mot · G7022512 · 1984-01-25 00:00:00 — m. fl. Målet för samhällets handikappolitik skall vara att människor med handikapp får en livssituation som så långt det är möjligt är likvärdig andras. Samhällsgemenskapen skall omfatta alla. Varje människa skall ha rätt till bostad, arbete, meningsfull fritid och delaktighet i samhället. En viktig utgångspunkt i handikapparbetet är att alla människors behov är lika angelägna att tillgodose. Alla människor har kunskaper och erfarenheter som behövs för utvecklingen av samhället och för en fullgod gemenskap. Full delaktighet och gemenskap för alla är därför en allmän angelägenhet. Handikappolitik är i hög grad en fördelningsfråga. Det är också i hög grad en fråga om engagemang och attityder hos enskilda, där insatserna handlar om att ta ansvar för och bry sig om sina medmänniskor. Det handikappbegrepp som har vuxit fram skiljer mellan skada och sjukdom, funktionsnedsättning och handikapp. En individ kan ha en faktisk skada, sjukdom eller annan störning i fysisk, psykisk eller intellektuell bemärkelse. Funktionsnedsättning är den begränsning i individens funktionsförmåga som är en följd av skadan eller sjukdomen. Handikapp är de negativa följder som uppstår i relationen mellan en individ med en funktionsnedsättning och omgivningen i vid bemärkelse med dess krav på viss funktionsförmåga. Uttrycket handikappade använder vi om människor som har en varaktig funktionsnedsättning och som till följd av denna och bristfälligheter i samhället möter mera betydande svårigheter. Med den definitionen av handikappbegreppet som lämnats ovan är det egentligen missvisande att tala om handikappade. I stället borde man tala om funktionsnedsatta eller människor med funktionsnedsättningar. Denna beskrivning av handikappbegreppet från beredningsgruppen för internationella uttrycker väl den syn på de handikappade som måste vara politikens utgångspunkten. Stora klyftor råder generellt sett mellan handikappade och andra i samhället. Till denna bild hör att handikappade, oavsett om de har arbete eller är förtidspensionärer hör till de mest inkomstsvaga grupperna. 1 1983184.3 sami. av alla arbetssökande med handikapp har fått tillträde till arbetsmarknaden. Såväl unga som äldre handikappade bor i större utsträckning än vad deras handikapp motiverar på institutioner av olika slag, därför att deras behov av boendeservice av skilda skäl inte kunnat lösas. Handikappade möter stora svårigheter när det gäller att ta del av information, att medverka i inflytandeprocesser, att ta ansvar för sin egen tillvaro, dvs. på områden som gäller grundläggande fri- och rättigheter. Enligt vår mening måste handikappolitiken inriktas på att tillgodose viktiga basbehov hos en stor grupp människor, rätt till bostad med service, rätt till arbete, rätt till delaktighet och gemenskap. De insatser som därvid krävs, exempelvis i form av tekniska hjälpmedel, arbetsbiträde m. m., får aldrig betraktas som lyxåtgärder utan som insatser för att i mån av möjlighet ge handikappade samma utgångsläge/basnivå som andra. Socialtjänstlagen ger följande utgångspunkt för kommunernas skyldigheter mot handikappade: Omsorger om människor med handikapp. 21 § skall verka för att människor som av fysiska, psykiska eller andra skäl möter betydande svårigheter i sin livsföring får möjlighet att delta i samhällets gemenskap och att leva som andra. skall medverka till att den enskilde får en meningsfull sysselsättning och att han får bo på ett sätt som är anpassat efter hans behov av särskilt stöd. Det innebär att kommunernas insatser skall syfta till att handikappade såvitt möjligt skall kunna leva som andra - tillsammans med andra. Den yttre miljön, service och bostäder skall utformas med hänsyn till de handikappade. Kommunen har också ansvar för sysselsättningsfrågor och för informationsinsatser. Socialtjänstlagen innebär att samhällets skyldigheter mot de handikappade lades fast på ett heltäckande sätt. Vårt nutida samhälle präglas både av koncentration och isolering. 