mot · G7021897 · 1984-01-23 00:00:00 — Motion 1983/84:1897 Översyn av organisationen för det selektiva industristödet När man frågar sig vad samhället skall satsa på för typ av selektiva industripolitiska åtgärder är det svårt att välja. Orsaken är att det är svårt att mäta resultatet därför att man inte kan renodla någon faktor. Konkret är det vanligtvis en rad ansträngningar som gör att t. ex. en exportsatsning lyckas. Hur avgörande varje enskild detalj är, är svårt att exakt bestämma. Resultaten av detta är att många säger att man måste pröva allt. Så går debatten i många kommuner. Orsaken är att man är desperat därför att många kommuninnevånare är arbetslösa. Filosofin att satsa på allt leder till att man väljer många aktiviteter som inte ger resultat. Detta handlande tar givetvis också kraft ifrån genomförandet av verkningsfulla åtgärder resurserna splittras. Denna satsning på allt-filosofi har medfört att det varit enkelt att få politiskt gehör för det ena statliga stödet efter det andra. Man kan säga att myndigheter och tjänstemän har använt detta för att bygga monument omkring sig själva. Ett annat språkbruk är att kalla handlandet suboptimering. har detta lett till ca 130 individuella företagsstöd, allt fler organisationer och ett otympligt system. Jag tror inte att det finns någon som har riktig överblick över alla stöd med någon menar jag någon enskild person i . Vad jag vill peka på är att man måste fråga sig, är det här systemet ändamålsenligt för att på mest kostnadseffektiva sätt genomföra intentioner för industripolitiken? Givetvis måste systemet ändras allteftersom de politiska intentionerna ändras. Oavsett vilken politik man står för vill man emellertid ha den genomförd till så låga kostnader som möjligt - vara kostnadseffektiv. Jag tar alltså inte upp de politiska målen för industripolitiken utan frågar mig i vad mån systemet är just kostnadseffektivt. Utgångspunkten för en selektiv industripolitik är att påverka beslutsfattandet i det enskilda företaget och att stimulera/intressera företagare till beteenden, t. ex. investera i maskinutrustning (t. ex. lokalt stöd - billiga pengar) eller rådgivning, exempelvis i exportfrågor. Schematiskt kan det beskrivas i nedanstående figur. Ca 130 individuella företagsstöd med uppskattningsvis 4000-6000 paragrafer samt i regel långtgående och detaljerade anvisningar frän resp. myndighet. För att administrera alla dessa stöd och se om ansökningar passar in i de givna paragraferna och anvisningarna, fordras naturligtvis en massa människor. När sedan stöden är beviljade, ofta då på mycket detaljerade grunder, fordras därefter en ordentligt bemannad organisation för att kontrollera att alla detaljerade villkor följs. På så sätt har antalet myndigheter och organisationer som administrerar stöd växt. Efter hand har man upptäckt att enbart bidrag eller finansiellt stöd är otillräckligt för att företagen skall expandera eller på annat sätt ändra sitt beteende. Man behöver också öka företagens kunskapsnivå. Av detta skäl erbjuder samhället på skilda sätt företagen rådgivning till ringa eller ingen kostnad. Just inom rådgivningssektorn pågår en kraftig expansion. Allt fler myndigheter får medel för att kunna utföra rådgivning. För den enskilde företagaren upplevs allt detta som förvirrande. Vem skall jag egentligen vända mig till för att höra efter möjligheterna till samhälleligt stöd? Vilka möjligheter till hjälp finns? Är hjälpen kompetent? Ansökningsprocessen upplevs dessutom ofta av företagarna som betungande och byråkratisk. Den belastar företagarens redan hårt ansträngda tidsschema. Många företagare säger att om jag vetat att det varit så arbetsamt att söka stödet och lämna alla uppföljningsrapporter, hade jag aldrig brytt mig om det hela. Den utveckling som här är beskriven måste vändas. Antalet stöd bör minskas och också antalet organisationer som administrerar dessa. Antalet paragrafer och anvisningar bör reduceras. Ett mer direkt resultatansvar i ekonomiska termer bör också eftersträvas vid en reformering. Den organisatoriska grunden vid en reformering bör bestå av pelaren riksdag-regering-statens industriverk-regionala utvecklingsfonder. Rollfördelningen bör vara sådan att riksdag