mot · G7021522 · 1984-01-24 00:00:00 — avtjänar endast en liten del av internerna så mycket som två tredjedelar av det utdömda straffet. Den överväldigande majoriteten avtjänar endast hälften av tiden. Tas hänsyn till permissionstider blir den reella strafftiden ännu kortare. Lagrådet skrev i sitt yttrande över förslaget om obligatorisk villkorlig frigivning: Allmänt sett framstår det som otillfredsställande, inte minst med hänsyn till förtroendet för rättsväsendet, om de faktiska rättsverkningarna av en straffdom på detta sätt kommer att väsentligt skilja sig från vad den enligt sin lydelse går ut på. Man kan få intrycket att domstolar och åklagare inte menar allvar med uttalanden som i sådan grad avviker från verkligheten. Denna mycket skarpt formulerade kritik från den lagprövande juridiska expertisen fäste den socialdemokratiska regeringen inget avseende vid. Förslaget tvingades igenom. De sakliga och principiella skäl som har presenterats mot den införda ordningen - bl. a. i vår motion 1982/83:440 äger i hög grad alltjämt giltighet. Den obligatoriska villkorliga frigivningen bör därför avskaffas. I förmögenhetsbrottsutredningens betänkande (SOU 1983:50) föreslås långtgående förändringar av såväl gradindelning av brott som straffskalorna. Förslaget skulle leda till ytterligare mycket påtagliga lindringar i påföljderna. Sammantaget med redan genomförda förändringar skulle förslaget resultera i ett nästan nytt påföljdssystem, där fängelsestraff är utomordentligt ovanligt, även för icke ringa brott. Den beskrivna utvecklingen innebär att brottslingens intressen återigen sätts före brottsoffrets. Samhället retirerar ytterligare inför den utbredda brottsligheten, ibland med ekonomiska argument, ibland under allmänna humanitära slagord. Resultatet blir förödande. Människor tappar tilltron till samhällets vilja och möjlighet att skydda sina medborgare från brott. Mycket talar för att kriminalvårdsklientelet är en socialt handikappad grupp, beroende dels på sin brottsliga belastning, dels på att de inte klarar av att ingå i normala relationer med människor utanför sin begränsade omgivning. En undersökning bör därför genomföras som klarlägger vilken utbildning, social och ekonomisk bakgrund dessa människor har. Tidigare undersökningar anger att flertalet ungdomar som dras in i långvariga kriminalitetsperioder saknar uppfostran, utbildning, har bristande eller nästan ingen förtroendefull vuxenrelation och saknar gängse uppfattningar om sociala och mänskliga beteenden och normer. En kriminalvårdspolitik som kan ge bättre resultat bör således riktas in på dessa gruppers verkliga mänskliga svagheter. Den bör tidigt bryta kriminalitetskarriärer genom en snabb och kännbar reaktion på brott. Vidare bör unga lagöverträdare ges fasta och stabila vuxenrelationer, grunderna för social och mänsklig samlevnad och om möjligt en yrkesutbildning som skapar förutsättningar för inträde på arbetsmarknaden och en tryggad försörjning. Det bör ankomma på utskottet att utforma erforderlig lagtext. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs 1. att beslutar att ändra 8 kap. 4 § på sätt som anges i motionen, 2. att beslutar ändra 15 kap. 1§, 17 kap. 1, 2 och 10 §§ i enlighet med vad i motionen anförts, 3. att beslutar ändra narkotikastrafflagen (1968:64) i enlighet med vad i motionen anförts, 4. att hos regeringen hemställer om utredning för att analysera den ekonomiska brottslighetens orsaker och omfattning samt förslag för att motverka denna brottslighet, allt på sätt som anförts i motionen, 5. att som sin mening ger regeringen till känna att påföljdssystemet måste bygga på ett allmänpreventivt synsätt, 6. att beslutar ändra och lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt så att den obligatoriska villkorliga frigivningen upphävs, 7. att hos regeringen anhåller om undersökning av internernas sociala bakgrund på sätt som anges i motionen, 8. att som sin mening ger regeringen till känna att den i proposition 1983/84:100, bil. 4, aviserade omfördelningen av 50 polismän ej skall äga rum. () () () () () () () () () ()