mot · G7022642 · 1984-03-21 00:00:00 — m. fl. Industriel] tillväxt och förnyelse (prop. 1983/84:135) Propositionen ger en utförlig redovisning av regeringens syn på den industriella utvecklingens allmänna problematik och av utgångspunkter för svensk industripolitik. Det torde vara det mest ambitiösa material som presenterats för inom ämnesområdet. Helt oavsett vad man anser om värderingar och slutsatser är det förtjänstfullt, att kan inrikta sin diskussion på grundproblem och huvudlinjer på det sätt som propositionen inbjuder till och underlättar. blir det emellertid också klarare, vilka de verkliga politiska diskussionsfrågorna är. Avgörande kritik mot propositionens framställning kan därvid riktas såväl vad gäller des analytiska metod och begreppsmässiga apparat som i fråga om dess politiska utgångspunkter. Detta medför i sin tur också väsentligt annorlunda slutsatser rörande mål och medel. I föreliggande motion behandlas propositionens framställning och de industripolitiska grundfrågorna i fyra skilda avsnitt. 1 det första diskuteras vissa begreppsmässiga och analytiska utgångspunkter. I det andra tar vi upp de grundläggande politiska värderingarna. Det tredje avsnittet ägnas de alternativa utgångspunkter för framtida industripolitik som vpk företräder. Det fjärde avsnittet upptar anslagsfrågor och yrkanden. Nationalekonomi har i allt högre grad mist sin vetenskapliga karaktär och blivit till ideologi och propaganda. Särskilt tydligt är detta i dagens , där en speciell variant av kapitalstyrd propaganda erövrat den ekonomiska vetenskapens domäner och försatt dess företrädare i ett förnedrande andligt och ofta också materiellt beroende. För politiska instanser och rörelser särskilt då sådana, som utgått från arbetarrörelsen har det avgörande betydelse hur man betraktar och använder nationalekonomi. Utan en självständig hållning blir man offer för ovetenskapliga fördomar. Den politik man bygger på en sådan osjälvständig verklighetsanalys blir lika felaktig som sina utgångspunkter. Dess värre utgör proposition 135 i avgörande stycken exempel på en sådan osjälvständig användning av ekonomisk teori. Detta är desto betänkligare som socialdemokratisk krispolitik i ett tidigare skede utgick från en i viss mån frigörande brytning med den då härskande teorins tanke Vi berör nedan några grundläggande avsnitt, där hela tendensen i materialet präglats av en borgerligt-propagandistisk syn. a) Förklaringsmodellen då det gäller den industriella krisen är t. ex. en helt okritisk spegling av rådande borgerliga föreställningar. Myten om lönekostnadsexplosionen upprepas i termer, som kunde varit hämtade ur arbetsgivareföreningens broschyrer. Verkligheten har ju i stället varit den, att svensk exportnäring kunnat notera betydligt mindre lönekostnadsstegringar per producerad styck och med hänsyn till valutakursändringar än något annat industriland, möjligen undantaget. Den tillfälliga avvikelsen efter 1975 är alls inte nog för att uppväga den långsiktiga förmånsställningen. Det är ett normalt fenomen, att antalet anställda inte samvarierar i tiden med produktionsvolym och intäkter. Detta överskattar i första fasen kostnadsstegringen och i andra fasen kostnadslägets förnyade förbättring. Dylika variationer kan lätt förutses och behöver inte skada konkurrensförmågan, om inte prissättningen är stel och halvmonopolistisk. Beräkningarna tar heller inte hänsyn till de lönesubventioner i skilda former, vilka utgick till företagen. I sjä|va verket borde svensk exportindustri ha kunnat dra fördel av den svaga lönekostnadsutvecklingen . När detta tydligen inte skedde, och när uppvisade långt större lönekostnadsökning, uppstår frågan om lönerna i själva verket haft underordnad vikt, och om helt andra faktorer fällt utslaget faktorer som de svenska företagen möjligen försummat. Det ständiga tuggandet om kostnadsläget förefaller sålunda oproportionerligt, när omständigheterna tydligt pekar på att det snarare brustit på investeringens, organisationens