1960och 1970-talens storskaliga samhällsplanering och byggande ledde bl. a. till uppdelning av livets olika funktioner. Väsentliga miljökrav kom att få stå tillbaka för kravet på att snabbt få fram bostäder. Arbetsplatserna koncentrerades till vissa områden och följden blev långa arbetsresor. Vården centraliserades och specialiserades. Den långtgående uppdelningen medförde också att möjligheterna till spontana kontakter mellan människor minskat. Såväl äldre som handikappade tillbringar stor del av sin tid i bostaden eller i dess omedelbara grannskap. Dessa grupper har därför drabbats särskilt hårt. Därför måste bristfälliga boendemiljöer förbättras och arbetsplatser, service, vård och fritidsaktiviteter ingå som naturliga delar i bostadsmiljöerna. Förebyggande vård och friskvård har inte minst vad gäller allergier, stor betydelse i en politik för att undanröja handikapp. Det decentraliserade samhället har klara fördelar också för människor med handikapp. Ett stort problem för många människor är i'tt den allmänna kunskapen om funktionsnedsättningar är bristfällig. Handikappkunskap, inkl. kunskap om allergier, är enligt vår mening en självklar del av undervisningen på alla utbildningsnivåer och bör ingå som en integrerad del i skilda ämnen. När det gäller vissa yrkesutbildningar är handikappkunskap av särskilt central betydelse. Förskollärare, gymnastiklärare och journalister är yrkesgrupper som genom sin verksamhet i betydande utsträckning har möjlighet att sprida information och väcka opinion i handikappfrågor. Denna omtändighet bör därför speciellt uppmärksammas i deras utbildningar. Svaga grupper i samhället måste värnas - det gäller särskilt i tider med svag eller ingen ekonomisk utveckling. Handikappade måste garanteras social och ekonomisk grundtrygghet för att kunna klara sin försörjning. Grundtrygghetsbegreppet skall också innefatta den som i hemmet vårdar sjuk och handikappad anhörig. De flesta människor vill ha egen bostad. Det gäller självfallet också för handikappade. Vardagen för många innebär emellertid boende på institution, inte därför att handikappet i och för sig kräver det utan därför att lämpliga serviceinsatser som möjliggör eget boende saknas. Det är därför viktigt att i boendebegreppet inkludera också begreppet boendeservice Möjligheten att leva ett oberoende liv är för många handikappade knutet till tillgången av service. Därför spelar kommunens sociala hemtjänst/ hemsjukvård en viktig roll. Aktiva insatser måste göras för att fortsätta avvecklingen av institutionsboende och för utflyttning från långvårdssjukhus, psykiatriska sjukhus etc. Ökad samverkan mellan sjukvårdshuvudmän och primärkommuner är nödvändig för att åstadkomma detta. Bestämmelser i byggnorm och byggnadslagstiftningen bör utan krånglig detaljreglering kunna tillgodose grundläggande handikappkrav. SCB:s rapport, . Delaktig och jämlik, visar att personer med handikapp har genomsnittligt kortare utbildning än befolkningen i övrigt. HCK har påtalat att människor med handikapp tar mindre del av utbildningsväsendets resurser än vad den övriga befolkningen gör. Den allmänna utvecklingen att öka möjligheterna till god utbildning för alla måste också omfatta handikappade över hela landet. Enligt vår mening bör möjligheterna till utbildning förbättras genom en utveckling av vårdartjänster inom gymnasieskolan. Handikapporganisationerna har pekat på principiellt viktiga insatser som syftar till att underlätta för handikappade att komma in på arbetsmarknaden. Hit hör ett ökat stöd vid övergången mellan skola och arbetsliv, bl. a. genom utökade möjligheter för praktik åt alla elever. har i en sysselsättningsmotion och i motioner angående utbildning/skola tagit upp vikten av den praktiska yrkesorienteringen, varvad utbildning och lärlingsutbildning. Det är angeläget för alla ungdomar att få del av det praktiska yrkeslivet som en del av sin utbildning/introduktion på arbetsmarknaden. För ungdomar med