mot · G7021351 · 1984-01-24 00:00:00 — För att komma till rätta med brottslighetsutvecklingen måste därför större insatser göras när det gäller ungdomskriminaliteten, för att tidigt vända en påbörjad brottsbana bland unga lagöverträdare. och regeringens uttalade vilja att prioritera bekämpning av narkotikabrottslighet, våldsbrott och ekonomisk brottslighet, står självklart fast vid. Utvecklingen visar dock att även kampen mot ungdomsbrottsligheten måste prioriteras och bemötas genom åtgärder på olika samhällsområden. Det är otillfredsställande både för den unges egen del och från samhällets synpunkt att lagstridiga handlingar som begås av ungdomar ofta inte föranleder någon som helst åtgärd. Det är naturligt att barn och ungdomar testar gränser. Det som ingen reagerar på betraktas som tillåtet. Det är därför viktigt med en reaktion på brottslighet som begås av ungdomar, även om de inte är straffmyndiga. Förutsättningen för att någon åtgärd skall kunna vidtas är dock att sådana brott utreds i större utsträckning än vad som sker. Socialnämnderna har i många fall inte praktiska möjligheter att svara för sådana utredningar. I stället bör polisens ansvar för att utreda brott begångna av unga utvidgas. Har ett barn begått ett brott bör socialnämnden se till att ett uppföljande samtal hålls med barnet och dess vårdnadshavare i omedelbar anslutning till polisförhöret. Dock bör en begränsning ske så att polisutredning inte används när det gäller barn under tonåren. Brottsutredningar med barn och ungdomar bör göras av polismän med särskild fallenhet för uppgiften. För att en socialarbetare skall kunna närvara vid ett förhör och kunna tala med barnet och dess vårdnadshavare i anslutning till förhöret, är det en fördel om en social jourgrupp kan knytas till den polisenhet som svarar för utredningen. Det kriminalvårdspolitiska reformarbetet måste ta sikte på att utveckla ändamålsenliga former för samhällets reaktioner på kriminalitet. Ofta måste en avvägning ske mellan allmänpreventiva, individualpreventiva och rehabiliterande åtgärder. Härvid har den kriminalvårdspolitiska debatten präglats av olika strömningar som velat betona olika delar av de ingående elementen. För vår del vill vi i detta sammanhang peka på några utgångspunkter som bör vara vägledande för reformarbetet på kriminalvårdens område. Ur såväl allmänpreventiv som ur individualpreventiv synpunkt måste samhället genom rättssystemet med skärpa kunna markera att kriminalitet inte tolereras. Bland de hårdaste påföljderna är frihetsstraff i form av fängelse, vilket är att betrakta som ett straff som i sig inte har någon rehabiliterande effekt. Tvärtom är det numera en allmän uppfattning att en fängelsevistelse ofta försvårar en anpassning till normalt samhällsliv. Strävan att nedbringa tiden för fängelsevistelse får inte innebära att den allmänpreventiva aspekten åsidosätts. Frihetsstraff i form av fängelse är i många fall nödvändiga, dels ur preventiv synpunkt och för att markera hur allvarligt samhället ser på vissa brott, dels i syfte att förhindra fortsatt allvarlig brottslighet riktad mot liv och hälsa. Den rehabiliterande verksamheten är viktig för att återinföra den straffade till ett normalt samhällsliv. Genom insatser för att hjälpa klienten till arbete, utbildning, bostad och positiva kamratkontakter kan deras egenvärde och identitet byggas upp så att de kan fungera i ett normalt samhällsliv. Genom sådana insatser från frivårdens sida kan många få hjälp att bryta en påbörjad eller längre brottskarriär. Frivården är också viktig för att på motsvarande sätt stödja den som avtjänat fängelsestraff. Även om straffpåföljderna successivt har varit ändamål för översyn och förändringar, finns det inte mycket annat att välja på än fängelse eller skyddstillsyn, när det gäller frihetsstraff. Detta är speciellt bekymmersamt då det gäller unga