och utvecklingsintressets områden. b) Propositionen lämnar i sin analys helt åsido tre grundfaktorer. Den berör inte de nedgångsfenomen som det ekonomiska systemet själv framkallar. Dessa har i tagit sig uttryck dels i vågdalar med regelbundna femårsmellanrum, dels i en långsiktig period av försvagad tillväxt efter 1965. Dessa krisföreteelsers systemimmanenta dvs. inbyggda karaktär visade sig bl. a. i att de är tydligt märkbara, trots att exporten såväl absolut som relativt fortlöpande ökat. De började före oljekrisen och har fortsatt även sedan oljepriserna började sjunka. Den tilltagande monopolismen i näringslivet är inte behandlad, ehuru den visats ha starkt påverkat prismekanismer, marknader, strukturanpassning och allmän dynamik. En omfattande vetenskaplig teori harju utvecklats kring dessa ting. Man hade väntat att detta skulle avsätta något spår i en stor industripolitisk proposition. Den tilltagande överflyttningen av kapital skilda former och industriell kapacitet i övrigt från svenskt finans- och näringsliv till dess positioner i andra länder har uppenbarligen haft stor betydelse. Den har påverkat tillväxttakt och strukturella processer såväl sorn valutasituation och betalningsbalans. Det är något märkligt, att propositionen i sina orsaksanalyser inte alls sökt värdera dessa faktorer. c) Exempel på direkt slapphet i analysmetoden utgör synen på krisen i relation till länder med olika ekonomiska system. Framställningen ger en bild av att det handlar om samma slags kris och om likartade orsaker. Detta är rimligtvis ett fundamentalt misstag. Störningarna i västekonomierna, i och i tredje världens statshandelsländer har sinsemellan mycket olika karaktär och skilda, delvis helt motsatta, orsaker. Medan efterfrågan sviktar i väst, råder en snedfördelad överefterfrågan i öst. Medan stagnationstendenser härskat i väst, är störningarna i öst kombinerade med en ganska god tillväxt. efter 1975 undantaget. Medan det i väst rått underinvestering och försvagad köpkraft hos lönearbetarna, är ett problem i öst en långvarig överinvestering, som föranlett ett växande, otillfredsställt konsumtionstryck. Genom att framställa orsakerna som gemensamma och krisen som oberoende av ekonomiskt system hindras man från att se de svenska problemen i ljuset av-ekonomins organisation och sätt att fungera. Ser man inte de klara olikheterna, drar man fel slutsatser. Det är därför en ytlig och ofruktbar ansats att framställa alla industriländers situation som vållad av ett anpassningsproblem på produktionssidan. Och detta kan naturligtvis inte som i propositionen användas för att bestämma vilken grad av styrning som är olämplig i svensk industripolitik. d) Av principiell vikt är också den egendomliga synen på marknadsekonomin. Liksom borgerliga ideologer syns propositionsförfattarna reservera beteckningen marknadsekonomi för kapitalistiska marknadsekonomier. Detta är helt oegentligt alla industrialiserade länder är marknadsekonomier, om än med skiftande typ av samspel mellan marknadsbildande och marknadspåverkande faktorer. Det allvarligaste är emellertid den idealistiska för att inte säga utopistiska syn på marknadsekonomin, som uttrycks i och genomsyrar propositionen. Denna grundattityd får sedan stort genomslag i hela sättet att uppfatta industripolitikens roll och den industriella utvecklingsprocessens problematik. Marknadsekonomin sägs sålunda ha en inbyggd tendens till flexibilitet, decentralisering och hushållning med resurser. Sådana generella påståenden är verklighetsfrämmande och uppenbart stridande mot beprövad vetenskap. Genom den moderna kapitalismens historia går en allt klarare tendens till koncentration och centralisation av kapital. Processen har nått ett nytt stadium med utvecklandet av stora transnationella företagsimperier. intar en ställning som den möjligen näst mest koncentrerade kapitalistiska ekonomin. Propositionen hävdar likväl att decentralisering är ekonomins kännetecken. En rad studier har utförts för