mot · G80228 · 1984-10-10 00:00:00 — av m. fl. Åtalsunderlåtelse (prop. 1984/85:3) I propositionen lämnas förslag om en betydande utvidgning av åklagarnas möjligheter att underlåta åtal. Åtalsunderlåtelse skall fortsättningsvis få ske om brottet inte skulle medföra någon annan påföljd än böter och något väsentligt allmänt eller enskilt intresse ej åsidosätts. Vidare ges åklagarna möjlighet till en friare bedömning av åtalsfrågan vid brottskonkurrens och återfall. Åtalsunderlåtelse skall också kunna förekomma om den misstänkte blir föremål för öppen psykiatrisk vård. Slutligen skall åklagarna kunna underlåta åtal när det kan antas att påföljden skulle bli villkorlig dom och det dessutom finns särskilda skäl som talar för åtalsunderlåtelse. Regeringens förslag bygger dels på ett betänkande från åtaisrättskommittén (SOU 1976:47) Färre brottmål, dels på en promemoria från (promemoria nr ). Kommitténs förslag har vid remissbehandlingen utsatts för mycket stark kritik, se mer härom nedan. Kommissionens promemoria har däremot inte remissbehandlats. I proposition 1981/82:41 behandlades frågan om en utvidgning av möjligheterna till åtalsunderlåtelse. Föredraganden, dåvarande justitieministern , anförde bl. a. följande: Enligt min mening finns det emellertid anledning att starkt ifrågasätta om kommittéförslaget bör genomföras. Att alltför mycket överföra lagföringen till andra organ än domstolarna inger till en början betänkligheter från kriminalpolitiska utgångspunkter. Jag tänker härvid främst på hänsynen till den allmänna laglydnaden. Vilka effekter kommittéförslaget skulle kunna få för den allmänna laglydnaden i samhället är visserligen svårt att ange med bestämdhet. I likhet med de flesta remissinstanserna anser jag emellertid att vidgade möjligheter till åtalsunderlåtelse innebär klara risker från allmänpreventiv synpunkt. Vidare medför kommittéförslaget att man i stor utsträckning går miste om de positiva verkningar från individualpreventiv synpunkt som en lagföring inför domstol kan ha. En enhällig riksdag ställde sig bakom denna uppfattning. I den föreliggande propositionen föreslås att skall ändra sitt tidigare ställningstagande. I propositionen sägs följande härom: Inte heller jag är beredd att genomföra kommitténs förslag fullt ut. I vissa avseenden synes emellertid kritiken mot åtalsrättskommitténs förslag sakna tillräcklig bärkraft. Till en del har kritiken tagit sin utgångspunkt i det förhållandet att ett domstolsförfarande innefattar de bästa garantierna från rättssäkerhetssynpunkt. Häremot kan naturligtvis invändas att det för den misstänkte i allmänhet är bättre att ett domstolsförfarande över huvud taget inte kommer till stånd. Framför allt har jag dock det bestämda intrycket av att man i det tidigare lagstiftningsärendet underskattade de processekonomiska fördelar som en utvidgning av möjligheterna till åtalsunderlåtelse medför. Som motiv för regeringens förslag anförs framför allt de statsfinansiella aspekterna. Justitieministern anför beträffande detta bl. a. följande: Den allvarligare brottsligheten har ökat på ett oroväckande sätt. Bekämpandet av denna brottslighet ställer allt större krav på rättsväsendet. Detta gäller inte minst den ekonomiska brottsligheten och narkotikabrottsligheten. Sådan brottslighet är ofta välorganiserad och har stora resurser till sitt förfogande. Utredningar av dessa brott stöter därför ofta på särskilt stora svårigheter. Även andra brottstyper förtjänar särskild uppmärksamhet. Jag tänker här främst på den grova våldsbrottsligheten. Justitieministern anför fortsättningsvis: Det står emellertid klart att det i rådande statsfinansiella läge endast i begränsad utsträckning är möjligt att tillgodose behovet av större insatser för bekämpandet av den allvarligare brottsligheten genom att rättsväsendet tillförs totalt sett ökade resurser. Det måste också till omprioriteringar så att resurserna kan