mot · G7021616 · 1984-01-20 00:00:00 — m. fl. Barn- och familj estödet Det svenska välfärdssamhället har byggts upp med de bästa ambitioner. Syftet har varit att se till att alla i görligaste mån skall få del av det som det gemensamma arbetet frambringar, materiellt och kulturellt, och att de som har det sämst ställt och som av olika skäl riskerar att hamna utanför skall ägnas särskild omsorg och ges särskild hjälp. Solidaritet och trygghet har varit honnörsorden vid välfärdssamhällets utformning, men ökad trygghet skulle också ge ökad reell frihet för den enskilde. Detta är goda ambitioner med hög moralisk kvalitet. Det har också lett till ett samhälle där den enskilde i olika livssituationer kan känna större trygghet och säkerhet. blir det alltmer uppenbart att de goda ambitionernas förverkligande i viktiga avseenden inte motsvarat målsättningarna och dessutom gett bieffekter som tillsammantagna kan hota välfärdssystemet som helhet: De sammanlagda kostnaderna har blivit så höga att taket är nått och genombrutet. En allt större del av transfereringarna finansieras med lån. Detta innebär att kostnaderna för dagens välfärd skjuts över på kommande generationer, vilket är ett hot mot deras välfärd. Många reformer med långsiktiga verkningar har inte alls varit kostnadsberäknade eller också har kalkyler visat sig alltför optimistiska. I en del fall har reformer av kostnadsskäl fått avbrytas halvvägs. Så har det gått med t. ex. barnomsorgen. De höga kostnaderna har lett till ett beskattningsbehov som gör att samhället numera tar hand om huvudparten av den enskildes inkomster. Även om transfereringarna återför en stor del av skatterna till den enskilde, innebär de höga skatterna ett primärt ingrepp i den enskildes dispositionsrätt, vilket kraftigt beskär valfriheten. Skattetrycket - totalt och i alla dess förgreningar - uppfattas av många som orättfärdigt. Försök att komma undan skatt och rena skattebrott är vanliga. Skattesystemets utformning och de olika möjligheterna till s. k. skatteflykt ger stora och ofta helt godtyckliga skevheter i det samlade fördelningssystemet. Dessutom hämmar skattetrycket på olika sätt initiativlust och resurstillväxt och blir därmed i sig ett hot mot bestående välfärd. Fördelningseffekterna av välfärdssystemet har inte blivit de avsedda. Redan resursstarka grupper har ofta fått merparten enligt vad olika undersökningar visar. Detta gäller inte minst på familjepolitikens område. Till detta kommer att många sociala reformer med avsikt konstruerats så att den som har det bäst får mest. Den allmänna tjänstepensionen är ett exempel I denna och en rad andra fall har standardtryggheten satts framför rättvise- och fördelningsaspekterna. Många delreformer men framför allt helheten erbjuder ett mycket svåröverskådligt mönster - för många helt ogenomträngligt. Det krävs stora ansträngningar och en betydande grad av fiffighet för ett maximalt utnyttjande av välfärdssystemet, vilket inte gynnar de sämst ställda. Förvaltningen av systemet, dvs. uttolkningen av bestämmelserna, utbetalningarna och kontrollen kräver en stor och ständigt växande administration, vilken drar stora kostnader. Systemets totala omfattning och alla dess olika förgreningar gör att den enskilde i hög grad blir beroende av myndigheternas beslut. Detta beroendeförhållande är i sig en begränsning av den enskildes frihet som självständig och ansvarstagande individ. Men beroendeförhållandet leder också till ett otal konflikter mellan den enskilde och myndigheterna. Många är eller anser sig vara orättvist behandlade. Beslut som bygger på en strikt bokstavstolkning av gällande bestämmelser kan ge resultat som för de enskilda framstår som absurda och stridande mot allt sunt förnuft. Ett utflöde av allt detta är bl. a. överklaganden och besvär, som ytterligare belastar myndigheterna och som för den enskilde medför bekymmer och kostnader. Misstron mot systemet och svårigheten att upprätthålla en strikt kontroll gör att många fuskar och lämnar felaktiga uppgifter till myndigheterna för att därmed tillskansa sig oberättigade favörer. I den mån detta lyckas ger det - utöver fördelningseffekten - ytterligare underlag för misstro mot systemet som sådant. I den mån det avslöjas bidrar det till att öka belastningen på domstolsväsendet i olika led. Det krångelsamhälle som allt fler klagar över är en direkt följd av de många och varandra överkorsande regelsystemens komplexitet. Beroendet av myndigheternas beslut, den stora mängden uppgifter som krävs av den enskilde samt myndigheternas kontroll av att vederbörande lämnar rätt uppgifter och