att belysa den tilltagande monopoliseringen och dess verkningar i form av stelhet och minskande flexibilitet i priser och produktionsinriktning. En varierad teori har utvecklats (t. ex. , , Kalecki). Likaså har den bristande elasticiteten i marknadsmekanismerna påtalats (Galbraith Sweezy). Det reella problemet är, att marknadsmekanismerna förändrats bort från flexibilitet och anpassning, sådan den uppfattades i teorins mening. De stora värden det redan nedlagda kapitalet representerar skapar också bestämda gränser för flexibiliteten i utbud, tekniska förändringar och priser. Monopolism och kartellisering, som i ett tidigare skede sågs som icke önskvärda avvikelser, är både ett normalbeteende och ett genom omständigheterna accepterat fenomen. Konkurrens är en företeelse som helt förändrat innebörd. Marknad är något som fungerar helt annorlunda nu än . Det hade varit motiverat att beakta vad dessa olika fenomen betyder för storindustrin av , och vilken typ av problem det ställer för industripolitiken. Så sker inte i propositionen. En av de viktigaste förändringarna i modern industriell ekonomi förbigås med tystnad och räknas inte med som förutsättning i det industripolitiska tänkandet. När det så hävdas att den reellt existerande marknadsekonomin leder till hushållning med resurser, kan detta inte fattas annat än som ironi. Så som marknadsekonomin är organiserad, leder den i normalfallet snarare till resursslöseri. Den har över huvud inga mekanismer för att bedöma icke-kommersiella nyttigheter. lönsamhetsbegrepp och kostnadsanalys är inskränkt, och kostnadsövervältringar uppfattas därför som besparingar. Men framför allt är dess grundläggande styrfaktor det enskilda företagets eller gruppens vinstmaximering. Vinstmaximeringen kan uppnås på flera vägar, av vilka många ökar resursslöseriet. Dit hör minskad livslängd eller hållbarhet hos produkter. Dit hör också den svaga framförhållningen, som låter omfattande produktionsmönster byggas upp på basis av tillfälliga marknads- och prisförhållanden. Den oligo- och monopolistiska prissättningen ger också stora möjligheter för kortsiktiga, spekulativt betonade variationer i priser, något som döljer de långsiktiga tendenserna och förvrider sambandet pris-kostnad. Ingen torde väl heller på allvar hävda att skogsförstörelsen uttrycker en tendens till hushållning eller att den automatiskt bringas upphöra, bara virkespriset blir tillräckligt högt. Summan blir alltså: Med en idealistisk och verklighetsfrämmande tolkning av marknadsekonomins resursbehandling hamnar man i en helt annan industripolitik än med en realistisk insikt om resursanvändningens underordning i förhållande till vinstmaximeringen och den senares nya villkor i den monopolistiskt präglade typen av kapitalism. e) Slutligen finns skäl att beröra propositionens säregna uppfattning av den tekniska och industriella förnyelseprocessens natur. En nyckelfras är att den tekniska förändringsprocessen betingas av kreativiteten hos den enskilda människan. Sådana påståenden är intellektuellt nivåsänkande och ägnade att hindra varje förståelse av utvecklingens mekanismer. Propositionen resonerar som om vi fortfarande levde på Watts och Arkwrights tid. Den teknologiska processen rör sig ju på flera nivåer och ingår i ett socialt sammanhang. Kreativitet är ingen blott och bart personlig verksamhet. Den uppstår i och betingas av omgivningen av sociala relationer mellan individer och grupper. Teknologisk utveckling och kreativitet har i den avancerade industriella samhällsmiljön fått en starkt institutionell prägel. Det är sambanden som avgör dess framträdande och dess innehåll snarare än den individuella aktiviteten. Det är makten över den institutionella ramen, som bestämmer teknologins inriktning. Det kan i många fall innebära att kreativt tänkande på viktiga områden hålls nere, när det bedöms som farligt eller ointressant ur de dominerande intressegruppernas synvinkel. Det existerar en troligen växande klyfta mellan å ena sidan