mot · G7022107 · 1984-01-25 00:00:00 — m. fl. Alltsedan makttillträdet har regeringen fört en aggressiv politik mot jordbruket. Under utspridande av kraftiga dimridåer tillsattes en utredning angående utformningen av en livsmedelspolitik, vars uppgift blivit att snabbt samla argument för en genomgripande omläggning av jordbrukspolitiken. Erfarenheten visar dess värre, att när kommittén misslyckas med att finna sakliga argument så ändras politiken i alla fall. Det är mycket illavarslande. I den propaganda som bedrevs i samband med att livsmedelskommittén tillsattes hävdades att syftet var att kartlägga och därmed få underlag för ett samlat grepp om hela livsmedelskedjan, i den del som omfattar produkter från jordbruket. Därmed skulle jordbrukspolitiken kunna sättas in i ett vidare sammanhang, i ett livsmedelspolitiskt perspektiv. Mot den bakgrunden möttes utredningen med positivt intresse från bl. a. jordbrukets organisationer. Efter hand som arbetet fortskridit har det emellertid framstått allt klarare, att kommittén tagit som sin huvuduppgift att för det första finna formerna för en kraftig prispress på jordbrukets produkter som tvingar fram en nedskärning av produktion och för det andra att hopa anklagelser mot lantbrukskooperationen och föreslå åtgärder som försvårar för den att arbeta och tillvarata medlemmarnas intressen. Mot den bakgrunden är det naturligt att lantbrukarna ser med allt större oro på vad som skall komma ut av livsmedelskommitténs arbete. Det jordbrukspolitiska klimatet liknar alltmer förhållandena under de svåra åren . Från regeringshåll talas ofta om att jordbrukspolitiken måste mötas med förtroende från både producenter och konsumenter. Det är lätt att förstå att producenterna finner detta tal utmanande. har en yrkesgrupp haft så goda skäl att känna djup misstro, som lantbrukarna nu har gentemot regeringens jordbrukspolitik. har i en motion redovisat sin syn på regeringens proposition om vissa livsmedelspolitiska frågor. Dessa synpunkter skall inte här upprepas. Vi konstaterar att ett godkännande av propositionen innebär, att utan egentliga motiveringar ändrar de övergripande målen för jordbrukspolitiken. Förslagen innebär på punkt efter punkt en försvagning av det ekonomiska och sociala skydd som jordbrukarna är tillerkända beslut. Propositionen har av jordbrukarna med rätta uppfattats som en stridsskrift riktad mot dem. De har därför kraftigt protesterat mot innehållet i propositionen. Oron för framtiden är nu också lika berättigad som . då utvecklingen i bl. a. stigande världsmarknadspriser och starkt reducerade livsmedelslager. Det är inte säkert att verkligheten lika snabbt som då korrigerar de socialdemokratiska misstagen. Kostnadsövervältringar ekonomisk press på jordbruket Men uppläggningen av arbetet i livsmedelskommittén och propositionen om vissa livsmedelspolitiska frågor är bara detaljer i det samlade angrepp, som regeringen riktar mot jordbruket. I fjolårets budgetproposition förekom en serie förslag, som godtogs av majoritet, och som innebär försämringar för och kostnadsövervältringar på jordbruket. bidraget till skördeskadeskyddet slopades ingen uppräkning av norrlandsstödet gjordes 1 årets budgetproposition har ytterligare pålagor föreslagits eller aviserats: ytterligare övervältring av veterinärkostnaderna indragning av ersättningarna vid salmonellaangrepp indragning av stödet till hästaveln övervältring av kostnaderna för statlig rådgivning staten drar sig undan ansvaret för skördeskadeskyddet skatt på handelsgödsel och bekämpningsmedel införs skogsvårdsavgiften höjs ytterligare. Till bilden hör också den drastiska minskning av livsmedelssubventionerna, som genomfördes per . Sammantaget innebär de förslag som framlagts och aviserats en ökad belastning för jordbruket på . Exkl. besparingarna i årets budgetförslag har regeringens åtgärder av LRF beräknats medföra en belastning motsvarande på lantbrukarnas arbetsinkomster. anser det inte vara i någon mening rimligt och rättvist att utsätta jordbrukarna för en extra ekonomisk press. Jordbrukarna är en låginkomstgrupp och borde ges samma skydd som andra låginkomstgrupper. Lantbrukets