mot · G802145 · 1984-11-14 00:00:00 — Ändringar i narkotikastrafflagen (1968:64), m. m. 1984/85:46) I propositionen behandlas bl. a. frågan om själva konsumtionen av narkotika skall kriminaliseras. Regeringen föreslår att konsumtionen även i fortsättningen skall lämnas utanför det straffbelagda området. Vi för vår del finner det oundgängligen nödvändigt att kriminalisera all befattning med narkotika, som inte är medicinskt betingad och kontrollerad. Det finns goda skäl för kriminalisering av själva konsumtionen av narkotika. Statsmakterna bör sätta upp normer för vad som är ett önskvärt resp. ett oönskat beteende i samhället. I detta fall bör vara att all icke-medicinskt betingad användning av narkotika är förkastlig och helt främmande för vår kultur. En sådan norm skulle utgöra ett starkt stöd till de människor och ideella organisationer som försöker motarbeta narkotikamissbruk bland ungdomar. Hos flertalet människor väcker det förvåning, oförståelse, ja rentav löje när de upplyses om att innehav av narkotika är straffbart, medan missbruk av samma narkotika är straffritt. Att det finns en stark opinion för ifrågavarande kriminalisering framgår av remissvaren på förslag i denna fråga. Hovrätten för Nedre , och tingsrätter, länsåklagaren i och , , samt flera ideella organisationer, vilka arbetat med narkotikaproblemen bland ungdomar, uttalar sig till förmån för en kriminalisering av konsumtion av narkotika. Missbruk är vidare straffbelagt både i och . En svensk kriminalisering skulle således bidra till att samma norm gällde i huvuddelen av . I ungdomskretsar finns det en vitt utbredd vetskap att missbruket i sig icke är kriminaliserat och följaktligen tillåtet, låt vara att de flesta ungdomar också känner att omgivningen ogillar deras missbruk. Den straffrättsliga frizonen utgör en godtagen ursäkt för narkotikakonsumtion och ofta ett övertalningsargument för att leda andra ungdomar in i missbruket. Samhällets absoluta avståndstagande från all befattning med illegal narkotika är särskilt viktigt när det gäller ungdomar som ej är missbrukare, men som i kamratkretsen uppmanas att pröva narkotika. I sådana situationer är det ett starkt stöd för dem som vill säga nej om konsumtionen är straffbar. tvingas poliser vända bort blicken när narkotika konsumeras på allmän plats, därför att förehavandena inte är brottsliga. Detta visar hur orimliga effekter nuvarande lagstiftning ger upphov till. Det har anförts flera skäl mot kriminalisering av själva konsumtionen av narkotika. Främst har det hävdats - såsom i propositionen - att missbrukare på grund av straffrisk inte skulle våga söka vård. Detta menar vi vara en felsyn. Syftet med en kriminalisering skulle vara att hindra narkotikamissbruk, inte att försvåra vård. Ett straffstadgande skulle exempelvis kunna utformas så att endast vissa gärningar skulle innefatta brott, såsom mottagande och egentlig konsumtion av narkotika. Blott det faktum att en person har varit påverkad av narkotika skulle inte vara nog för åtal. Sådant skulle förutsätta att en åklagare kunde ange under vilka omständigheter konsumtionen - gärningen - ägde rum. Såvida inte den vårdsökande själv uppgav dessa skulle något åtal för tidigare konsumtion aldrig ske. Vi vill vidare erinra om den sekretess vårdpersonal har att iaktta beträffande de vårdsökandes förhållanden. I propositionen åberopas ytterligare skäl mot en sådan utvidgning av det straffbara området som vi förespråkar. Det sägs bl. a. att problem kan uppstå beträffande bevisfrågor, exempelvis vad gäller gränsen mot legal konsumtion av narkotika. Vidare framhålls att enligt vedertagna straffrättsliga principer skall angrepp riktade mot gärningsmannen själv inte beläggas med straff. Vad gäller bevisproblemen menar vi att de inte har den betydelse som regeringen gör gällande. Det bör vara möjligt att anse all konsumtion av narkotika brottslig, om konsumtionen inte sker enligt läkares ordination. Beträffande principen att angrepp mot gärningsmannen själv inte skall straffbeläggas vill vi erinra om att den tidigare i flera fall inte har upprätthållits i lagstiftningsarbetet. Konsumtion av narkotika skulle normalt vara att bedöma som ringa narkotikabrott. Såsom i propositionen framhålls bör fängelsestraff användas utomordentligt sällan vid sådana brott. I propositionen föreslås en lagändring som skall möjliggöra att man inom kriminalvården kan förstöra föremål särskilt ägnade att användas för missbruk av narkotika. Förslaget är i och för sig bra. Vi efterlyser dock kraftfullare insatser vad gäller bekämpning av narkotikamissbruk som förekommer