teknologins potential och å den andra dess former, inriktning och användning. Häri ligger en viktig orsak till att vissa teknologiska utvecklingslinjer väljs bort, trots att de kunnat utvecklas, medan andra premieras, trots att de ur väsentliga synvinklar är mindre fördelaktiga. Denna process är politisk och klassmässig och ingalunda något neutralt, självklart förlopp av kreativitet. Ett sammanfattande omdöme rörande den industripolitiska propositionen måste tyvärr bli att den inte utgår från en vetenskapligt grundad verklighetsuppfattning utan från en idealiserad form av borgerliga fördomar, att den inte ens omnämner en rad väsentliga egenskaper hos modern industrialism, att den framställer alla problem som maktpolitiskt neutrala och därmed förvandlar det härskande ekonomiska etablissemangets åsikter till verklighetsanalysens utgångspunkt. De sociala och politiska värderingarna Industripolitik är ett brett tema och hänger naturligt samman med hela den långsiktiga riktningen hos den vidare industrialiseringen i . Det borde då ha varit ganska självklart att en arbetarrörelse gentemot denna framtida inriktning intog ett visst politiskt förhållningssätt, utgående från en definierad och medveten värdemässig grund. Vad som i stället förvånar är den skenbart avpolitiserade syn som anlagts och sorn löper genom alla avsnitt i propositionen. Ingenstans behandlas ändamålet med utvecklingen och förnyelsen. Inte ens formen för tillväxten diskuteras. Till vad skall tillväxt, framsteg och teknologi tjäna? Det hela förutses som en deterministiskt given process, till vilken det enbart handlar om att anpassa sig så mycket som möjligt och så fort det går. Det ställs inga rationella, politiska eller allmänt humanistiska krav på teknik och industri, på produktionens ändamål och mening. Perspektivet slutar där produkten säljs och har börjat först när pågående tendenser redan är proklamerade som självklara. Med denna alltigenom teknokratiska ansats kommer industrialisering och industripolitik att självklart identifieras med strävandena hos företagarkiassen kollektivt, storföretagen, exportindustrin och finansvärlden dvs. med syftena hos en social kraft, som är arbetarrörelsens självklara huvudmotståndare. Industripolitik blir då lika med att lägga saker till rätta för det ekonomiska etablissemanget. Vi skall här gå något närmare in på vad detta innebär inom några grundläggande områden. Propositionen gör sig till tolk för en nationell samverkan mellan företag, anställda, forskare och samhälle. Detta är vad som kallades mondism, en försoningsfilosifi, enligt vilken arbetarklassen skulle uppge sin självständiga värdebas och hållning i förhållande till arbetet och produktionen. Propositionen talar om tillväxt utan att definiera vad denna avser. Tillväxt är ju möjlig och tänkbar i flera former: i antal varuenheter, i mängden cirkulerad materia, i värde, i innehåll och nytta hos produktionen. Avancerade industriländer som står inför viktiga val, då det gäller den fortsatta utvecklingen. Djupt olika samhällsutveckling följer, beroende på om man eftersträvar en ständig ökning av volym och värde eller ett fortskridande värdemässigt förbilligande avsett att tjäna växande krav från icke-materiella mål. Tillväxt och expansion står också i förhållande till hela utvecklingen på miljöområdet i vid bemärkelse. Expansionens form och innehåll avgör hur trycket utvecklas på naturresurser och levnadsmiljö. Propositionen är upplagd som om dessa ödesfrågor för industrisamhället inte existerade. Utvecklingen förutsätts rulla fram med ett enda mål i sikte: vinstmaximering och framgång för den ekonomiska eliten via ständigt ökad input och output. De stora svenska och utländska transnationella företagen har stärkt sitt grepp över ekonomin, politiken och vetenskapen. Detta framtvingar viktiga frågor om självständighet, om möjligheterna att hävda industripolitiska och sociala värderingar i opposition mot de stora privata imperierna. Det väcker också viktiga frågor