ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · G7021950 · 1984-01-25 00:00:00 — Motion 1983/84:1950 m. fl. Statsbidragen till kommunala industrihus För uppförande av kommunala industrihus utgår statsbidrag. Denna stödform utgår främst till stödområdena A-B, i förekommande fall även till stödområde C. Denna stödform har visat sig mycket värdefull för att stimulera företag på resp. orter att utöka sin sysselsättning. Tyvärr har det visat sig att förutsättningarna för kommunerna att verkligen få ut ett statsbidrag blivit mer och mer komplicerat och byråkratiskt. Dels måste kontrakt finnas på att av lokalytan är uthyrd innan statsbidrag beviljas. Dels måste en s. k. kvotregel vara uppfylld. av de anställda i företaget som flyttar in måste vara kvinnor resp. män. Dels får inte hyressättningen till resp. företag i industrihuset bestämmas av kommunen. Hyresnivån skall godkännas av AMS via , som är kontrollmyndighet. Sist men inte minst har olika regler gällt vid tidigare byggda industrihus. Det gör att länsstyrelserna får inte mindre än tre olika regelsystem att ta hänsyn till beroende av vilket år industrifastigheten byggts. Alla dessa komplicerade bestämmelser gör att många kommuner inte får ut det statsbidrag som man räknat med och därmed också fördyrar byggnationen som sådan. Dessutom är det mycket svårt att lokalt över huvud taget anpassa sig till de regler som statsmakterna bestämt. Anslaget skall vara utformat så att det får en stimulerande effekt för sysselsättningen i de kommuner där det utgår. En ändring av bestämmelserna för statsbidragen till kommunala industrihus är därför nödvändig. Låt kommunerna som erhåller statsbidraget själva disponera detta efter de lokala förutsättningar som föreligger. En samordning måste också komma till så att samma regler gäller för kommunala industrihus, oavsett vilket år detta är byggt. Med stöd av det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om förenkling och samordning av reglerna för statsbidragen till kommunala industrihus. () ()
mot · G7021951 · 1984-01-25 00:00:00 — m. fl. Det har i skilda sammanhang framgått att stora delar av det svenska folket inte har möjlighet att använda semesterledigheten till den rekreation som semesterreformerna åsyftat. Ekonomiska begränsningar anses vara huvudorsaken. Det normala problemet torde vara låg lön i förhållande till försörjningsbördan. För de grupper som får bära den ekonomiska krisens tyngsta bördor - de arbetslösa - är en riktig semester ouppnåelig. Man har helt enkelt ingen - eller mycket liten - semesterlön. Även om man har arbete vid den aktuella tidpunkten kanske arbetsplatsen stängs . I ett sådant fall semesterprövas man av a-kassan, får eventuellt göra karens, och man måste stå till arbetsmarknadens förfogande. För att belysa problemets vidd skall vi se närmare på förhållandena för medlemmarna i avd. 30. Bland de 4 093 yrkesverksamma medlemmarna har man haft en arbetslöshet som motsvarar 757 helårsarbetare. Ett rimligt antagande säger att denna arbetslöshet fördelar sig på mellan tre femtedelar och två tredjedelar av medlemmarna. I genomsnitt innebär det för de berörda förlusten av sju-åtta semesterersättningsberättigade dagar. Det här gäller alltså den genomsnittlige arbetslöshetsdrabbade, hälften av de berörda har det alltså ännu sämre. Semesterlagens möjlighet att spara den femte semesterveckan för det stora äventyret eller den grandiosa sommaren måste för dessa människor framstå som ett hån. Det är motionärernas uppfattning att en detaljerad studie skulle visa att det här beskrivna problemet är så gott som helt förbehållet de kollektivanställda. För att i någon mån lätta bördan för de redan hårdast drabbade bör arbetslöshetsersättningen göras semesterersättningsgrundande. Med hänvisning till det ovan anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om det angelägna i att arbetslöshetsersättningen görs semesterersättningsgrundande. () () BO () () ()