lagöverträdare, eftersom sådana påföljder inte alltid är ändamålsenliga. I många länder finns en straffpåföljd som inte är så nedbrytande för den dömde, hans närmaste omgivning och samhället, nämligen samhällstjänst. Samhällstjänst innebär att den dömde ett visst antal timmar utför samhällsnyttigt arbete på sin fritid. Detta arbete skall utföras oavlönat och i första hand på den dömdes vistelseort. Arbetet skall alltså inte omfattas av arbetsmarknadens utbud, utan frivårdsmyndigheterna skall i samarbete med exempelvis ideella organisationer anskaffa lämpliga arbetsuppgifter. Den dömde får lära sig att göra en insats som uppskattas. Han knyter kontakter, upplever gemenskap och kan socialt bli mer anpassad och stark än vad dagens påföljdssystem åstadkommer. Det finns en avoghet och även fördomar hos allmänheten mot dem som begått brott. De upplever dem annorlunda. Detta gör att många intagna aldrig har en egentlig chans till anpassning till ett normalt samhällsliv. Med samhällstjänst som påföljd kan inställningen till den dömde bli mer positiv. Samhällstjänst har haft dokumenterat goda resultat i andra länder, som en billig och samhällsnyttig straffpåföljd, även om det kan förekomma praktiska problem att lösa före genomförandet. Det är viktigt att lösa dessa frågeställningar och undersöka förutsättningarna att pröva ett system med samhällstjänst i som ett alternativ i dagens kriminalvård. Det finns pågående verksamhet som anknyter till tankarna om samhällstjänst. I har en verksamhet bedrivits i Röda korsets regi i samarbete med lokalanstalten i . Denna verksamhet består främst i att intagna med stöd av 14 § lagen om kriminalvård, deltar i Röda korsets ordinarie sociala verksamhet. Denna verksamhet är främst förlagd till ålderdomshem och långvårdsanläggningar. Inom ramen för Stiftelsen bedrivs ett annat intressant experiment med vård i familj. Detta har redan på ett tidigt stadium visat sig ge positiva effekter på de dömda i form av färre brott och minskat drogmissbruk. Det ställer sig också ekonomiskt mer fördelaktigt än anstaltsvård. Liknande försöksverksamhet förekommer på andra håll. Vi menar att det är viktigt att ta vara på de erfarenheter som finns, bland annat inom den verksamhet som bedrivs i och inom stiftelsen . För att vinna nya erfarenheter bör också en vidare försöksverksamhet komma till stånd, både i samarbete med folkrörelser och i samarbete med olika samhällsorgan där lämpliga arbetsuppgifter finns att tillgå. Samhällstjänsten bör vara ett lämpligt alternativ för dömda med ett begränsat kriminellt förflutet. dröjer det ganska länge i brottskarriären innan någon döms till anstaltsvistelse. Detta gör att det är svårt att använda samhällstjänsten som ett verkligt alternativ till fängelsestraffen eftersom dessa gäller ett ganska så belastat klientel. I stället borde enligt vår uppfattning samhällstjänst kunna komma in som en lämplig påföljd i kombination med den villkorliga domen. Genom en något hårdare reaktion mot förstagångsbrottslingarna skulle förhoppningsvis deras fortsatta karriär avbrytas. Särbehandling av vissa långtidsdömda I proposition 1981/82:141 föreslogs av mittenregeringen att även andra än dem som ägnat sig åt narkotikabrottslighet skulle kunna särbehandlas. Detta skulle gälla brottslighet av särskilt allvarlig karaktär och där vederbörande visat likgiltighet inför annans liv eller hälsa eller särskild hänsynslöshet. Detta förslag godtogs dock inte av . Vi anser emellertid fortfarande att detta förslag bör genomföras. Även i fråga om andra kategorier brottslingar kan det nämligen finnas behov av särbehandling. I narkotikabrottslighetens spår följer numera också ibland grövre våldsbrott. Det är då mindre välbetänkt att begränsa möjligheterna till särbehandling till sådana fall då straffet avser renodlad narkotikabrottslighet. bör således anta det ändringsförslag