mot · G80268 · 1984-10-29 00:00:00 — 1984/85 68-73 m. fl. Ändring i lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott, m. m. (trafiknykterhetsbrotten) (prop. 1984/85:21) Proposition om trafiknykterhetsbrotten innehåller tre centrala förslag: förändring av påföljdssystemet, sänkning av den undre promillegränsen och möjlighet att förverka fordon. Vi yrkar avslag på propositionen i den del som gäller ändring av påföljdssystemet. Nuvarande påföljdsregler innebär att bilförare, vilka anträffas med en alkoholkoncentration i blodet som uppgår till 0,5 men ej till , döms för rattonykterhet till böter eller fängelse, i praxis nästan uteslutande böter. Uppgår alkoholkoncentrationen till eller mer döms för rattfylleri i normalfallet till fängelse. Propositionens förslag innebär att normalpåföljden för trafiknykterhetsbrott kommer att bli böter. Detta oavsett vilken berusningsgrad som föreligger. Om en berusad bilförare medfört avsevärd fara för trafiksäkerheten och haft skall påföljden bli fängelse. Även utan dessa rekvisit uppfyllda skall fängelse kunna ingå i påföljden under vissa i propositionen angivna förutsättningar. Konsekvensen av propositionens förslag är att ett betydande antal av de rattfyllerister som döms till fängelse i stället får böter. En sådan ändring av lagen kommer tveklöst att ge intryck av att samhället har förändrat sin syn på rattfylleri och inte längre betraktar detta brott som lika allvarligt som . Den allmänpreventiva funktion som fängelsestraffet har skulle därmed försvagas. Den minskade risken att hamna i fängelse kan uppenbarligen leda till att fler kommer att chansa att köra bil i alkoholpåverkat tillstånd. kan inte acceptera att lagstiftaren på detta sätt skulle ge en signal om att man inte längre betraktar bilkörning och alkoholförtäring som oförenliga. Föredraganden anför huvudsakligen två skäl till den föreslagna förändringen: behovet att skapa en enhetligare rättstillämpning när det gäller tingsrätternas val av påföljd och en önskan att minska antalet frihetsberövanden, Vi delar föredragandens uppfattning att det är otillfredsställande att tingsrätterna tillämpar så skilda påföljder som fallet är när det gäller trafiknykterhetsbrotten. Vi kan dock därav inte dra den slutsatsen att som ansvarar för lagstiftningen för den skull bör vara beredd att sänka den i lag stadgade straffsanktionen så att böter blir normalstraffet i stället för fängelse vid rattfylleri. Av den statistik som redovisas i propositionen framgår att ca tre fjärdedelar av alla påföljder som utdöms för rattfylleri utgörs av fängelse. En jämförelse mellan tingsrätternas påföljdsval visar påtagliga skillnader mellan tingsrätterna i valet mellan villkorlig dom eller skyddstillsyn. Några motsvarande jämförelser med andra brottstyper ges tyvärr inte. Det är därför svårt att dra slutsatsen om det bara är beträffande trafiknykterhetsbrotten som tingsrätterna uppvisar olikheter i påföljdsval. Den praxis som utvecklas genom högsta domstolens påföljdsval har inneburit att ökad hänsyn har kommit att tas till individualpreventiva hänsyn. Särskilt har detta kommit till uttryck när det har förelegat ett behov av vård mot alkoholproblem eller hänsyn har tagits till de risker som ett frihetsberövande skulle medföra för den enskilde. I propositionen redovisas ett antal rättsfallsreferat som visar de sociala hänsynstaganden som domstolarna tar. Vårt krav att fängelsestraffet skall bibehållas som normalpåföljd innebär inte att vi vill att domstolarna skall ta andra hänsyn vid val av påföljd än de redan gör både vid trafiknykterhetsbrott och vid andra brottstyper. Annan påföljd än fängelse skall liksom väljas om det finns särskilda skäl för detta av hänsyn till den enskildes förutsättningar att fungera i samhället. Den lösning som propositionen föreslår för att skapa ett enhetligare påföljdsval av tingsrätterna är att ställa högre krav på de tillfällen när fängelse skall utdömas. Vi avvisar detta. Vill man skapa garantier för att alla landets domstolar skall döma på samma sätt torde man tvingas att i lag föreskriva att vissa påföljdsval skall vara uteslutna vid vissa brottstyper. Detta är självfallet en alltför långtgående inskränkning i tingsrätternas fria prövning av varje enskilt fall. Vi är beredda att t. v. acceptera att inga särskilda åtgärder vidtas i syfte att förmå domstolarna att välja annan påföljd än . Vår förhoppning är att domstolarna genom sedvanlig bedömning av prejudikat och praxis utvecklar en mer enhetlig bedömning av trafiknykterhetsbrotten. Ett riksdagsbeslut att avslå propositionen i den nu berörda delen och inte ändra påföljden bör av domstolarna uppfattas som en uppmaning att sträva efter ett enhetligare påföljdsval. Utvecklingen inom detta område måste dock även i fortsättningen följas noga och beredskap finnas att återkomma till frågan. Vi delar föredragandens uppfattning att man i allmänhet bör eftersträva att minska antalet fängelsestraff vid val av påföljd. Detta får dock inte vara överordnat den allmänpreventiva effekt som fängelsestraffet har och som är särskilt framträdande beträffande trafiknykterhetsbrotten. Vi kan således icke acceptera det som ett motiv i det nu aktuella fallet med trafiknykterhetsbrott. En betydande del av de personer som döms för rattfylleri är alkoholproblematiker. Förutom påföljden fängelse och böter bör de därför beredas vård. Särskilt viktigt är det att vård för deras alkoholproblem kan erbjudas dem de är intagna på kriminalvårdsanstalt. Under den tiden torde de i allmänhet vara särskilt motiverade att genomgå sådan vård. Med hänvisning till vad vi ovan anfört hemställer vi 1. att avslår förslaget i proposition 1984/85:21 i den del som gäller ändringar av 4 §, 1-3 mom. lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott med undantag av förslaget om en sänkning av lägsta promillegränsen till 0,4, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad vi anfört om vård för alkoholmissbruk personer avtjänar straff för trafiknykterhetsbrott. () () () () 1 * 1984/85.