koncentreras på den brottslighet som det är mest angeläget att bekämpa. Inom polisväsendet har i detta syfte omfördelning av personal ägt rum . Åtgärder av sådant slag är emellertid inte tillräckliga för att problemen skall kunna lösas. Det behövs även insatser på lagstiftningssidan. Vi kan från sida inte ställa oss bakom regeringens förslag till förändring av åklagarnas möjjigheter att underlåta åtal. Vi anser att förslaget från ett flertal utgångspunkter är oacceptabelt. Vi har stöd för denna inställning i en bred remissopinion och i tidigare ställningstagande. En del av propositionens förslag bör efter viss omarbetning kunna antas men bör hela propositionen avslås. Ett nytt grundrekvisit är avsett att införas för att öka utrymmet för åtalsunderlåtelse i förhållande till gällande rätt. F. n. får åtalsunderlåtelse inte meddelas om den misstänktes lagföring krävs ur allmän synpunkt. Enligt förslaget skall endast hänsynen till något viktigt allmänt eller enskilt intresse hindra åtalsunderlåtelse. I propositionen anförs beträffande detta bl. a. följande: Av stor och ofta avgörande betydelse när det gäller att bedöma om ett viktigt allmänt intresse kräver åtal blir naturligtvis brottets svårhet och omständigheterna i övrigt kring detta. Allmänpreventiva synpunkter kan emellertid ibland tala för att ett domstolsförfarande kommer till stånd även vid mycket lindriga brott. Det kan sålunda vara nödvändigt att särskilt markera att en viss brottstyp inte accepteras av samhället, t. ex. om en viss brottslighet har börjat förekomma i besvärande stor omfattning. Det kan också i vissa fall finnas ett stort allmänt intresse av att domstol får bedöma en viss rättsfråga. Detta uttalande ger besked på en mycket väsentlig punkt. Regeringen sätter genom de här valda formuleringarna rättssäkerheten åt sidan. Det blir inte längre den i lagen gjorda bedömningen av vad som skall vara påföljden för ett visst begånget brott som är avgörande. Påföljdsvalet kommer i stället att avgöras av den rådande bedömningen i samhället. En i vårt rättssystem är att det vid en gärnings begående skall vara känt vilken påföljd som kan utdömas om gärningen upptäcks. Påföljden skall vara förutsebar. Detta blir inte längre fallet med regeringens förslag. Det kommer inte längre att vara känt för snattaren om hans gärning kommer att leda till åtalsunderlåtelse eller om den, efter en betydande stöldvåg, kommer att leda till ett strängt bötesstraff. Detta strider mot principen om allas likhet inför lagen. Lika fall kommer, om förslaget genomförs, inte att behandlas lika. Vårt straffsystem måste utformas så att det står klart vilka påföljder som kan komma i fråga. I vilken mån en gärning skall lämnas utan påföljd måste vara en uppgift för domstol att avgöra. De ekonomiska förhållandena får inte ensamma styra inriktningen av rättsväsendet. Det finns f. ö. inte några beräkningar av de eventuella ekonomiska vinsterna med förslaget. Detta gör att vi förbehåller oss rätten att vara mycket skeptiska till påståendet att ökade möjligheter till åtalsunderlåtelse skulle medföra möjlighet till omprioriteringar. De besparingar som kan väntas inom domstolarna kan mycket väl komma att ätas upp av ökade kostnader hos polis och åklagare. I den mån det är möjligt att effektivt upprätthålla respekten för vissa lagbud måste en omprövning av dessa komma till stånd. Man får då endera upphäva lagbudet eller förändra de sanktioner som är kopplade till lagbudet. Det får inte vara en uppgift för rättsinstanserna att avgöra vilka typer av brott som skall utredas och beivras. Det måste i stället vara en uppgift för de lagstiftande instanserna att fälla sådana avgöranden. Varken i propositionen eller kommittébetänkandet förekommer det någon diskussion om effekterna av att brott och förseelser i fortsättningen kommer att lämnas obeivrade. Det är ganska klart att ett lagbud som inte förses med effektiva