mot · G7022865 · 1984-04-24 00:00:00 — Motion 1983/84:2865 Invandrings- och flyktingpolitiken (prop. 1983/84:144) Proposition 1983/84:144 angående invandrings- och flyktingpolitiken kan i många avseenden betecknas som en utveckling i positiv riktning för många av dem som tagit sin tillflykt till vårt land. Vad gäller anhöriginvandringen är detta dock tveksamt. I direktiven till invandrarpolitiska kommitténs arbete säger statsrådet bl.a.: Jag vill i detta sammanhang erinra om att jag i prop. 1979/80:96 har förordat att ett i viss mån vidgat familjebegrepp tillämpas i fråga om flyktingars rätt att ta hit anhöriga. Jag anförde därvid att frågan om en tillämpning av ett vidgat familjebegrepp vad gäller släktingar till dem som inte är flyktingar men som har fått stanna av humanitära skäl av politisk art bör prövas av den nya kommittén. Denna prövning har kommittén nu gjort och kommer fram till följande: Svårigheter att träffa de anhöriga i hemlandet och oro för deras situation där är faktorer som gör att det ofta är motiverat att ge ett försteg för anhöriga till flyktingar. Om samma faktorer föreligger beträffande anhöriga till andra än flyktingar bör försteg kunna ges även åt dessa anhöriga. För att en mera generös praxis i detta och andra avseenden skall kunna tillämpas föreslår kommittén att invandringen av anhöriga utöver make/ maka och minderåriga barn regleras genom en antalsmässig riktpunkt, som fastställs i taget. Detta förslag om en antalsmässig riktpunkt avvisas i propositionen med motivering att det lätt skulle kunna medföra avsteg från principen att lika fall skall behandlas lika. Av propositionens formulering får man emellertid det intrycket att det inte bara är systemet med den antalsmässiga riktpunkten, som avvisas, utan också det underlättande av familjeinvandring som kommittén säger sig söka vägar för. Så här skriver statsrådet: generell utvidgning av anhöriginvandringen kan heller inte komma i fråga. Nuvarande mångfacetterade tillstånd spraxis ger enligt min mening förhållandevis goda möjligheter för anhöriga till dem som är bosatta här att förenas med dem. Som både kommittén och propositionen framhåller är anhöriginvandringen i mycket liten utsträckning reglerad genom lagtext. I bakgrundsmaterialet SOU 1982:49 konstateras: 131 § UtlF stadgas att UT får ges bl. a. om utlänningen har familjeanknytning till en person som är bosatt här eller annars har särskild anknytning till . Av författningstexten framgår inte vad som skall avses med 'familjeanknytning. Svaret på den frågan får sökas i riktlinjer (som lämnas i propositioner) och i praxis. Av detta följer att uttalanden i propositioner och övrig riksdagsbehandling i det här sammanhanget är av stor betydelse. På grundval av denna tidigare behandling i har statens invandrarverk () utvecklat en praxis, vilken presenteras i SOU 1983: 29. Jag förmodar att det är denna som statsrådet syftar på när hon talar om "mångfacetterad tillståndspraxis" och som hon menar fungerar bra. Det existerar emellertid en klyfta mellan det intryck man får då man läser om SIV:s nuvarande praxis och det som verkligen gäller. När man följt SIV:s handläggning i ett antal ärenden, delar man inte statsrådets uppfattning att nuvarande ordning fungerar bra utan menar att praxis är alltför restriktiv och dessutom inte anpassad till situationen för de invandrar- och flyktinggrupper, där frågan om anhöriginvandringen är mest brännande, nämligen sådana som inte räknar med en återinvandring till hemlandet. För att kunna fungera i familjeliv och samhällsliv har många av dem behov också av andra nära släktingar än make/maka och minderåriga barn. Statsrådets anvisning till att "utöver beviljande av UT till dem som får komma hit i möjlig mån ta ökad hänsyn till fall där udda och ömmande omständigheter åberopas" är enligt min mening alltför svag för att kunna leda till den "uppmjukning av praxis som enligt propositionens