om deformationer i marknadsekonomierna, monopolism, kartellisering och Transnationaliseringens problem är över huvud inte berört i propositionen. Intrycket är att regeringen anser utvecklingen riktig, självklar och oproblematisk. Data- och elektronikområdet får särskilt från troligen en mycket genomgripande roll. Den nya teknologins verkningar blir omvälvande för det mänskliga arbetets hela ställning i produktionsprocess och samhälle. Den nya teknologin är jämfört med äldre teknologiska system mer flexibel och innehåller en potential av djupt olika utvecklingsmöjligheter. Vilken som kommer att dominera är en fråga om värderingar och kamp om makten. Om denna för arbetarrörelsen livsavgörande fråga tiger propositionen. Man pläderar för en utveckling, om vilken man tydligen inget vill veta utöver att den går framåt. Propositionen har som allmän utgångspunkt, att nya erövringar för svensk industri skall ske via exporten. Tillväxten måste vara exportledd. Detta vittnar både om en betänklig enögdhet i synsättet och en oförmåga till självständig hållning gentemot de stora exportföretagens och finansvärldens filosifi. Det är något svårt att förstå, varför den marknad där ena hälften av industriproduktionen avsätts, skulle vara så enormt mycket viktigare, än den marknad där den andra hälften plus största delen av den icke-industriella produktionen avyttras. När den sistnämnda dessutom är lättare att påverka och utveckla, blir det än märkligare att regeringens politik går ut på inre åtstramning och ytterligare stimulans av exporten. Man har t. o. m. kunnat notera hur exportvärdet stigit mer än prognosen, som den inhemska efterfrågan understigit prognosen med ett än större belopp. Hemmamarknaden är på olika sätt en viktig förutsättning för exporten. Det är därför felaktigt att sätta dem i den motsatsställning som regeringspolitiken gör. En hemmamarknadsbaserad produktion har i varje fall i en högt utvecklad industriell ekonomi en mer allsidig och organiskt sammanhängande karaktär. Detta kontrasterar mot den mer fragmentariska och inbördes uppdelade exportproduktionen. En så extrem exportbaserad utveckling som regeringen förespråkar riskerar att skapa större ensidighet, ökat importberoende och en mer nyckfullt fungerande, illa sammanhållen ekonomi. Mot denna bakgrund är propositionens likgiltighet för hemmamarknadens grundläggande roll anmärkningsvärd. Industripolitik har alltid också en regionalpolitisk sida, och varje industriell utveckling har den regionala aspekten som en viktig del. Beroende på vilken riktning industrins vidare utveckling tar, får man helt olika regionala effekter. Vissa typer av strukturomvandling ger svåra negativa effekter regionalt, andra typer av utveckling är bättre förenliga med en någorlunda jämn fördelning av resurser och produktion mellan skilda landsdelar. Det finna inget avsnitt i propositionen, som ger vid handen att den industriella utvecklingen skulle inriktas på att övervinna den ensidighet och de belastningar, som utgör svåra problem i landets krisregioner. Tvärtom är intrycket, att regionernas behov av en någorlunda mångsidig och organisk utveckling skall stå tillbaka för en hämningslös exportsatsning enligt traditionella linjer. Detta är en utgångspunkt som står i motsättning till djupt förankrade uppfattningar inom arbetarrörelsen. Det finns skäl att varna för en upprepning i ny form av 1960-talets stora omflyttning av människor och rikedomar. Den samlade bilden av propositionens ideologiska inriktning visar på en avskärmning från de politiska problem och motsättningar, som den industriella utvecklingen aktualiserar. Inriktningen på teknologin är en klass- och en demokratifråga men detta berörs inte. Frågan om exportens ensidigt ledande roll är en nationell fördelnings- och självständighetsfråga men detta perspektiv saknas. Frågan huruvida staten skall vara en stödinstitution eller en styrinstitution är en social maktfråga av största betydelse för hela arbetarrörelsen men detta tas