mot · G7021952 · 1984-01-25 00:00:00 — Motion 1983/84:1952 m. fl. Basprogram för arbetsmarknadspolitiska åtgärder Den socialdemokratiska regeringens ekonomiska politik har vänt utvecklingen i landet. Produktionen går upp. I många regioner innebär denna utveckling att arbetslösheten minskar och att det naturliga byggandet repar sig. I andra regioner orkar man inte ta till vara den uppåtgående trenden. Alltför många faktorer är missgynnsamma. I varje län där arbetsmarknaden generellt sett är svag, hämnas alla typer av byggande, såväl privat som offentligt byggande. Regeringen har satt in väldiga resurser för att stimulera byggandet, dels generellt, dels i form av riktat stöd. Problemlänen har inte blivit lottlösa när det gäller det riktade stödet. Däremot har dessa län mindre möjligheter att tillgodogöra sig de generella stimulanserna. Byggbranschen är här så allvarligt skadad att återhämtningen är en mycket svår och lång process. Här behövs betydligt större insatser än i normallänet. Insatsernas storlek motiverar en långsiktigare hantering än den nuvarande årliga uppsamlingen av objektsreserv. Det är motionärernas uppfattning att de mest drabbade länens problem är så djupa och långsiktiga att de måste motverkas med delvis nya metoder. Problemlänen har två i detta sammanhang gemensamma egenskaper. Dels har de ett svagt näringsliv som i hög utsträckning är beroende av samhällsstöd, dels kommer behovet av samhällsstöd att bestå . Betydande effektivitetsvinster skulle kunna göras om ett flerårigt basprogram för de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna kunde upprättas. Insatserna skulle kunna samordnas med länens utvecklingsprogram och inte styras av vilka objekt som för tillfället är möjliga att starta snabbast möjligt. Återinförande av projekteringsstöd är önskvärt. Basprogrammet bör omfatta större delen av den insatsvolym från samhällets sida sorn kan bedömas behövlig . Det bör vara treårigt och rullande. Visst utrymme bör lämnas för akutinsatser, dels på grund av osäkerhet i prognosmaterialet, dels för att motverka rigiditet i systemet. Basprogrammet bör upprättas i förhandlingar mellan statsmakterna och berörda kommuner och länsorgan. Genom att statsmakterna är delaktiga i planeringsprocessen från början bör inte aktuella ändamålsrestriktioner gälla, den långsiktiga nyttan bör styra planeringsprocessen. Ett treårigt rullande basprogram upprättas för de län som regeringen bedömer lämpliga. Programmet utarbetas i samverkan mellan kommuner, länsorgan och statsmakterna. Den långsiktiga nyttan kombinerad med den kortsiktiga sysselsättningsaspekten styr planeringen. Med hänvisning till det ovan anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om upprättande av basprogram för de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna i vissa län. () ()
mot · G7021953 · 1984-01-24 00:00:00 — Den s. k. Jämtlandsmodellen för regionalpolitiken Regeringen beslutade att genomföra en försöksverksamhet med en samordnad statlig länsförvaltning i . Det är mycket positivt att man från regeringens sida på detta sätt praktiskt vill pröva nya vägar för en bättre samordning av den regionala statliga förvaltningen. Från har det under en följd av år påpekats det angelägna i att försök av det här slaget kommer till stånd. Bakgrunden till att dessa tankar kommit att utvecklas i länet är den speciella struktur regionen har i fråga om både befolkning och