sanktioner riskerar att i hög grad komma att överträdas. Ett förbud utan tillämpade sanktioner är inte särskilt meningsfullt. Det finns därför grundad anledning att förmoda att regeringens förslag kommer att leda till bristande laglydnad. De nuvarande brottspåföljdernas betydelse för allmänpreventionen bör inte underskattas. I den mån det rör sig om överträdelser gentemot den enskilde kan detta väntas få till följd ökad otrivsel och osäkerhet bland medborgarna. Det finns också risk för att det kommer att tas privata initiativ för att beivra brottslighet. men företeelsen kan förväntas tillta om ett betydande antal brott lämnas obeivrade. Förslaget leder också till minskad rättssäkerhet för målsäganden. Genom åtalsunderlåtelsen tvingas denne att själv utföra skadeståndstalan då detta förekommer. Det finns också skäl att erinra om att den som drabbats av ett brott har ett fullt legitimt intresse av att gärningsmannen ställs inför rätta även om inte något skadestånd är aktuellt. Beträffande dessa frågor anförs i propositionen bl. a. följande: I en hel del fall synes emellertid inte rimligen det förhållandet att en målsägande lidit viss skada genom brottet böra få avgörande betydelse vid prövningen av om åtal skall ske eller åtalsunderlåtelse meddelas. Vid prövningen bör enligt min mening i fortsättningen - som också följer av det nya uttrycket "viktigt enskilt intresse" - endast väsentliga målsägande intressen beaktas. Omständigheter som bör beaktas i sammanhanget är skadans storlek och parternas ekonomiska förhållanden. Prövningen av ett skadestånd kan normalt inte anses vara av vikt för målsäganden. om det är sannolikt att ett utdömt skadestånd inte skulle kunna verkställas. Självfallet är det dock vid grövre brott ofta viktigt att även den ekonomiska konsekvensen av brottet inskärps hos lagöverträdaren. Jag har uppehållit mig enbart vid målsägandens ekonomiska intresse av att åklagarna för talan. Självfallet kan vid en del brott som inneburit en grov kränkning målsäganden ha ett självständigt intresse av att gärningsmannen fälls till ansvar. Jag tänker exempelvis på våldtäkt och andra sexualbrott liksom olika former av kvinnomisshandel (jfr prop. 1983/ 84: 105). Vid brott av sådant slag aktualiseras emellertid normalt över huvud taget inte frågan om åtalsunderlåtelse. Det är en principiellt mycket tvivelaktig väg som regeringen här gett sig in på. Det är en i det närmaste omöjlig uppgift att bedöma i vilka fall målsäganden har ett sådant "viktigt intresse" att rättegång bör komma till stånd. Enligt vår uppfattning föreligger sådant intresse i det alldeles övervägande antalet fall. Den som utsatts för brott, oavsett vederbörandes ekonomiska ställning, har ett fullt berättigat krav på att utredning startas och att en eventuell gärningsman får en i förhållande till gärningen och andra beaktansvärda omständigheter lämplig påföljd. Stark remisskritik mot förslaget Ett betydande antal remissinstanser har framfört stark kritik mot åtalsrättskommitténs förslag. Vi vill särskilt peka på de synpunkter som anförts av tunga remissinstanser som justitiekanslern, riksåklagaren, brottsförebyggande rådet och . Från remissinstanserna anförs bl. a. följande skäl som, tillsammans med vad vi anfört ovan, enligt vår uppfattning talar för att regeringsförslaget bör avslås: a) Domstolsförfarandet som kriminalpolitiskt medel I förslaget har bortsetts från domstolsförfarandets betydelse som kriminalpolitiskt medel. Det finns skäl att förmoda att detta har en icke föraktlig betydelse, i de fall då villkorlig dom eller annan mindre ingripande påföljd förekommer, för att avhålla den tilltalade från vidare brottsliga gärningar. Genom domstolsförfarandets offentlighet och själva rättegångens utformning får den misstänkte klart för sig hur allvarligt samhället ser på det inträffade. Detta kan inte ersättas med ett enkelt samtal med åklagaren. b) Risk för oriktiga