och regering fattar övergripande och resursfördelande beslut. Uppföljning, utveckling och behovsbevakning bör ligga hos statens industriverk och den praktiska genomförandedelen hos de regionala utvecklingsfonderna. Det är väsentligt att det praktiska arbetet flyttas så nära kunderna, dvs. företagen, som möjligt. Den utveckling sorn pågått innebärande att sektorsorgan i skapar egen rådgivningskapacitet bör upphöra. I stället bör genomförandefasen koncentreras till de regionala utvecklingsfonderna. En sådan decentralisering kommer att höja effektiviteten inom den selektiva industripolitiken. Jag vill i detta sammanhang erinra om det synsätt som dåvarande statsrådet redovisade i fråga om den regionala organisationen av industripolitiken i proposition 1977/78:40, vilket också kom att bli beslut: Som jag har framhållit utgör behovet av ökad samordning av industripolitiska insatser på länsnivå en viktig utgångspunkt för mina överväganden och förslag rörande uppbyggnaden av regionala utvecklingsfonder. Enligt företagareföreningsutredningens förslag bör inte centrala industripolitiska organ - främst industriverket, STU och - landsting och kommuner bedriva uppsökande och rådgivande verksamhet eller annan stödverksamhet inom det industripolitiska området vid sidan av den stödjande verksamhet som stiftelserna kommer att rikta till näringslivet. Detta innebär enligt utredningen att dessa organ inte bör bygga upp egna regionala organ för stöd till enskilda företag. De bör i stället kanalisera sina insatser via stiftelserna. Flertalet remissinstanser ställer sig positiva till att en ökad samordning av industripolitiska insatser sker via stiftelserna. Flera länsstyrelser, landsting, kommuner, och anser dock att utredningens förslag på denna punkt är väl kategoriskt och därför behöver modifieras. Synpunkterna går i stort ut på att även om en ökad samordning bör ske via stiftelserna får detta inte medföra att kommuner och landsting avstår från att bedriva egen näringspolitisk verksamhet. I stället pekar man på betydelsen av en aktiv medverkan från kommunernas sida i näringspolitiken. För egen del ansluter jag mig till utredningens grundtanke att en ökad samordning av industripolitiska insatser bör ske via stiftelserna. Detta bör gälla såväl de centrala industripolitiska organens insatser som kommunernas och landstingens insatser. Jag delar därför helt utredningens uppfattning att industriverket och STU inte bör bygga upp egna regionala organ. I stället bör de repliera på stiftelserna. Efter samråd med chefen för vill jag framhålla att detta bör gälla även . Detta utesluter emellertid inte att i fråga om särskilda aktiviteter utvecklar sitt samarbete med andra organ på regional nivå som sysslar med exportinriktade frågor. Jag åsyftar härvid främst handelskamrar och expo-organisationer. Även när det gäller landstingens och kommunernas näringspolitiska insatser anser jag att en samordning via stiftelserna bör eftersträvas. Stiftelsernas kontakter med och kunskaper om länens näringsliv bör utnyttjas. Stiftelserna är enligt min uppfattning väl skickade att medverka vid genomförande av kommunernas olika näringspolitiska program. delar jag den uppfattning som flera remissinstanser för fram att en sådan samordning inte får innebära att landsting och kommuner avstår från egen näringspolitisk verksamhet. Inom ramen för den kommunala kompetensen har dessa organ en rad viktiga näringspolitiska uppgifter. Jag kan här peka på kommunernas ansvar för mark, industrilokaler, vägar, hamnar, bostadsbyggande m. m. Att landsting och kommuner upprätthåller fortlöpande kontakter med företagen anser jag vara både självklart och nödvändigt. Eftersom utvecklingen inte följt ovan citerade riktlinjer anser jag att behovet är stort av att göra en översyn av utformningen och organisationen av den selektiva industripolitiken efter de riktlinjer som jag ovan angivit. 1. att begär att regeringen låter genomföra en översyn av den selektiva industripolitiken i syfte att minska antalet stödformer och förenkla stödadministrationen, 2. att begär att regeringen i princip låter kanalisera allt stöd till mindre och medelstora företag genom de regionala utvecklingsfonderna. minab/gotab 1984 77773