organisationer har drivit en rad studie- och informationskampanjer för att sprida ökade kunskaper bland lantbrukarna i produktionsteknik och ekonomi. Denna verksamhet har utan tvekan bidragit till den snabba effektivitetsutvecklingen. Det kan nämnas att arbetsproduktiviteten i jordbruket har ökat dubbelt så fort som inom industrin och näringslivet i övrigt. Den s. k. kostnadsjakten som pågår är ett exempel på en sådan kampanj. Regeringen har sagt att den genom att inte tillerkänna jordbruket kompensation för ökade kostnader vill stödja den pågående informations- och studiekampanjen, kostnadsjakten. Det är som om arbetsgivarna skulle erbjuda löntagarna lönesänkningar under påstående att de därmed hjälper löntagarna att reducera sina utgifter. har tanken på prispress så ohöljd bringats . Regeringens sätt att i sin argumentation utnyttja LRF:s kampanj kostnadsjakten är en direkt provokation. Även på andra sätt har den socialdemokratiska regeringen demonstrerat sin negativa inställning till lantbrukarna. På initiativ av gavs lantbruksstyrelsen särskilda resurser för att medverka till överföring av mark, främst skog, från bolag, domänverket och kyrkan, till aktiva lantbrukare. Därmed har en värdefull strukturrationalisering kunnat genomföras som enskilda lantbrukare fått ett bättre försörjningsunderlag. En av den socialdemokratiska regeringens första åtgärder var att stoppa denna verksamhet och att föreskriva att den mark som lantbruksnämnderna köpt in skulle överlåtas på domänverket. Lantbruksnämndernas rörliga kredit skärs nu ner ytterligare, vilket tvingar fram en snabb avveckling av lantbruksnämndernas markreserv. Regeringens favorisering av domänverket är ett utslag av statskapitalism som borde vara främmande för vårt land. Den kartläggning som gjorts visar att domänverket innehar ett mycket stort antal små skiften, spridda över hela landet, vilka rimligen inte passar in i ett rationellt storskogsbruk. Svårigheterna för domänverket att lämna ett godtagbart ekonomiskt resultat kan delvis bero på denna orationella struktur. Genom att domänverket tillämpar storskogsbrukets teknik med stora kalhyggen även på sina små skiften uppstår skador på miljön, som inte skulle uppkomma om dessa skiften tillfördes bondeskogsbruket. kräver att domänverket åläggs att aktivt medverka i strukturrationaliseringen genom att avstå från mark som är lämplig som komplettering till kombinerade jord- och skogsbruk eller enskilda skogsbruksföretag samt att domänverkets favoriserade ställning som förvärvare av mark undanröjs. Som redovisas i annat sammanhang kräver också att det system som tillämpades under /83 för överföring av mark från domänfonden till naturvårdsfonden återinförs. Vi vill i sammanhanget också påtala att domänverket både driver upp fastighetspriserna och arrendena. Enligt vår uppfattning borde domänverket spela en motsatt roll. Som vi anförde inledningsvis tycks en av livsmedelskommitténs huvuduppgifter ha blivit att föreslå åtgärder, som minskar lantbrukskooperationens möjligheter att arbeta som . Vi ser detta som ett ytterst allvarligt hot mot jordbruket och vi är ytterst förvånade över den ändrade attityd gentemot kooperationen som folkrörelse och idé, som socialdemokraterna på detta sätt manifesterar. Lantbrukskooperationen började byggas upp redan under , men det var under den stora ekonomiska krisen kring , som riktlinjerna för den moderna, riksomfattande lantbrukskooperationen drogs upp. Det är väl känt att böndernas samarbetssträvanden då fick ett aktivt stöd från statsmakterna, och att vissa stödåtgärder för jordbruket villkorades med att lantbrukarna slöt sig samman i ekonomiska föreningar. Kooperation är ekonomisk samverkan i demokratisk form. Syftet med denna samverkan och med medlemskapet i en kooperativ förening är att uppnå ömsesidig nytta. Till de internationellt godkända grundsatserna för kooperationen hör att medlemskapet skall vara frivilligt och öppet för alla, att överskott från verksamheten skall fördelas bland medlemmarna så att ingen medlem gynnas och att medlemmar i primärföreningar skall ha lika rösträtt. anser att den kooperativa