näringsliv. Det är därför också uppenbart att det i många fall behövs okonventionella metoder för att en positiv utveckling skall kunna stimuleras. Det kräver i sin tur en flexibel organisation av den statliga förvaltningen i länet som från olika utgångspunkter är berörd av utvecklingsfrågor. Från länets sida har därför i full politisk enighet senast i motion 1982/83:2080 och 2088 föreslagits att en försöksverksamhet av liknande slag som skall genomföras i skall göras i . Förutom de nämnda motiven för ett försök så är länet även ur andra synpunkter lämpligt försöksområde. Det är väl avgränsat gentemot andra län och har genom sin lilla folkmängd en lättöverskådlig statlig förvaltning som är lokaliserad till Östersundsområdet. Genom att en bättre samordnad länsförvaltning diskuterats i länet finns det också en beredskap att göra ett försök av det här slaget. Vi kan också med tillfredsställelse konstatera att det är långt framskridna planer på att en av länets kommuner. , kommer att vara bland de kommuner, som kan komma i fråga i vad gäller ett s. k. frikommunsförsök i nära anslutning till projektet och framtiden. Vi anser detta vara ett ytterligare stöd för att pröva Jämtlandsmodellen. Om försöket kommer till stånd kommer det bl. a. att innebära en friare ställning för kommunernas agerande i förhållande till statliga regleringar för att därigenom kunna nå en bättre utveckling i kommunen. Försöket kan därför betraktas som genomförande av Jämtlandsmodellen på nivå. De statliga regionala organens verksamhet i länet kommer ofrånkomligen att beröras av en eventuell försöksverksamhet i . Om försöket skall kunna genomföras på ett framgångsrikt sätt är det därför nödvändigt att sektorsorganen kan agera i samklang med försökets syfte. Den regionala förvaltningen måste därför också ges möjligheter att på ett friare sätt tillämpa föreskrifter och använda tilldelade medel. Viktigt är att det härvidlag utvecklas en samordnad syn mellan de olika sektorsorganen och mellan förvaltningarna och kommun. Mot den här bakgrunden finns det enligt vår mening tillräckliga skäl för att ett försök med samordnad statlig länsförvaltning enligt motionerna 1982/83:2080 och 2088 genomförs även i . Med hänvisning till vad i motionen anförts hemställs att beslutar anhålla hos regeringen att även i enlighet med vad i motionen anförts utses till försökslän för att pröva friare användning av statliga regionalpolitiska medel och pröva nya samarbetsformer mellan regionala och statliga organ. . ÅSLING (c) () () () minab/gotab 1984 77758
mot · G7021956 · 1984-01-25 00:00:00 — m. fl. Den fackliga vetorätten vid entreprenader De helt avgörande förutsättningarna för en positiv utveckling på småföretagsområdet är att det finns ett fritt tillträde till marknaden för nya företag och att konsumenterna genom sina inköp får avgöra vilka företag som skall leva vidare. Dessa faktorer har i princip gällt inom den privata sektorn medan systemet delvis satts ur spel inom den offentliga sektorn genom statlig och egenregiverksamhet där andra kriterier än pris och kvalitet bedömts vara avgörande. har emellertid en oroande tendens till marknadsstörningar uppträtt genom några fackliga organisationers missbruk av den fackliga vetorätten vid entreprenader (38 och 39 §§ MBL). De senaste exemplen i en lång rad fall står ett i för som dels stoppat ett enmansföretag från att få en entreprenad, dels tillställt fem fackliga organisationer på en uppmaning att använda 38 § MBL till att utestänga ett 15-tal enmansföretag från att erhålla entreprenader. Genom utformningen av MBL ges enmansföretagen i praktiken inte något skydd mot ett missbruk av den fackliga vetorätt som finns