mot · G7022583 · 1984-03-20 00:00:00 — Förslag till lag om skyldighet för civilförsvarspliktiga att tjänstgöra utanför civilförsvaret m. m. 1983/84:114) I syfte att få ett civilförsvar utan beväpnade enheter har statsmakterna uttalat att bevaknings- och övningsenheterna skall bort från civilförsvaret. Genom att civilförsvaret då inte längre har beväpnade enheter bör det folkrättsliga skyddet för civilförsvaret kunna öka. Efter utredningar har enighet nåtts om att bevakningsfunktionen skall överföras till försvarsmakten, medan ordningsfunktionen övertas av polisen. Det naturliga hade varit att den ingående personalen i dessa enheter överfördes till försvarsmakten resp. polisen. Liksom övrig personal inom civilförsvaret utgörs dessa enheter främst av män i åldrarna , alltså personer över värnpliktsåldern. Men försvarsmakten har inte velat ta emot denna personal. Tvärtom anser sig det militära försvaret ha så gott om värnpliktiga att enheterna skall utgöras av personal i åldrarna 20 . Det mest näraliggande borde vara att något äldre värnpliktiga, som fått erfarenhet från först fältförband och sedan lokalförsvar, lokalt fördes till bevakningsenheterna. I stället synes försvarsmakten gå in för att grundrekrytera unga värnpliktiga alltså 20-åringar till bevakningsuppgiften. Man kan ställa sig starkt tveksam till denna lösning. Varför föryngra just denna funktion så drastiskt? Ändra hittillsvarande uppgifter inom civilförsvaret, främst i undsättningsorganisationen, som bedöms som långt mer fysiskt påfrestande och bord^ få ung personal innan bevakningsenheterna får det. Man bör observera att överföringen till försvarsmakten av bevakningsenheterna inte motiverades av behov att föryngra eller förbättra dessa enheter, utan motivet var att befria civilförsvaret från beväpnade enheter av folkrättsliga skäl. Från folkpartihåll har redan tidigare (motion 1981/82:729) motionerats om att höja värnpliktsåldern från dagens till , som åldern för civilförsvarsplikt sänks från 65 till 55. Genom att få sammanfallande övre åldersgräns markeras att individen överförs från militärt försvar till civilförsvar som i varje enskilt fall är mest rationell. är ju en helt godtycklig gräns, och den leder till att militärt försvar inte kan nyttja personal annat än efter särskilt frivilligt åtagande efter fyllda . Särskilt i områden med liten befolkning men stort behov av bevakning och lokalförsvar skulle en möjlighet till längre personalutnyttjande vara av stort värde. 1983/84. I fråga om bevakningsenheter finns rimligen ett starkt behov av lokal rekrytering. Fick försvarsmakten möjlighet att nyttja personal upp till eller ännu längre skulle lokalrekryteringen lättare ordnas, vilket är till stor fördel vid behov av snabb mobilisering. Inom länet skulle försvarsområdesbefälhavaren kunna nyttja personalen rationellt. Genom att använda äldre personal i bevakningsuppgifter skulle han kunna ha relativt fler yngre kvar i lokalförsvarets övriga förband. En del värnpliktiga med begränsad markstridsutbildning, s. k. merbehovsvärnpliktiga ur flygvapnet och marinen, används i lokalförsvaret. I många fall vore det sannolikt bättre att nyttja dem i bevakningsenheter. Genom att kunna nyttja värnpliktiga i bevakningsenheter vore det möjligt för försvarsmakten att tidigare än annars avstå från andra värnpliktiga vid lägre ålder, vilket skulle öka möjligheterna att föryngra civilförsvaret. Metoden att förlänga värnpliktsåldern är en bättre lösning än att som propositionen föreslår ge möjligheter att använda civilförsvarslagen i de fall man vill utnyttja personal för uppgifter inom beväpnade enheter. Det är olustigt att militärt utbildade tas i anspråk i militära enheter med hjälp av civilförsvarslagen. Försvarsministern tar lätt på kritiken mot förslaget att på detta sätt ålägga människor vapentjänst med hjälp av civilförsvarsplikten. Han säger i propositionen att farhågorna att civilförsvaret och dess personal skulle kunna komma att betraktas på ett felaktigt sätt bara därför att civilförsvarspliktiga tjänstgör inom andra verksamhetsområden är enligt min mening överdrivna. Det i sammanhanget väsentliga måste vara att det inte finns beväpnad personal i civilförsvarets verksamhet. Enligt vår mening är det inte en tilltalande lösning att använda civilförsvarsplikten för att placera personer i beväpnade enheter. Både för den enskilde och för grupper kan det bidra till missförstånd rörande civilförsvarsverksamheten. Det synes bättre att i stället använda värnplikten för de enheter som är beväpnade. I alla händelser rörande de enheter som ingår i det militära försvaret. I fråga om polisens enheter är det inte lika klart, men också där finns skäl att hellre välja värnplikt än civilförsvarsplikt för placering av personal i ordningsenheter, vilka ju är beväpnade. Som påtalats i den nämnda motionen innebär inte en höjd värnpliktsålder att man därmed binder sig för fler personer i militärt försvar. Antalet personer till fältförband, lokalförsvar, bevakningsenheter och andra förband kan vara detsamma i båda fallen. Skillnaden är att man i fallet med högre åldersgräns för värnplikten kan få en rationell åldersmässig avvägning mellan militära enheter och civilförsvaret, vidare att man bättre kan tillvarata den enskildes kapacitet, vilket är av särskild betydelse i områden med gles befolkning. Dessa fördelar som är en följd av att befattningens krav och den enskildes förmåga blir mer utslagsgivande än stela ålders gränser ligger utanför den punkt sorn ledde till överförande från civilförsvaret av beväpnade enheter. Men också för denna aspekt vore det en klar fördel att slippa använda civilförsvarslagen för krigsplacering av personal i enheter som är beväpnade. Med hänvisning till ovanstående hemställs att i skrivelse till regeringen begär sådan ändring av åldersgränserna för värnpliktslagen att individer längre än kan ianspråktas i militära enheter i de fall där ett längre utnyttjande är till fördel för beredskap och rationellt användande av totalförsvarets personal.