företagsformen är ett mycket värdefullt alternativ, bl. a. genom att den inte baseras på privata vinstintressen, och att den är särskilt väl lämpad som samarbetsform för lantbrukarna. Genom lantbrukskooperationen har de enskilda lantbrukarna en trygghet för avsättning och pris på sina produkter, som är av avgörande betydelse för deras yrkesutövning. Mot denna bakgrund är det inte så märkligt att anslutningen till lantbrukskooperationen i blivit mycket hög. Därmed har lantbrukarna också kunnat formera sig i en organisation, som företräder såväl de enskilda lantbrukarna som den industri som samlar in och förädlar produkterna. Detta är av stort värde också för statsmakterna och samhället i övrigt. har kommit att riktas häftig kritik mot lantbrukskooperationen, inte för att den är ineffektiv utan för att den är så effektiv att den konkurrerat ut andra företag inom livsmedelsindustrin och för att medlemsanslutningen är så hög. Det hävdas att konkurrensen satts ur spel. Bland statliga myndigheter driver främst NO och SPK regelrätta kampanjer mot lantbrukskooperationen, som närmast går ut på att kooperativ samverkan mellan lantbrukare är oförenlig med konkurrenslagstiftningen och att konkurrenstryck är den enda drivkraft, som för utvecklingen framåt. Denna argumentation visar antingen att dessa myndigheter och andra missförstått lagstiftningen eller också att lagstiftningen på olika områden är motstridande. Trots allt är kooperativ samverkan tillåten enligt svensk lag. har också yttrandefrihet och frihet att propagera för sina åsikter. NO i ett utlåtande gjort gällande att det bör betraktas som otillbörlig påtryckning i konkurrensbegränsningslagens mening om en företrädare för lantbrukskooperationen eller lantbrukarnas fackliga organisation informerar icke-medlemmar om de villkor, som gäller för medlemskapet i en viss ekonomisk förening. Så kan vi inte ha det. Lantbrukskooperationen har byggts upp genom agitation och information om kooperationens idéer och om värdet av solidaritet och samverkan mellan lantbrukarna. Privata mejerier och slakterier har slagits ut av konkurrensen. Denna utslagning har dock varit nödvändig för att den mycket effektiva livsmedelsindustri, som drivs av lantbrukskooperationen, skulle kunna byggas upp. En stark lantbrukskooperation med en väl utbyggd livsmedelsindustri är också en förutsättning för att lantbrukarna i alla situationer skall kunna tillförsäkras en tryggad avsättning för sina produkter och en rättvis prissättning. Föreningarnas mottagningsplikt och tillämpningen av principerna en medlem en röst samt pris efter prestation är ovärderliga tillgångar för medlemmen/ lantbrukaren. Lantbrukskooperationen är också en stor tillgång för konsumenterna. Det förhållandet att lantbruks- och konsumentkooperationen har ett så starkt inflytande över livsmedelskedjan i fråga om produkter från jordbruket ger konsumenterna stor köptrygghet när det gäller både pris och kvalitet. Attackerna mot kooperationen i allmänhet och lantbrukskooperationen i synnerhet tjänar därför inte konsumenternas intressen. Kooperativa föreningar är enligt lag öppna för alla som vill dra nytta av föreningens tjänster och är beredda att godta medlemskapets förpliktelser. Denna öppenhet förutsätter att 100-procentig anslutning kan uppnås, och en förening har ingen laglig möjlighet att hindra att 100-procentig anslutning uppnås. Man kan heller inte begära att föreningens funktionärer, som är övertygade kooperatörer, skall avråda lantbrukare från att bli medlemmar för att därmed tillfredsställa t. ex. krav på utrymme för konkurrerande företag. Det vore ju att uppmana vissa lantbrukare att vara osolidariska mot sina yrkesbröder. Till bilden hör att lantbrukarnas fackliga organisation på ett mycket tidigt stadium gav sin fulla anslutning till de kooperativa idéerna och i sina stadgar skrev in att dess medlemmar skulle ansluta sig till de ekonomiska föreningar som motiverades av deras produktion. Det bör påpekas att jordbruksföretag, som drivs av offentliga myndigheter, som regel är medlemmar hos och levererar sina produkter till lantbrukskooperationen. Till stöd för kritiken och misstänksamheten mot lantbrukskooperationen målas nu upp hotbilder som beskriver dess möjligheter att missbruka sin dominerande ställning inom vissa led i livsmedelskedjan. Vi kan inte acceptera att sådana hotbilder läggs till grund för bedömningar och åtgärder så länge något missbruk inte förekommer. Vi vill påminna om att hithörande frågor blev föremål för grundlig genomgång redan av jordbruksutredning. 