enligt 38 och 39 §§ MBL. Det enda skydd som finns inbyggt i lagen är att den upphandlande arbetsgivaren kan ta strid med den fackliga organisationen och gå till arbetsdomstolen för att få anlita ett av facket icke godkänt företag. Att så inte sker har sin naturliga förklaring. De upphandlande företagen vill inte riskera rättegångskostnader på för att få ett arbete utfört som kanske kostar vederbörande ett par och dessutom riskera ett försämrat förhållande till sin fackliga motpart. träffades ett utvecklingsavtal om medbestämmande på arbetsplatsen mellan SAF och LO och PTK. I avtalet har åtskilliga betydelsefulla frågor beaktats, t. ex. samarbetsformerna mellan arbetsgivare och anställda samt behovet av fackliga kontaktombud i mindre företag där lokal facklig organisation saknas. Flera frågor är dock fortfarande olösta, bl. a. medbestämmandelagens regler vid entreprenader. Vi menar att det måste betraktas som orimligt att en facklig organisation med lagens hjälp skall kunna stoppa ett enmansföretag att få arbete av det enda skälet att det saknar anställda samt att enmansföretagets enda chans till rättelse är att det upphandlande företaget tar en process i AD med sin fackliga motpart. Skyddet för enmansföretaget i detta sammanhang är alldeles för svagt. Därför bör 39 § MBL ändras så att arbetstagarorganisation inte ges möjlighet att utnyttja sin starka ställning i entreprenadfrågor till att utestänga företag utan kollektivavtal/separatavtal från att konkurrera på likvärdiga villkor. Med stöd av ovanstående hemställs att hos regeringen anhåller om sådana ändringar j 39 § medbestämmandelagen att arbetstagarorganisation inte ges möjlighet att utestänga företag utan kollektivavtal/separatavtal från att konkurrera om entreprenader på likvärdiga villkor. () () . () () ()
mot · G7021957 · 1984-01-24 00:00:00 — m. fl. beslutade om en nedtrappning av det s. k. äldrestödet med en viss omläggning av stödåtgärderna till branschen. Vi bestrider ingalunda att t. ex. försörjningsberedskapens stärkande och utbildningens förbättring förtjänar stöd. Vi har emellertid av flera skäl motsatt oss nedtrappningen och avvecklingen av äldrestödet. Det har i debatten hävdats att äldrestödet skulle vara föga offensivt och ha en konserverande verkan på branschen. Detta är enligt vår mening inte en rättvisande bedömning av äldrestödets funktion och verkan. Går man in för att med statliga medel stödja en bransch i ett trängt läge, måste man se till det större sammanhanget. Äldrestödet framstår då ingalunda som det passiva och föga skapande stöd man velat ge sken av. Själva beteckningen äldrestöd är delvis missvisande. Stödet är egentligen ett allmänt stöd och har som sådant den fördelen att det kan disponeras mer flexibelt och fritt än specifika och riktade stöd. Det är inte bundet till företag med speciell produktions- och exportinriktning. Det ges även där andra stöd inte är möjliga att få. Med den arbetsmarknadssituation som rådet i tekobygderna och i avsaknad av något verkligt regionalt utvecklingsprogram för dessa bygder, som kan kompensera dem för minskningen av antalet tekoarbeten, ter det sig fullt motiverat att - åtminstone t. v. - behålla äldrestödet vid den nivå som gällde före , dvs. Samhällsekonomiskt är det ett intresse att behålla det antal människor i arbete vilka annars föranleder statliga och kommunala insatser av annat slag. Merkostnaden för statsbudgeten 1984/85 låter sig inte exakt beräkna, på grund av att stödunderlaget för olika budgetår inte är helt jämförbart. Vårt förslag kan uppskattningsvis innebära en merkostnad jämfört med budgetförslaget /85 med ca . Mot bakgrund av det anförda föreslås att beslutar att det i budgetpropositionen, bil. 14, B 10, upptagna äldrestödet skall för /85 utgå av lönekostnaden. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) minab/gotab 1984 77730