fyller bestämmelsenas krav ger tillsammans ett övervakningssamhälle som begränsar friheten och medför risk för allvarliga integritetskränkningar. Det är inte vår avsikt att här närmare diskutera välfärdssystemets totala omfattning. Det är dock uppenbart att de höga kostnaderna sätter en effektiv spärr för en samlad expansion under överblickbar framtid. Kostnadstrycket kommer i stället att tvinga fram alternativa lösningar på många områden. Med samhället konkurrerande former av serviceutbud i privat regi förekommer redan. En utbyggnad av sådan verksamhet bör inte förhindras utan i stället uppmuntras i de fall där det grundläggande syftet kan tillgodoses utan att samhället driver verksamheten. Konkurrens är i sig nyttig. Den ökar valfriheten, skärper effektivitetskraven och ger därmed ett bättre samlat resursutnyttjande. Samhället kan således på många områden med fördel avlastas åtminstone en del av den direkta organisationen och finansieringen av den sociala omsorgen. På andra områden är det av olika skäl nödvändigt att samhället har kvar det primära ansvaret för att välfärdssamhällets grundläggande inriktning kan bibehållas. Man kan förutse att detta ansvar även fortsättningsvis kommer att ha betydande omfattning. Det är således av stor vikt att detta engagemang utformas på ett sådant sätt att de ovan kortfattat angivna bristerna i görligaste mån kan undanröjas. Vad som enligt vår mening krävs är bl. a. en omfattande och förutsättningslös granskning och reformering av gällande transfereringssystem. Hela transfereringskedjan behöver en sådan genomgång. Det gäller således även skattesystemet som är den viktiga utgångspunkten för alla socialt motiverade transfereringar. En översyn av det här slaget är en mycket stor uppgift och får ske sektorsvis. Men den bör ha en grundläggande målsättning, nämligen förenkling. I övrigt är det tre aspekter som bör vara vägledande för det reformarbete som vi syftar till: Rättviseaspekten, som innebär att de transfererade bidragen verkligen skall ha den fördelningseffekt som avses. Målen måste härvidlag vara klart angivna. Valfrihetsaspekten, som innebär att de som kan tillgodogöra sig bidragen skall ha så stor valfrihet som möjligt att disponera medlen i enlighet med egna preferenser och värderingar. Effektivitetsaspekten, som innebär att transfereringssystemet skall vara så utformat att man så långt möjligt undviker byråkratiska prövningar, krångel, missbruk och stora administrationskostnader. Dessa aspekter är i viss mån motstridande och kan inte uppfyllas till . En viss avvägning måste således alltid ske. I huvudsak bör de dock alla tre kunna vara vägledande för en översyn. Bristerna i det nuvarande systemet är enligt vår mening i hög grad betingade av att det sociala skyddsnätet byggts ut undan för undan utan att man tillräckligt beaktat delarnas effekter på helheten. Den ena reformen har lagts till den andra. Varje enskild utbyggnad har i det särskilda fallet vanligen varit väl motiverad. Men det sammanlagda mönstret har blivit mångförgrenat, svåröverskådligt och administrativt tungrott. Dessutom har det i en del fall blivit stötande orättvist. Den allmänna politiska och utredningstekniska mekanik som styrt reformverksamheten har inneburit att gamla stödformer fått stå kvar orubbade som nya lagts fram. Varje bidragsform skapar sina intressenter. Det är alltid lättare och framför allt debattmässigt bekvämare att böta på än rationalisera. Denna metodik kommer vi inte att klara av framöver. De totala kostnaderna är redan alltför svåröverblickbara. Allmänheten kommer heller inte, av lättförklarliga skäl, att acceptera att det är förmågan att överblicka systemet, att i rätt ögonblick kunna utnyttja rätt förmån, som avgör vilka förmåner som skall utgå. Systemets svåröverblickbarhet leder, som ovan framhållits, till att de som har bäst möjlighet att greppa det också har bäst möjligheter att få maximal utdelning. Detta leder till misstro till de sociala ambitionerna från samhällets sida över huvud taget och kan i värsta fall få till följd att de grundläggande värderingar, som enligt vår mening alltfort bör gälla för välfärdssamhället, kastas över ända. Vad vi här sagt gäller stora delar av den samhälleliga aktiviteten och stora delar av det sociala välfärdssystemet. Omprövning enligt de kriterier som vi angett ovan är således enligt vår mening nödvändiga på många områden. Helt allmänt bör också gälla vid införandet av nya transfereringsformer och nya bidragssystem att gällande system tas upp till förutsättningslös analys, så att inte även fortsättningsvis lager läggs till lager