erkännanden Det finns just på grund av domstolsförfarandets utformning risk för att ett antal misstänkta oriktigt kommer att erkänna gärningar som de inte begått just för att slippa obehaget med rättegång. Om de sedan av någon anledning ångrar sitt erkännande kommer detta att skapa stora problem för såväl polis- som åklagarmyndigheterna. c) Ökad efterfrågan på offentliga försvarare Möjligheten till åtalsunderlåtelse kan förväntas medföra en ökad efterfrågan på offentliga försvarare redan på förundersökningsstadiet. Detta kommer i sin tur att leda till ökade kostnader för samhället dels i form av arvoden till försvarare, dels i form av ökade utredningskostnader (processen startar redan hos åklagaren). d) Ett ökat antal överprövningar Överförandet av en del av processen till åklagarna riskerar att medföra att fler målsäganden kommer att begära överprövning hos överordnad åklagarinstans. Även detta kommer att öka samhällets kostnader för rättsväsendet. e) Ökat antal enskilda åtal Redan med nuvarande åtalsregler har vi kunnat förmärka att antalet enskilda åtal ökat. De nu föreslagna reglerna kan väntas medföra en ytterligare mycket kraftig ökning. f) Åklagare blir domare Vårt nuvarande dualistiska system med åklagare och försvarare i en tvekamp och med en eller flera opartiska domare utgör en god grund för att uppnå ett rättssäkert förfarande. Om domar- och åklagarrollen förenas i en person riskerar rättssäkerheten att bli eftersatt. Det är till skada både för gärningsman och målsägande. g) Lekmannainflytandet minskar En ytterligare konsekvens av förslaget är att inflytandet från förtroendevalda lekmän minskar. Det blir endast den juridiskt utbildade åklagaren som får uppgiften att falla avgörandet. h) Offentligheten bortfaller Genom att åklagaren också blir domare bortfaller även möjligheterna för allmänheten och målsäganden till insyn. Det blir inte längre möjligt att ta del av "processen mellan samhället och den misstänkte vilket inte minst kan väntas ha negativa effekter på allmänpreventionen. i) Åklagarnas kostnader ökar Det kan förväntas att den förändrade arbetsfördelningen mellan domstolar och åklagarmyndigheter leder till ökade kostnader för de . Om dessa uppvägs av besparingar inom domstolsväsendet är, som vi även angivit ovan, inte utrett. j) Polisens kostnader ökar Förslaget kan även väntas leda till ökad belastning på polismakten. Noggranna bedömningar måste göras om huruvida förutsättningar för åtalsunderlåtelse och därmed för nedläggning av förundersökningen föreligger. Vidare kan antalet ingripanden förväntas öka som en följd av att brottsligheten ökar genom den bristande hänsynen till allmänpreventionen inom rättsväsendet. k) Allvarliga följder för polispersonalens motivation En klar risk föreligger för att polispersonalen kommer att anse att deras arbete är meningslöst när det i många fall inte blir någon påföljd för dem som blir föremål för polisingripande. Sammanfattningsvis anser vi att de här redovisade skälen mycket klart talar mot det förslag som regeringen förelagt . Detta tillsammans med tidigare ställningstagande i frågan gör att vi anser att hela propositionen bör avslås. När det gäller förslagen om åtalsunderlåtelse vid brottskonkurrens och där öppen psykiatrisk vård är avsedd att komma till stånd kan regeringens förslag under vissa förutsättningar accepteras. Det gäller då framför allt att mycket tydligt i lagtext definiera de förutsättningar som skall råda för att åtalsunderlåtelse skall få förekomma. Regeringen bör därför återkomma med förslag i dessa hänseenden. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att beslutar avslå proposition 1984/85:3, 2. att hos regeringen begär förslag om utvidgning av möjligheterna till åtalsunderlåtelse vid brottskonkurrens och då den misstänkte skall bli föremål för öppen psykiatrisk vård, i enlighet med vad som anförts i motionen. () () () () () () () () () () ()