funktionsnedsättningar är denna möjlighet i ännu högre grad nödvändig. Målet för arbetsmarknadspolitiken är att bereda alla människor arbete. Verkligheten visar att människor med handikapp genomsnittligt är arbetslösa i högre utsträckning än andra grupper. Till detta kommer att handikappade fått allt svårare att komma ut i arbetslivet, trots den lagstiftning och de stödåtgärder som tillkommit för att underlätta inträdet på arbetsmarknaden. I det handlingsprogram i handikappfrågor som beredningsgruppen för internationella lagt fram (SOU 1982:46) slås fast att grundläggande för om samhällets mål om arbete åt alla skall förverkligas är att arbetslivet i hela dess vidd utformas och anpassas efter människors olika förutsättningar att delta i produktionen. Varje människa har rätt till arbete efter sin förmåga. För att detta mål skall förverkligas krävs insatser på en rad områden. En viktig åtgärd är ökad information om handikappades möjligheter i syfte att förändra attityder. En annan är ett ökat ansvarstagande från arbetsmarknadens parter. Arbetsmarknadspolitiken får inte formas så att den skiljer ut och särbehandlar handikappade. I stället är det nödvändigt att den öppna arbetsmarknaden blir öppen i ordets reella bemärkelse. Lagen om anställningsfrämjande åtgärder syftar till att förbättra bl. a. handikappades arbetssituation. Det finns anledning att konstatera att främjandelagen inte i alla avseenden fått den effekt som förväntades när den tillkom. Det finns därför enligt vår mening anledning att framhålla betydelsen av en effektivare tillämpning av den nuvarande lagstiftningen, så att dess intentioner kommer till uttryck vad gäller handikappades möjligheter att få arbete. unga människor förtidspensioneras . Det är vår mening att detta ytterligt höga antal förtidspensioneringar måste brytas. I stället måste människor som kan och vill arbeta erbjudas möjligheter till ökad rehabilitering och ekonomisk trygghet vid utbildning och genom ersättning för utfört arbete. Lönebidragssystemet måste utvecklas - inte stympas som skett i regeringens budgetproposition, där fortsatt tak för lönebildningen hämmar möjligheterna för handikappade att få ersättning för utfört arbete. Denna fråga tas närmare upp i sysselsättningsmotion (1983/84:568). I detta sammanhang vill vi påminna om den utredning som f. n. pågår inom handikappkommittén, vars betänkande Introduktion och lönebidrag (Ds A 1983:14) f. n. remissbehandlas. Det är vår mening att förslaget när det kommer till beredning i bör få en sådan utformning att stödet till introduktion och lönebidraget inte sammankopplas så att det missgynnar de grupper som skall stödjas. Aktiva åtgärder krävs för att öka rehabiliteringen. Denna fråga behandlas av handikappkommittén. Enligt vår mening är det av yttersta vikt att denna fråga påskyndas och att förslag skyndsamt framläggs om ett aktivt rehabiliteringsstöd. I detta sammanhang finns skäl att påminna om socialtjänstlagen som ålägger kommunerna att medverka till att handikappade får arbete (21 §). Inom ramen för bör samverkan mellan arbetsförmedling och kommun stärkas. Detta kräver ökad kunskap hos berörda om funktionsnedsättning. Goda möjligheter att kunna förflytta sig från en plats till en annan är en grundläggande förutsättning för att människor skall kunna fungera i samhället. Människor skall kunna ta sig till och från olika platser i samhället efter egna behov och önskemål. (Handikappanpassad kollektivtrafik) uppskattar antalet människor som ej kan nyttja de allmänna kommunikationerna till bortåt 1 miljon. De hinder som handikappade kan möta är bl. a. att det är svårt att komma på och av färdmedlen. Det är också för många handikappade svårt att komma till färdmedlen. Det är viktigt att samhället vidtar åtgärder för att anpassa det allmänna färdväsendet till allas behov. Trots generella åtgärder kommer färdtjänsten att behövas även i En väl utbyggd färdtjänst är därför ett viktigt komplement till de allmänna kommunikationerna. Färdtjänstens