godkänna de riktlinjer för den ekonomiska politiken på medellång sikt som motionen förordar. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)