mot · G7021532 · 1984-01-25 00:00:00 — trädde den nya namnlagen i kraft. Beslutet i föregicks av en omfattande debatt. Vid sin behandling av regeringens förslag till ny namnlag ställde sig bakom huvudprinciperna i förslaget. Det präglades av en strävan till jämställdhet mellan kvinnor och män och till lika behandling av barn, oavsett om föräldrarna är gifta med varandra eller inte. fann dock att intresset av namnstabilitet borde tillgodoses på ett bättre sätt än som skett i propositionen. Vissa ytterligare spärrar för att förhindra upprepade namnbyten eller byte av namnidentitet infördes därför vid riksdagsbehandlingen. Den nya namnlagen har varit gällande i något . Kritik har framför allt i inledningsskedet - riktats mot att lagen i olika hänseenden inte medger generösare möjligheter till namnbyten. Också den motsatta uppfattningen - har i viss mån kommit till uttryck. Med tanke på den korta tid som lagen har varit i kraft och den motstridiga kritiken anser vi att det inte finns anledning att nu initiera några mer omfattande förändringar i lagreglerna. På en punkt finns det dock starka skäl som talar för att en ändring bör genomföras . Den avser möjligheten för makar som ingått äktenskap före den nya namnlagens ikraftträdande att få namngemenskap under hustruns efternamn som ogift. Enligt namnreglerna som gällde fick kvinnan vid äktenskapet mannens efternamn, om hon inte före vigseln särskilt anmälde att hon ville behålla sitt efternamn som ogift. Blivande makar som ingår äktenskap efter kan däremot välja antingen att ha mannens eller kvinnans efternamn som gemensamt eller att behålla var och en sitt efternamn från tiden närmast före äktenskapet. Makar som har behållit sina efternamn kan senare under äktenskapet få namngemenskap genom att en av makarna efter anmälan hos pastorsämbetet byter till den andre makens efternamn. Som gemensamt efternamn får dock aldrig väljas ett namn som en make har förvärvat i ett tidigare äktenskap. Den frihet som föreligger att vid äktenskapets ingående välja mellan mannens och kvinnans efternamn fanns således inte med i tidigare namnbestämmelser. Makar som gift sig före den nya namnlagen och där hustrun automatiskt förvärvat mannens namn kan på grund av spärreglernas utformning inte utan komplikationer få namngemenskap under hustruns efternamn. Hustrun kan visserligen genom en anmälan till pastorsämbetet ta tillbaka sitt namn som ogift. Men mannen måste ansöka hos patent- och registreringsverket om att få förvärva namnet. För bifall till en sådan ansökan 1 1983/84. krävs synnerliga skäl. I dessa fall - där makarna vill ha fortsatt namngemenskap - ter sig reglerna onödigt restriktiva. Det bör därför införas en möjlighet för mannen att genom en anmälan till pastorsämbetet byta till hustruns efternamn som ogift. Den förordade ändringen bör som nämnts endast ta sikte på makar som ingått äktenskap före den nya namnlagens ikraftträdande och där hustrun automatiskt förvärvat mannens namn. I de fall då mannen vid äktenskap före den nya namnlagens ikraftträdande efter ansökan hos patent- och registreringsverket har förvärvat hustruns efternamn som ogift bör alltjämt krävas tillstånd av patent- och registreringsverket om makarna vill ha namngemenskap under mannens namn. Det bör ankomma på vederbörande utskott att utarbeta erforderlig lagtext. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar om ändring i namnlagen i enlighet med vad som anförs i motionen.