regler måste enligt vår mening kunna tillämpas på ett sådant sätt att hänsyn tas till att behoven kan växla och uppstå vid olika tillfällen. Möjlighet bör därför finnas att utnyttja färdtjänst även om tillståndet hos den enskilde ibland medger möjlighet att utnyttja kollektivtrafik. Den dåvarande regeringen uppdrog till transportrådet att utfärda särskilda föreskrifter för handikappanpassning av de kollektiva färdmedlen. För SJ:s del blev resultatet att alla nya personvagnar, tillverkade fr. o. m. 1984 skall vara handikappanpassade. För befintlig vagnpark kommer handikappanpassningen att ske successivt . Det betonades att ett närmare samarbete mellan SJ, riksfärdtjänsten och de kommunala färdtjänsterna skulle förbättra servicen för handikappade på kort sikt. Enligt vår mening är det angeläget att denna samordning fullföljs. Frågan om riksfärdtjänsten tas närmare upp i motion angående kommunikationsfrågor (1983/84:414). En utbyggnad och permanentning av riksfärdtjänsten får inte tas till intäkt för att fördröja eller utesluta en fortsatt snabb anpassning av allmänna färdmedel så att de i högre grad än blir tillgängliga för handikappade. Handikapporganisationerna gör betydelsefulla insatser som med rätta fått ett kraftigt ökat stöd från samhällets sida . Olika handikapporganisationer har tagit en rad initiativ som haft stor betydelse för utvecklingen av samhällets insatser. Varje handikapporganisation har ingående kunskaper om problem och behov inom det egna området. Det är också viktigt för människor med handikapp att känna gemenskap och samhörighet i en organisation som består av människor med samma handikapp eller med kunskap om detta handikapp. Organisationerna upptäcker och formulerar de problem som finns. Via sina organisationer eller genom handikappråden på , regional och statlig nivå för de kunskaperna vidare och bistår samhällsorganen. En rad insatser har gjorts för att förbättra villkoren för de handikappade. När den socialdemokratiska regeringen i budgetpropositionen beskriver de senaste årens utveckling är den inte trovärdig. Flera viktiga reformer genomfördes som stödet till handikapporganisationerna, insatser för forskning och utveckling, statsbidrag till social hemhjälp ökade väsentligt. Det kan här finnas skäl att notera vissa ökningstal. Handikapporganisationerna fick /77 5,5 milj. kr. För /83 var stödet 31,1 milj. kr. tredubblades statsbidragen till den sociala hemhjälpen. Statsbidragen till färdtjänsten sexdubblades och riksfärdtjänsten infördes. På arbetsmarknadsområdet ökade stödet från till . Pensionstillskotten höjdes successivt. Vårdbidragen till föräldrar med svårt handikappade barn ökade. Ett högkostnadsskydd för sjukvårds- och läkemedelskostnader infördes fr. o. m. . Texttelefon infördes liksom anslag till dagstidningar för försök med taltidning. I samband med förberedelserna inför det internationella rekommenderade sina medlemsländer att utarbeta långsiktiga nationella handlingsprogram på handikappområdet. Den dåvarande regeringen tillsatte 1979 en beredningsgrupp för . Den beslutade i ett tidigt skede att utarbeta ett svenskt handlingsprogram på området att överlämnas till regeringen. Bakom förslaget till handikappolitik inför 1980-talet stod ett enigt programutskott. Det är nu angeläget att den utveckling inom handikappområdet som pågått med sikte på full delaktighet, trygghet och gemenskap för alla medborgare i samhället fullföljs. Likaså är det angeläget att de förslag och intentioner som förs fram i beredningsgruppens förslag till handlingsprogram successivt kan genomföras. Därför är det anmärkningsvärt att regeringen inte omnämner handlingsprogrammet i budgetpropositionen. Enligt vår mening bör det ligga till grund för fortsatt utveckling på handikappområdet. Med stöd av det anförda hemställs* att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförts om den fortsatta utvecklingen av handikappolitiken. () () () * Se även motionerna 1983/84:1836, 2513-2514.