sammanfattning är avsikten. Den grupp människor det här gäller är inte särskilt stor. och den har heller inte så lätt att göra sin stämma hörd. Kommittén uppskattar att anhöriginvandringen utöver kärnfamiljen utgjorde av den utomnordiska invandringen. Kommittén påpekar att den med stor sannolikhet minskat . har emellertid ingen säker och detaljerad statistik att presentera. Att anknytningsinvandringen minskat måste betecknas som anmärkningsvärt med tanke på de nya flyktinggrupper tagit emot. Att få förena sig med anhöriga - också de som finns utanför kärnfamiljen är av vital betydelse för många invandrares möjlighet att anpassa sig i vårt land. Mer än så: det är av betydelse för deras liv och hälsa. Många blir sjuka av oro, ängslan och saknad och åsamkar också därigenom samhället stora kostnader. En alltför restriktiv familjeåterföreningspolitik kan därför visa sig vara mera resurskrävande än en generös sådan. Jag föreslår därför att uttalar som sin bestämda mening att en uppmjukning av nuvarande praxis beträffande familjeinvandringen kommer till stånd och att invandrarpolitiska kommitténs förslag får vara vägledande även utanför ett system med en antalsmässig riktpunkt. Detta gäller den inledningsvis nämnda utvidgningen av flyktingars rätt att få ta hit anhöriga, till de invandrare som har samma svårigheter som flyktingar att upprätthålla kontakten med anhöriga i hemlandet. Vidare kommitténs rekommendation att ta hänsyn till kulturella faktorer i olika länder, såsom t. ex. att ogifta kvinnor inte bor i eget hushåll, och att hänsyn tas till den rent faktiska familjesituationen i det enskilda fallet. Jag utgår från att också änkor räknas in i kategorin ogifta kvinnor" ehuru detta inte utsägs av kommittén. Jag vill också betona vikten av att anhöriga, utöver kärnfamiljen, som i hemlandet ingått i hushållsgemenskapen, verkligen beviljas tillstånd, något som enligt kommittén skulle vara praxis men som inte alltid tillämpar. Jag vill också fasta uppmärksamheten på och instämma i ett remissyttrande från Rädda barnen m. fl. angående barns rätt: ensamma ogifta barn, som har beviljats uppehållstillstånd av t. ex. humanitära skäl, skall ha en självklar rätt att här få återförenas med sina föräldrar 'inom kärnfamiljsbegreppet. Vad gäller anpassningen till de mest aktuella invandrar- och flyktinggrupperna vill jag påpeka att riktpunkten för föräldrar eller därutöver är satt alltför högt. I många länder, där familjebildningen startar tidigare än hos oss och människor för ett mycket hårt liv, uppfattas som en hög ålder. Vidare kravet för att få hit föräldrar, att samtliga barn skall bo i , och "sista-länk, att samtliga nära släktingar skall vara bosatta här. Med tanke på att det här ofta är fråga om familjer med många barn och stor åldersskillnad mellan äldsta och yngsta är detta ofta ett helt orimligt krav. Familjemedlemmarna har flyttat - eller flytt - från hemlandet och till de länder dit det varit möjligt. Jag föreslår därför att riktlinjerna ändras till "samtliga eller flera barn, resp. nära släktingar. Vidare att humanitära skäl både avseende de sökande och de härvarande verkligen vägs in i bedömningen av vilka som skall fa komma. som propositionen föreslår en årlig redovisning för av invandrings- och flyktingpolitiken. Jag vill framhålla vikten av att därvid också anknytningsinvandringen redovisas, med en sådan detaljeringsgrad, att man kan utläsa hur många återföreningar som sker inom kärnfamiljens ram och hur många utanför denna, hur många adoptivbarn samt hur många "snabba anknytningar till andra än nordbor. Endast så kan utvecklingen på detta område följas. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om en mer generös praxis beträffande familjeåterförening, 2. att hos regeringen hemställer att den årliga redovisningen av invandrings- och flyktingpolitiken innehåller uppgifter om de olika formerna för anknytningsinvandring.