mot · G7021960 · 1984-01-25 00:00:00 — och utbildning som regionalpolitisk stöd Fram finns det möjlighet att erbjuda företag s. k. flaskhalsutbildning. Det tillgår på det sättet att personer som redan är anställda ges möjlighet att få en vidareutbildning eller någon form av omskolning. Företaget skall då ställa upp med någon form av motprestation, det kan gälla att ta emot ungdomar, praktik för AMI-deltagare m. m. Staten står för utbildningskostnaderna och ger personerna som utbildas utbildningsbidrag och arbetsgivaren står för mellanskillnaden mellan utbildningsbidrag och den avtalsenliga lönen. Det här har uppfattats som en mycket bra sak, som dels innebär att personalen på företagen blir skickligare och därigenom mer konkurrenskraftiga. ger det utrymme för någon form av motprestation som kommer arbetslösa till del. Det här är klart viktigt i ett län av karaktär där företagen är små och knappast själva har råd att bedriva en kostsam vidareutbildning. Ett alternativ till flaskhalsutbildningen är den utbildning som kallas för 35-kronan, som kan utgå som ersättning vid varsel eller vid en tillfällig konjunkturnedgång. Det är väldigt få små företag som har råd med 35-kronan. Det beror dels på att företagen i regel har en arbetskraft som kostar /timme, dels att företagen skall stå för de första själva. Flaskhalsutbildningen däremot är så ekonomiskt intressant att företagen gärna ställer upp och utnyttjar denna möjlighet. I har man fört fram tankar på att företagen i större utsträckning än skall få chans att köpa arbetsmarknadsutbildning från AMU-center. Vi anser detta vara en riktig väg, men anser att flaskhalsutbildningen borde permanentas i det inre stödområdet. Det vore ett offensivt stöd till företagen och det skulle skapa möjligheter för företagen att ännu bättre följa med i utvecklingen. Flaskhalsutbildningen bör alltså bli ett regionalpolitisk stöd inom stödområdena A och B och för den målgrupp som utvecklingsfonderna har att betjäna. Utbildningen bör dessutom även fortsättningsvis handhas av länsarbetsnämnd och kursstyrelse. Eftersom den regionalpolitiska utredningen arbetar med den framtida regionalpolitiken anser vi att motionen bör sändas till denna för beaktande. 1* 1983184.3sami. Med hänvisning till vad i motionen anförts hemställs att hos regeringen hemställer att motionen överlämnas till den regionalpolitiska utredningen för beaktande.
mot · G7021961 · 1984-01-25 00:00:00 — Motion 1983/84:1961 Arbetslöshetsunderstödet vid frivillig arbetslöshet Trycket på A-kassorna har ökat kraftigt i och med den växande arbetslösheten. Statens kostnader för arbetslöshetsunderstöd har därmed ökat kraftigt. har det i massmedia förekommit flera uppgifter om undersökningar som utförts av olika avdelningar inom som tyder på en snabbt ökande frivillig arbetslöshet med arbetslöshetsunderstöd. Regeringen aviserar i budgetpropositionen att man avser att förelägga en proposition angående arbetslöshetsunderstödet . I detta sammanhang bör en översyn av Arbetslöshetskassornas regeltillämpning angående utgivande av arbetslöshetsersättning vid frivillig arbetslöshet göras. Regeringens kommande förslag i denna del bör utformas så att framtida regler förbjuder utbetalande av arbetslöshetsunderstöd vid arbetslöshet som orsakas av att den enskilde kassamedlemmen lämnar sin anställning frivilligt. Med anledning av vad som ovan anförts hemställer jag att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående arbetslöshetsersättning vid frivillig arbetslöshet.