till kriminalvårdslagen som lades fram i proposition 1981/82:141. Från centerhåll har genom motioner tidigt påtalats det oacceptabla förhållande som råder på många kriminalvårdsanstalter när det gäller narkotikamissbruk. Många intagna kan fortsätta sitt narkotikamissbruk och även handeln med narkotika till andra intagna. Detta är ett oacceptabelt förhållande eftersom det innebär att tidigare narkotikafria intagna riskerar att bli narkotikamissbrukare . Vidare innebär ett fortsatt narkotikamissbruk ofta en rundgång i kriminalvården, genom att en intagen efter frigivningen begår nya brott för att finansiera sitt missbruk. a. med anledning av centermotionerna slagit fast att intagna utan narkotikaproblem inte skall behöva komma i kontakt med narkotika, att missbrukare skall avskärmas från tillförsel av droger och intagna förhindras från att bedriva narkotikahandel inom anstalterna och ute i samhället. Från tidigare regeringar har åtgärder vidtagits för att förverkliga JuU:s uttalande. Bl.a. har förslag om strängare permissionsbestämmelser, om utökad visitation och särbehandling av vissa långtidsdömda förelagts . Genom ett ambitiöst byggnadsprogram pågår nu såväl nybyggnad som ombyggnad av olika kriminalvårdsanstalter så att en särbehandling enligt riksdagsbeslutet skall bli praktiskt möjlig. Kriminalvårdsanstalten har i sin anslagsframställning begärt särskilda medel för att bekämpa narkotikan på anstalterna. Man begär 11 tjänster som vårdare för kontroll och visitation samt 10 tjänster som fritidsassistent. Tre tjänster begärs för att man vid en avdelning av kriminalvårdsanstalten på olika sätt skall kunna aktivera intagna som väntar på placering i narkomanvårdsprojektet vid kriminalvårdsanstalten . Medel beräknas för att utöka med 12 platser samt för ett försök med en antidrogkampanj vid 10 anstalter. Vi anser att det är så angeläget att minska narkotikamissbruket på kriminalvårdsanstalterna att bör ges ökade resurser härför. Vi yrkar således att verket tillförs de medel som äskats och att anslaget E2. Kriminalvårdsanstalterna ökas med 11 milj. kr. Det ökade anslaget bör bestridas med de avgifter för bevakningen av kärnkraftverkan på ca 6 milj. kr. som föreslagits i en särskild motion från centerhåll samt från det under anslaget A 2. avsatta medlen för . Vid behandlingen av narkotikasituationen inom kriminalvården, /, anförde justitieutskottet (JuU 1982/83:25) bl. a. följande: Stora ansträngningar görs för att komma till rätta med narkotikasituationen vid anstalterna. Ett självklart riktmärke för dessa är, såsom utskottet tidigare framhållit, att intagna utan narkotikaproblem inte skall behöva komma i kontakt med narkotika, att missbrukare avskärs från tillförsel av droger och att intagna förhindras att bedriva narkotikahandel inom anstalterna och ute i samhället. Det är enligt vår uppfattning mycket väsentligt att det av ett enigt utskott uppställda riktmärket kan förverkligas. Statsmakterna bör därför inte vänta med att ge kriminalvården ökade resurser för narkotikabekämpning utan redan i vår fatta erforderliga beslut. I regeringens proposition 1982/83:85 föreslogs att villkorlig frigivning av den som har en strafftid understigande i princip alltid skall ske när halva tiden, dock , har avtjänats. Reformen har väckt stor uppmärksamhet och debatterats flitigt. har åter särskild uppmärksamhet visats frågan. Detta på grund av att en preliminär sammanställning över frigivningsärendena som gjorts vid kriminalvårdsnämnden redovisats. Enligt denna får fyra av fem personer dömda för grova vålds- eller narkotikabrott villkorlig frigivning efter halva strafftiden. Utan att göra någon bedömning av de enskilda fallen anser vi att detta är en allt för generös tillämpning av den nya lagstiftningen. Denna vår uppfattning synes också delas av en rad ansvariga tjänstemän på området. Det ligger enligt vår