1 proposition 1977/78:19 framhölls att ingenting framkommit som visar att missförhållanden skulle föreligga och att svårigheter skulle kunna uppstå att vid en sådan eventualitet få dem tillrättalagda. Genom beslut om jordbrukspolitiken fick jordbruksnämnden ökade möjligheter till insyn och ingripande vid eventuellt uppkommande missförhållanden. Vi är övertygade om att denna insyn och de möjligheter till ingripanden som redan finns genom jordbruksnämnden kombinerade med en öppen dialog är en fullgod garanti för att konsumenternas intressen, som frågan ytterst gäller, skall bli tillgodosedda. Genom sin öppenhet och den mottagningsplikt som föreskrivs i stadgarna spelar lantbrukskooperationen en viktig roll inom jordbrukspolitiken. Även om det inte klart har utsagts så baseras de jordbrukspolitiska målen, t. ex. inkomstmålet, på att de enskilda lantbrukarna var de än bor kan få leverera sina produkter även i överskottssituationer. Det förutsätts också att det finns en organisation, som är beredd att ta hand om överskott genom lagring och export. Lantbrukskooperationen har i realiteten regleringsuppgifter, som eljest skulle få skötas av en statlig myndighet om man inte vill acceptera kaos. Mot den här bakgrunden finner vi det mycket angeläget att statsmakterna gör ett klarläggande uttalande om lantbrukskooperationens roll i samhället och dess betydelse för uppnåendet av de jordbrukspolitiska målen. 1 den nu uppkomna situationen står jordbruket inför allvarliga problem. Också samhället har stora problem, som har anknytning till jordbruket. Vi tänker då bl. a. på produktionens sårbarhet, som blir alltmer uppenbar, och som är ett allvarligt hot mot vår försörjningsberedskap. Studier av lösningar på dessa problem är angelägna och förtjänade att bli utförda i mer avspänd atmosfär än det konfrontationsklimat, som regeringens många jordbrukspolitiska utspel skapat. står fast vid jordbrukspolitiska beslut, som bl. a. innebär att vi skall utnyttja våra naturliga resurser för jordbruksproduktion. De akuta överskottsproblem, som av och till uppstår, får inte driva oss i panik. Vi bör i stället lugnt och sansat diskutera hur vi på bästa sätt skall utnyttja våra resurser och gemensamt ta ansvar för de kostnader, som t. ex. uppstår genom att exportpriserna understiger priserna inom landet. Vi säger bestämt nej till en politik som med hjälp av prispress slår ut jordbruket i svagare bygder. En påtvingad nedskärning av jordbruksproduktionen skulle kunna få drastiska effekter i de bygder, där befolkningsunderlaget redan nått den undre gränsen för godtagbar samhällsservice. Analyser som utförts av visar, att lantbru ket regionalt har en avsevärt större betydelse för sysselsättning och ekonomi än man vanligen föreställer sig. Rikssiffror ger därför en mycket ofullständig bild av de effekter, som en nedskärning av jordbruksproduktionen skulle få. Den överskottsproduktion på animalier, som kommer fram, ger enligt uppgift sysselsättning inom livsmedelsindustrin för ca 20 000 anställda. När kostnaderna för exporten av dessa produkter anges, bör man ha i minnet att de inkluderar full lön för dessa anställda. Om man slår ut kostnaderna eller anställd blir de ganska måttliga. Det är bl. a. i sådana sammanhang som vi menar att det kan vara värdefullt att beakta hela livsmedelskedjan och göra jämförelsen med andra verksamheter. Lösningen på jordbrukets problem bör sökas både i ett långsiktigt och kortsiktigt perspektiv. Som vi sagt är det då viktigt att inte låta akuta problem skapa handlingsförlamning. Erfarenheten visar att vi inte fick gehör för tanken på etableringskontroll, som kunde ha hindrat den utbyggnad av storproduktionen som skett . Mot denna bakgrund har vi tillstyrkt en förlängning