mot · G7021184 · 1984-01-23 00:00:00 — Motion 1983/84:1184 Avskiljande av arbetsskadeförsäkringen från den allmänna försäkringen Skada genom arbete har tidigt varit föremål för lagstiftning. Lagen om ersättning för skada till följd av olycksfall kom 1901 och följdes av lagen om försäkring för olycksfall i arbete 1916, därefter lagen om försäkring för vissa yrkessjukdomar 1929 och lagen om yrkesskadeförsäkring (YFL) 1954. gäller lagen om arbetsskadeförsäkring (LAF). Lagen om arbetsskadeförsäkring omfattar alla förvärvsarbetande, elever som genomgår utbildning med särskild risk för arbetsskada samt egenföretagare och uppdragstagare som ej har undantagande från försäkringen för tilläggspension. Vissa grupper har otillräckligt eller inget skydd vid arbetsskada. Så t. ex. inräknas ej delpension i underlaget till livränta på grund av arbetsskada, vilket innebär reducerad kompensation. För den stora gruppen hemarbetande ges inget arbetsskadeskydd alls trots den statistiskt klarlagda farliga arbetsmiljön. Arbetsskadeförsäkringen har en särställning inom socialförsäkringen. Om en arbetsskada konstateras blir ersättningen i regel mot normalt 65-90. Samma sjukdom eller skada kan hos två individer ge olika ersättning beroende på var och när skadan inträffar. Detta kan inte anses tillfredsställande eftersom individens behov av stöd från samhället är lika stort oberoende om en skada eller sjukdom, som nedsätter arbetsförmågan, inträffar på arbetet eller . Skadeståndstanken - att en skada föranledd av arbetet moraliskt sett måste ge full ersättning - har tillsammans med tanken att försäkringen skall vara miljöbefrämjande utgjort grunden för arbetsskadeförsäkringens kompensationsnivå. Denna faktors betydelse bör dock prövas mot kravet på rättvisa mellan olika individer med ensartade stödbehov. Genom en speciallag vid arbetsskada ges alltså vissa sjukdomar och skador, vars orsaker kan antas vara arbetsrelaterade, högre ersättning än andra sjukdomar. Även samma sjukdom hos två individer kan ges olika ersättning beroende på anställningsförhållande eller orsaksbevisning. Detta trots att största delen av socialförsäkringen bygger på inkomstbortfallsprincipen. Skillnaden mellan t. ex. sjukförsäkringens och arbetsskadeförsäkringens ersättningsnivåer - 90 resp. - ger egendomliga effekter vid tillämpningen. Eftersom även färden till och från arbetet är skyddad av arbetsskadeförsäkringen gäller det för den som faller och skadar sig på hemmets tröskel vid avfärden att falla utåt, dvs. Då blir ersättningen . Faller han inåt blir den . Flera egendomligheter kan påvisas. En försäkrad som t. ex. avviker från färdvägen till arbetet för att köpa en bok går miste om arbetsskadeersättning om en skada inträffar just under den lilla avvikelsen. Det är givet att den påtalade skillnaden i kompensationsnivå har direkt styrande effekt med en strävan att så ofta som möjligt påvisa samband mellan arbete och skada. De administrativa kostnaderna för att bestämma om en skada eller sjukdom skall räknas som arbetsskada eller vanlig skada är omfattande. F. n. kan enbart den delen vid försäkringskassorna inom landet beräknas kosta bortåt 70 milj. kr. enbart i handläggningskostnader. Till detta kommer kostnader för föredraganden, pensionsdelegationer, lokalkontorens rehabiliteringsfunktion, utbildning och vissa kanslifunktioner. Samhällets kostnader i övrigt ligger främst inom sjukvården, där läkarna måste avge speciella arbetsskadeutlåtanden och specialkliniker belastas med utredningar, som är mera försäkringstekniskt än medicinskt motiverade. Från läkarhåll har även framförts den kritiken, att den behandlande läkaren ofta inte har erforderlig kunskap om patientens arbete och därför inte kan uttala sig om sambandsfrågor. Till ovan uppräknade handläggningskostnader tillkommer givetvis försäkringskostnaderna. Åtgärder för att påvisa samband mellan arbete och skada skapar en omfattande och onödig byråkrati. Försäkringskassa fattar f. n. beslut vid anmälda arbetsskador, där ersättningsanspråk föreligger 91 :a dagen efter visandedagen, vid dödsfall samt i de fall där sjukdom medfört en kvarstående medicinsk defekt, även om ersättningsanspråk enligt LAF inte föreligger. Vid godkända arbetsskador utgår dessutom ersättning från trygghetsförsäkringen vid arbetsskada. Arbetsskadeärendena handläggs alltså parallellt dels via lagstiftning/ försäkringskassa, dels via avtal. Med hänsyn till samhällets stora kostnader och svårigheter att administrera en lagstiftning som inte kan uppfylla fordringarna på rättvis behandling av ersättningskrav vid sjukdom/skada till följd av arbete samt det socialt diskutabla i att samma sjukdom/skada ersätts olika beroende på om skadan eller sjukdomen kan antas ha samband med arbetssituationen eller inte, ifrågasätts om över huvud taget olika ersättningsnivåer skall tillämpas vid samma behov eller om ersättning till följd av arbetsskada inte lika gärna kan lösas enbart genom avtal mellan arbetsmarknadens parter och genom enskilda försäkringsavtal. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att hos regeringen hemställer att den av beställda arbetsskadeutredningen får i uppdrag att även överväga huruvida arbetsskadeförsäkringen kan utgå ur den allmänna försäkringen och helt bli en angelägenhet för avtal mellan arbetsmarknadens parter och för enskilda avtal.