mening en stor fara i en alltför tidig frigivning av personer som gjort sig skyldiga till grova brott, särskilt narkotikabrotten. Återfallsprocenten är mycket hög och resultatet av en halvtidsfrigivning av en narkotikabrottsling riskerar att endast bli ett kort avbrott i vederbörandes affärsverksamhet. När reformen behandlades i framförde vi en långtgående kritik mot förslaget. Vi anförde att reformen borde ha satts in i ett större sammanhang där målen för det fortsatta kriminalpolitiska reformarbetet klarare framgår. Vidare ansåg vi att risk föreligger för att allmänhetens tilltro till rättsväsendet rubbas. Denna kritik är berättigad också . Vi anser det angeläget att förslag om nya straffskalor, som bättre överensstämmer med vad som i realiteten avtjänas, föreläggs . Ett gott underlag för sådana förslag bör kunna utgöras av fängelsestraffkommitténs väntade betänkande. Vi anser också att det är viktigt att en översyn görs av effekterna av reformen, både vad gäller tillämpning, domstolarnas straffmätning och behandlingsresultaten inom kriminalvården. Frivården är en viktig del i kriminalvården, eftersom det är inom denna sektor som det egentliga arbetet sker med att anpassa människor till ett normalt samhällsliv. Genom insatser för att hjälpa klienten till arbete, bostad och positiva kamratkontakter, kan deras självförtroende och egenvärde byggas upp. Genom sådana insatser kan många få hjälp att bryta en påbörjad brottskarriär. Frivården är också viktig för att på motsvarande sätt stödja de som avtjänat ett fängelsestraff. För att frivården ska fungera och ge resultat krävs ett ökat samarbete mellan sociala myndigheter och kriminalvårdsmyndigheter. Det är också angeläget att frivårdens anpassningsarbete sätts in redan under anstaltsvistelsen så att frigivningen underlättas. Vi ser med viss oro på att de ekonomiska resurserna fördelats med tyngdpunkt på anstaltssidan inom kriminalvården. I det fortsatta arbetet måste frivården prioriteras i högre utsträckning. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att beslutar som sin mening ge regeringen till känna vad som i motionen anförts om polisens arbetssituation, 2. att beslutar uttala sig för att 300 polisaspiranter skall antas under /85, 3. att beslutar till Lokala polisorganisationen: Förvaltningskostnader för /85 anvisa ett i förhållande till regeringens förslag med 10 milj. kr. förhöjt förslagsanslag av 3 777 för att möjliggöra antagning av ytterligare 100 polisaspiranter, 4. att beslutar hos regeringen begära en plan för polisutbildningens dimensionering under resten av 1980-talet, 5. att beslutar uttala sig för att förändringen av åklagarväsendets regionala organisation inte bör hemma till stånd, 6. att beslutar att med verkan för nästa mandatperiod, de före gällande reglerna beträffande lekmannamedverkan vid våra domstolar, åter skall gälla, 7. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad som i motionen anförts om prioritering av insatser mot ungdomsbrottslighet, 8. att beslutar att hos regeringen begära förslag om åtgärder mot unga lagöverträdare under i enlighet med vad som i motionen anförts, 9. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad som i motionen anförts om försöksverksamhet med samhällstjänst, 10. att beslutar att särbehandling av långtidsdömda skall kunna ske även av andra än dem som ägnat sig åt narkotikabrottslighet, 11. att beslutar till Kriminalvårdsanstalterna för /85 anvisa ett i förhållande till regeringens förslag med 11 milj. kr. förhöjt förslagsanslag av . för att möjliggöra ökade insatser inom kriminalvårdsanstalterna med att bekämpa narkotika. 12. att beslutar hos regeringen begära en översyn av effekterna av reformeringen av den villkorliga frigivningen, både vad gäller tillämpning, domstolarnas straffmätning och behandlingsresultaten inom kriminalvården. () () () () () () () () ()