utan att möjligheter till rationaliseringar och förenklingar av tidigare gällande system kommer till stånd. För att ge denna motion konkretion vill vi exemplifiera med vad som gäller på familjepolitikens område. Det väsentligaste syftet med familjepolitiken är omsorgen om barnen. Det är ett i högsta grad vällovligt syfte. Bland det avgjort bästa som har hänt och i vårt samhälle är enligt vår mening ambitionen att med olika medel försöka ge barnen en bättre start i livet . Ambitionerna härvidlag är också det bästa sättet att utjämna kvarvarande orättvisor och klassgränser. Att insatserna i vissa avseenden misslyckats är inget giltigt skäl att underkänna ambitionen som sådan. Ett led - men naturligtvis endast ett led i satsningen på barnen är familjepolitiken. Denna har byggts ut med reform efter reform. Enligt en översiktlig genomgång av statsbudgeten utgår stödet till barn och barnfamiljer på sjutton olika sätt. En noggrannare analys, inbegripet vad som sker på det kommunala planet, skulle säkert visa att stödformerna är betydligt flera. En väldig offentlig administration är sysselsatta med att fördela detta stöd i alla dess förgreningar. Administrationskostnaderna är således mycket stora. Dessa är inte produktiva i den meningen att de ger barnen eller barnfamiljerna stöd. Tvärtom förbrukar administrationen medel som inte kommer barnen till godo, men som skulle kunna komma barnen till godo. Till detta kommer att barn- och familjestödet i vissa delar är uppenbart orättvist. Ett exempel på detta är fördelningseffekten av den statsstödda kommunala barnomsorgens finansiering. Stödet är mycket omfattande till de familjer som kan utnyttja den kommunala barnomsorgen. Men kostnaden får till stor del bäras även av de barnfamiljer som inte kan eller vill tillgodogöra sig denna vård- eller barnpassningsform. Slutresultatet av transaktionen blir således en omfördelning av resurser från vissa barnfamiljer till förmån för andra, utan att det finns några social- eller fördelningspolitiska grunder för denna omfördelning. De som inte kan utnyttja barnomsorgen får ingen kompensation för detta. Men de får delta i finansieringen av andras barnomsorg som de själva får stå för kostnaden för den egna, hur denna än ordnas. Den ordning som bäst skulle tillgodose kraven på rättvisa, valfrihet och effektivitet skulle vara om allt stöd till barnfamiljerna samlades till ett enda bidrag, som utgick lika för alla barn. Det skulle ge alla barn samma samhällsstöd. Därmed skulle rättviseaspekten tillgodoses. Det skulle kunna disponeras så som vårdnadshavaren fann bäst. Därmed skulle valfrihetskravet vara uppfyllt. Det skulle innebära en oerhörd förenkling av administrationen genom att alla de särskilda prövningar som måste göras skulle utgå. De administrativa bekymren skulle i stort sett inskränkas till en mycket enkel dataprogrammering och ett enda utbetalningskort per barn. Om man utgår från en oförändrad volym på samhällets stöd till barnfamiljerna skulle en omläggning av det här slaget ge mycket stora belopp per barn. Utöver de fördelar som ovan angetts skulle detta bl. a. leda till att behovet av socialbidrag i hög grad minskade. En omläggning av den omfattning som här angetts måste naturligtvis förberedas noga. Övergångssvårigheter finns alltid vid systemskiften. Alternativet är dock att nuvarande system med alla dess brister och orättvisor bibehålls. Detta är inte acceptabelt. Regeringen har, enligt vad som angetts i budgetpropositionen, tillsatt en arbetsgrupp inom kanslihuset för att analysera målen för barnomsorgens utveckling. Vad som kan förväntas av denna arbetsgrupp och kommande regeringsförslag är dock inte någon genomgripande reform av barnstödet som helhet. Det som kan förutses är i stället att ytterligare delreformer läggs till ett redan trasigt system. De argument och den analys som vi redovisat i motionen anser vi har generell giltighet för transfereringssystemets olika delar. Radikala förenklingar är möjliga och bör också komma till stånd, enligt de riktlinjer som här angetts. Barnomsorgen och familjestödet är ett viktigt område där vi i motionen angett huvudlinjen i ett konkret förslag. Vi anser att detta förslag bör realiseras . Uppgiften att skyndsamt förbereda de av oss förordade förändringarna bör anförtros en parlamentarisk utredning. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställer vi att beslutar att hos regeringen begära en parlamentarisk utredning med uppgift att förbereda en omläggning av barn- och familjestödet i enlighet med de riktlinjer som angetts i motionen. () () minab/gotab 1984 77739