mot · G7021963 · 1984-01-25 00:00:00 — m. fl. Handläggningen av mål om enskilds förhållande i arbetslivet Arbetsgivaren anklagade honom för slarv och gav honom sparken. Arbetsdomstolen (AD) fällde domen, mot hans nekande: det fanns saklig grund för uppsägningen. är han utestängd från arbete, blir utförsäkrad och har kvar till pensionen. Arbetskamraterna är chockerade över AD:s dom - ingen kunde tro att anklagelserna kunde tas på allvar. Så lyder inledningen till en artikel i tidningen nr 2 1984 angående en dom i arbetsdomstolen. Både den drabbade arbetaren och avdelningens ombudsman säger enligt tidningen att om de fick göra om rättegången i AD så skulle de bete sig helt annorlunda. De skulle i förväg undersökt varje anklagelse noga och sökt motbevis, de skulle ha varit mycket mer talföra i domstolen och de skulle ha begärt fler vittnen. Men en rättegång i AD kan inte göras om och det finns ingen högre instans att överklaga till. Det anförda exemplet visar på ett stort problem när det gäller arbetsdomstolen - nämligen att det inte finns någon överklagningsmöjlighet. I detta fall hade den drabbade arbetaren den fackliga organisationen på sin sida. Men om den som tvistar med arbetsgivaren, direkt eller indirekt även tvistar med den fackliga organisationen så är vederbörandes möjligheter att få rätt i AD tämligen små, eftersom AD:s majoritet utsetts just av arbetsmarknadens parter. Arbetsdomstolens uppgifter borde därför begränsas till att döma i tvister mellan kollektivavtalsslutande parter, medan mål som rör enskilds förhållande i arbetslivet bör handläggas i vanlig domstol. Då finns också möjligheten till överklagande av dom. Med allt fler specialdomstolar riskerar vi att få ett med de allmänna domstolarna parallellt rättssystem. Med hänvisning till det anförda hemställs att begär förslag från regeringen innebärande att mål som rör enskilds förhållande i arbetslivet skall handläggas i allmän domstol i stället för i arbetsdomstolen. () ()
mot · G7021964 · 1984-01-25 00:00:00 — m. fl. Löneavdraget för fackliga avgifter I inånga fall dras fackföreningsavgifterna direkt av på lönen och kommer som en särskild post på löneavin. Förhållandet grundas på överenskommelser mellan arbetsgivarna och de fackliga organisationerna att göra på det sättet. Det kan leda till problem för den som eventuellt inte vill vara medlem i en facklig organisation eller för den som vill tillhöra någon annan facklig organisation. Det bör självklart vara den enskildes eget beslut som skall vara avgörande även i dessa frågor. Som i andra föreningar bör det ankomma på medlemmen själv att betala sin medlemsavgift. På det sättet blir också medlemmarna mer fackligt medvetna och intresserade av vad de betalar för. Men vad måste slå vakt om, är den enskildes rätt att själv bestämma i egna angelägenheter och att tillhöra vilken organisation han vill. Ingen bör i det avseendet vara bunden av överenskommelser mellan arbetsgivare och arbetstagarorganisationer. Om löneavdrag skall få göras för fackliga avgifter så skall det endast få ske i de fall där arbetstagaren skriftligt begärt eller medgivit detta. Ett sådant medgivande skall ej få ske kollektivt, utan enskilt av varje berörd arbetstagare. Det naturliga är dock att var och en själv betalar sin medlemsavgift. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att beslutar att löneavdrag för fackliga avgifter skall få ske endast i de fall där den enskilde arbetstagaren skriftligt begärt eller medgivit detta. () ()
mot · G7021965 · 1984-01-24 00:00:00 — m. fl. Många olika åtgärder kan behöva vidtas för att öka möjligheterna att få arbete. Målsättningen måste vara arbete åt alla i en god arbetsmiljö. Alla tillgängliga möjligheter måste tas till vara för att minska arbetslösheten. Arbetsförmedlingen måste vara så effektiv som möjligt. Men ofta upplevs arbetsförmedlingen som byråkratiserad och med dålig effektivitet. Det framstår då som orimligt att förbjuda privat arbetsförmedling som vi vet att så många går arbetslösa. Alla möjligheter måste användas. En konkurrerande privat arbetsförmedling skulle med säkerhet leda till att fler får arbete. skulle troligen denna konkurrens leda till att den offentliga arbetsförmedlingen stimuleras till större effektivitet och därmed också bidra till att fler får arbete. bör bli tillåten i och få verka jämsides med den offentliga arbetsförmedlingen på samma villkor. Med hänvisning till det anförda hemställs att begär förslag från regeringen innebärande att privat arbetsförmedling skall tillåtas att få verka jämsides med den offentliga arbetsförmedlingen och på samma villkor som denna. () ()