inom kriminalvården. Även i detta hänseende vill vi åberopa vad vi anfört i motion väckt med anledning av proposition 1984/85:19: Kriminalvårdanstalterna skall vara narkotikafria. Annars är samhällets kamp mot narkotikan inte trovärdig. Det är en skyldighet för samhället att garantera de intagna narkotikafri miljö. Interner får aldrig, frivilligt eller genom tvång från andra interners sida, bli missbrukare . För många missbrukare skulle narkotikafria anstalter innebära en vändpunkt i livet. Skapandet av sådana resurser inom kriminalvården skulle vara en väsentlig kriminalpolitisk reform. Att som endast ha narkotikafria avdelningar på vissa anstalter är ej tillräckligt. Det krävs en klar differentiering av de olika kategorierna interner på olika avdelningar och olika anstalter i kombination med inrättande av mindre avdelningar. Missbruk och hantering av narkotika på anstalt skall Misskötsel i detta avseende skall också leda till begränsad rörelsefrihet och minskade besökskontakter. Personer dömda för narkotikalangning måste vidare kontrolleras noggrant för att förhindra att de fortsätter sin verksamhet. I propositionen föreslås vidare att tullen skall få rätt att undersöka utlandsresenärers handresgods utan att misstanke om oegentligheter föreligger eller s. k. skärpt tullkontroll beslutats. Vi vill i detta sammanhang erinra om de riksomfattande kontroller som tullen lät genomföra av ett stort antal resenärer . Kontrollen drabbade således många människor utan att någon misstanke om oegentligheter förelåg. Sådana händelser upplevs av de undersökta - med all rätt - som synnerligen kränkande. I propositionen nämns att tullen bör ges en otvetydig rätt till stickprovsvisa undersökningar. Det framgår dock inte klart att det föreslagna andra stycket i 19 § varusmugglingslagen inte får av tullmyndighet åberopas som stöd till masskontroller av den inledningsvis nämnda arten. Vi menar att det är oundgängligen nödvändigt att skapa en spärr mot att dylika kontroller ånyo inträffar. Detta kan ske genom att uttalar att 19 § andra stycket varusmugglingslagen inte får åberopas som stöd för annat än stickprovsvisa kontroller av de resande. Lagligheten i tullens masskontroller har undersökts av justitiekanslern (). JK uttalade att undersökning av bl. a. en handväska är att anse som kroppsvisitation, vilket framgick av förarbetena till de nuvarande reglerna om integritetsskydd i 2 kap. 6 § regeringsformen. Regeringens förslag såvitt avser 19 § andra stycket varusmugglingslagen innebär alltså att viss kroppsvisitation kan ske beträffande personer som inte ens är misstänkta för brott. Såsom framgått av JK:s ovan berörda uttalande har vid regeringsformens tillkomst undersökning av handväska ansetts som kroppsvisitation. Denna bedömning måste respekteras i lagstiftningsarbetet. Propositionen innebär att en ingripande men meningslös kontrollåtgärd för regeringen väger tyngre än medborgarnas rätt till integritet. Vad här sagts om handväskor gäller i samma grad handledsväskor. Med anledning av det anförda föreslår vi besluta enligt vårt förslag om ändring av 19 § andra stycket varusmugglingslagen. bör också - med hänvisning till att begreppet liknande i lagtexten även kan avse exempelvis handväskor - uttala att samma lagrum inte får åberopas som stöd för undersökning av handväskor och handled«''äskor I övrigt hänvisar vil till vad vi anfört i motion av m. fl., föranledd av proposition 1984/85:19. Med hänvisning till vad som i motionen anförts hemställs 1. att uttalar att 19 § andra stycket varusmugglingslagen inte får åberopas som stöd för annat än stickprovsvisa kontroller av de resande, 2. att beslutar att 19 § andra stycket varusmugglingslagen skall ha följande lydelse: För att motverka brott som avses i denna lag får tulltjänsteman även i andra fall än som avses i första stycket undersöka handresgods, såsom resväskor och portföljer samt handväskor och liknande som medförs av resande vid inresa till eller utresa från riket. Tulltjänstemän som utövar lokal eller regional bevakningsledning beslutar om omfattningen av kontrollen. För att motverka brott som avses i denna lag får tulltjänstemän även i andra fall än som avses i första stycket undersöka handresgods, såsom resväskor, portföljer och liknande som medförs av resande vid inresa till eller utresa från riket. Tulltjänstemän som utövar lokal eller regional bevakningsledning beslutar om omfattningen av kontrollen. 3. att uttalar att 19 § andra stycket inte får åberopas som stöd för undersökning av handväskor och handledsväskor. () () () () () () mlnab/gotab 1984 79290