med av gällande investeringsförbud. Det är dock tveksamt om en ytterligare förlängning av förbudet i nuvarande form är lämplig. Vi anser att förbudet bör ersättas av en tillståndsprövning i huvudsak enligt de principer, som vi förordade i en motion till 1982/riksdag. Prövningen bör vara restriktiv och ta sikte på att helt hindra utbyggnad vid företag, där man har en någorlunda rationell produktion. Lagen bör alltså utformas så att den hindrar ny-, till- eller ombyggnad, som ger utrymme för mer än ett visst antal djurplatser, t. ex. 50 mjölkkor. En av utgångspunkterna jordbrukspolitiska beslut är att familjelantbruket skall vara den dominerande företagsformen. Vi anser det utomordentligt angeläget att denna utgångspunkt ligger fast och att jordbrukspolitiken jordförvärvslagen, rationaliseringsstödet, rådgivningen, utvecklingsarbetet etc. utformas som ett aktivt stöd för familjelantbruket. Ty även om familjelantbruket är en konkurrenskraftig företagsform som möjliggör en effektiv produktion, kan andra omständigheter, exempelvis svårigheter att ordna kapitalförsörjningen och att lösa generationsväxlingsproblemen, leda till att andra företagsformer får institutionella fördelar som väger över. Hotbilden innehåller en fortsatt specialisering med utbyggnad av animalieproduktion i fabriksmässig skala och stora växtodlingsjordbruk. Denna hotbild blir särskilt framträdande om statsmakterna genom sin jordbrukspolitik framtvingar en omfattande nedläggning av åker i skogs- och mellanbygderna. Den första frontlinjen gäller alltså striden mot de krafter som vill tvinga fram nedläggning av åker. Den andra frontlinjen gäller försvaret av familjelantbruket och de kombinerade lantbruksföretagen liksom deltidsjordbruket, där både skog och annat bygdeanknutet yrkesarbete kan ingå i den yrkeskombination, som ger familjen dess försörjning. Den slutsats som kan dras av detta resonemang är att storleksrationaliseringen bara får drivas till en viss gräns: att uppbyggnaden av rationella företag inte får drivas därhän att den nya generationen inte har en chans att ta över och klara de kapitalkostnader, som uppstår. Det kan också bli anledning att överväga någon form av begränsning i rätten att expandera genom sidoarrenden. Vad som här sagts förutsätter ingen ändring av de grundläggande principerna för jordbrukspolitiken utan berör endast de medel som behövs för att fullfölja principerna och nå uppställda mål. Det kan också innebära att behovet av att anpassa mål och medel till de regionala förhållandena blir mer uttalad. Vi vill betona att det finns utrymme för en sådan anpassning och att de statliga insatserna enligt beslut skall anpassas till de regionala och lokala förhållandena. Det sägs också att jordbrukspolitiken skall ges en sådan inriktning att jordbruket och därtill knutna verksamheter kan medverka i en aktiv regionalpolitik. Dessa uttalanden har dock inte alltid fått utslag i praktisk politik. Den uteblivna uppräkningen av norrlandsstödet är ett exempel på detta. Ett annat område är jordförvärvslagen. har allt större jordbruksfastigheter börjat att betraktas som rationaliseringsobjekt och kan därmed delas upp eller som helhet förvärvas av någon enstaka lantbrukare. Inte sällan händer att redan mycket stora fastighetsägare får köpa tillskottsmark trots att marken bättre behövs som tillskott till mindre företag. Detta står i strid med intentionerna i jordförvärvslagen, som har till syfte att vara ett stöd för familjelantbruket och ett hinder för kapitalplaceringsköp. Det är en angelägenhet för regeringen att tillse att jordförvärvslagen tillämpas så som avsetts i beslut. Med hänvisning till det anförda hemställer vi* 1. att beslutar att ålägga domänverket att aktivt medverka i strukturrationaliseringen genom att avstå från mark som är * Se även motion 1983/84:2108. lämplig som komplettering till enskilda jord- och skogsbruksföretag, 2. att beslutar att lantbruksnämndernas markinnehav i första hand skall tillföras enskilda jord- och skogsbrukare, 3. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad som i övrigt anförts i motionen. () () . () () () () () () () () () () i