aldrig upp. Om dessa centrala politiska frågor fått påverka propositionens författare, skulle de ha kommit med helt andra förslag. En alternativ syn på industriell utveckling Det kommande skedet i industrisamhällets utveckling ställer arbetarrörelsen inför viktiga vägval och avgöranden. Utvecklingen innehåller möjligheter både till civilisatoriska framsteg och till djupt destruktiva företeelser. Det är en fråga om politiska och ideologiska ställningstaganden för arbetarrörelsen och folkflertalet, vilken riktning utvecklingen kommer att ta. Därtill behöver man ett självständigt program med klara syften, inte en underkastelse under ett skeende, som av de härskande skikten och deras betalda experter utmålas som ödesbestämd. Den fortsatta industrialiseringen i måste därför inriktas enligt följande fyra huvudmål: att bevara den nationella självständigheten och förhindra att landet utvecklas till en ekonomisk satellit åt de stora transnationella företagsimperierna, att djupgående demokratisera de viktigaste sektorerna i det ekonomiska livet och åt medborgarna i gemen säkra ett avgörande och ledande inflytande över industrialiseringens fortsatta utveckling, att försvara det mänskliga arbetets värdighet och ge den teknologiska utvecklingen en form som inte förstärker klasskillnaderna utan tar till vara människors allsidiga kapacitet inom demokratiskt uppbyggda strukturer, att avvärja den industriella utvecklingens hot mot levnadsmiljön och utforma en ekologisk industrialism. Den nuvarande utvecklingen innehåller i alla dessa fyra hänseenden tendenser och strävanden i helt motsatt riktning. Viktiga strukturreformer är därför nödvändiga på det industriella, allmänekonomiska och politiska området. Själva maktstrukturen i samhället måste förändras. måste en ny samhällelig ordning slutgiltigt avlösa den gamla, destruktiva som är byggd på människans underordning och ofrihet. För att kunna ge industrialiseringen en ny riktning behöver arbetarrörelsen finansiella och organisatoriska redskap, oberoende av de dominerande skikten och etablissemangen i det ekonomiska livet. Dessa redskap kan utgöras av två redan befintliga strukturer: en aktiv kooperativ verksamhet ett i samhällets ägo överfört affärsbanks- och kreditväsende. En industrialisering med mänskligt ansikte, sådan vi angett den här ovan, kräver att de för utvecklingen mest avgörande industrierna, särskilt de teknologiskt ledande, kan utvecklas i demokratiska former. Detta är nödvändigt också för att säkra den långsiktighet i perspektiven och den utformning av tekniken som krävs. Nya samhällsägda och kooperativa industrier, i förening med den redan existerande statliga företagssektorn, kan bli en sådan ledande faktor i den fortsatta utvecklingen. Genom det redan existerande samhälleliga ägandet finns en viss institutionell ram för en alternativ utveckling av industrin på t. ex. mineral-, stål-, varvs- och skogsområdet. Emellertid utgör ett flertal stora statliga industrier resultatet av en tidigare kapitalistisk intressepolitik. De har tvingats ta över mindre lönsamma eller krisdrabbade verksamheter i och för nedskärning och avveckling. Det är därför nödvändigt att bygga upp utvecklingsledande samhälleliga industriföretag och projekt inom de områden, där nyindustrialiseringen väntas bli mest intensiv. Dit hör dator- och elektronikindustrin, maskinindustrins mest avancerade delar, industrierna för materiel inom landtransportområdet, tillverkning på den optiska teknikens område. Såväl de nya som de redan existerande samhällsägda industrierna måste demokratiseras. De långsiktiga huvudlinjerna i deras utveckling bör göras till en självklar allmänpolitisk diskussions- och beslutsfråga. De traditionella, auktoritära organisations- och ledningsformerna bör lämna plats för demokratiska styrformer och en allmän breddning av specialistkadrernas rekrytering och utbildning. Det traditionellt styrda statsföretaget har överlevt sig självt. En demokratisk förnyelse kan ske inom ramen för en