mot · G702338 · 1984-01-12 00:00:00 — och om medlemskap i Genom samfällda beslut av 1981/och kyrkomöte tillkom den s. k. kyrkomötesreformen för . De grundlagsmässiga konsekvenserna av denna reform bekräftades genom beslut av den nyvalda . Ur konstitutionell synpunkt kan innebörden av de fattade besluten och de därigenom förändrade övergångsbestämmelserna till regeringsformen, p9, sammantaget karaktäriseras på det sättet att normgivningen på område i väsentliga avseenden bringats i harmoni med den grundläggande princip författning, som entydigt slår fast att lag stiftas av - och allena. Att det råder överensstämmelse mellan grundlagarna och övrig lagstiftning måste anses vara av största vikt i ett rättssamhälle liksom det får anses vara en angelägenhet av hög prioritet för som ensam ansvarig för lagstiftningsarbetet att undanröja spänningar och motsättningar mellan lag och grundlag. Attén sådan motsättning föreligger mellan religionsfrihetslagens bestämmelser om medlemskap i och regeringsformens portalparagrafer om grundläggande fri- och rättigheter är klart dokumenterat genom utredningsarbetet och lagstiftningsarbetet i anslutning till författning. I proposition 1975/76:209 s. 117 förklarade regeringen sin anslutning till vad fri- och rättighetsutredningen anfört i bilaga 9 till sitt betänkande SOU 1975:75. Medlemskapsreglerna för ansågs av utredningen strida mot regeringsformen 2 kap. 2 §, och regeringen delade utredningens uppfattning om behovet av en särskild övergångsbestämmelse för reglerna om medlemskap i . beslutade i enlighet med vad regeringen föreslagit, och den aktuella och i oförändrad form gällande övergångsbestämmelsen har lydelsen: Bestämmelserna om medlemskap i gäller utan hinder av 2 kap. 2 § i dess nya lydelse. Det förtjänar påpekas att en från fri- och rättighetsutredningen och propositionen avvikande ståndpunkt när det gäller den bristande harmonin mellan regeringsformen och medlemskapsreglerna hade framförts motionsvis till 1975/, varvid motionen föreslog att den refererade övergångsbestämmelsen skulle utgå. förklarade sig emellertid inte finna anledning att frångå propositionens förslag (KU 1975/76:56 s. 31), och antog övergångsbestämmelsen utan debatt. Mot den bakgrund som här ovan tecknats anförde regeringen i sin skrivelse nr 1 till kyrkomöte i den nu berörda frågan följande: Det bör uppmärksammas att religionsfrihetslagens regler om medlemskapet i inte går att förena med stadgandet om religionsfrihet i 2 kap 2 § regeringsformen. Lagreglerna gäller med stöd av en övergångsbestämmelse till lagen (1976:871) om ändring i regeringsformen. För att regeringsformens krav skall vara uppfyllt måste medlemskap förutsätta någon form av viljeyttring av den enskilde. Jag vill erinra om att de nya grundlagsreglerna har tillkommit som ett resultat av arbetet på att förstärka skyddet för medborgerliga fri- och rättigheter. Samtliga partier har deltagit i arbetet med att utforma reglerna och dessa har också antagits av enhälligt. Enligt min mening utgör grundlagsreglerna därför en viktig bakgrund vid ställningstagandet till regler om medlemskap i . Såväl det nu framlagda förslaget som t. ex. motionen till kyrkomöte har också upptagit krav på en viljeyttring för medlemskap. Hur denna viljeyttring sker är emellertid från de här angivna synpunkterna av underordnad betydelse. Frågan om medlemskapsreglerna har diskuterats inte endast vid kyrkomöte utan även av kyrkomötena och 1983. Detta visar frågans betydelse för , markerat genom beslutet vid kyrkomöte att genom centralstyrelsen låta utreda dessa regler, en utredning som avses kunna lägga förslag till kyrkomöte. Staten har å sin sida visat respekt för den vitala betydelsen av medlemskapsreglerna för trossamfundet och i grundlagsbesluten kring kyrkomötesreformen gjort ett unikt undantag från författningens huvudprincip om som allena lagstiftande genom att i övergångsbestämmelserna till p9 deklarera att föreskrifter om medlemskap i meddelas genom lag, som stiftas av med samtycke av kyrkomötet. Oavsett vilken uppfattning man kan ha i denna fråga rent principiellt kvarstår som ett faktum att frågan om medlemskap i angår såväl statsmakterna som kyrkan själv. Såväl riksdag som kyrkomöte har att behandla denna fråga. Båda storheterna är medagerande. Den ena av dessa storheter är i färd med att från sina utgångspunkter klarlägga och utreda frågan. Då bör den andra, nämligen staten genom , inte passivt avvakta utan ge klara principiella besked om vad som i detta ärende är förenligt med de grundläggande fri- och rättigheter, som varje medborgare tillförsäkras genom gällande regeringsform. Ett klarläggande uttalande från sida skulle i nuvarande situation vara av betydelse såväl för den inomkyrkliga debatten som för den allmänna diskussionen om religionsfrihetens innebörd med hänsyn till de grundläggande demokratiska fri- och rättigheterna. Ett sådant klarläggande synes så mycket mer motiverat som det inte kan uteslutas att den uppfattning i frågan som deklarerades av kyrkomötet fortfarande gör sig gällande i den inomkyrkliga debatten. I medlemskapsfrågan hade en motion, undertecknad av 54 av kyrkomötets 96 ledamöter, avvisat tanken på en motsättning mellan medlemskapsreglerna och regeringsformen, och efter att ha refererat regeringsproposition, behandling och riksdagsbesluten (ledande till den tidigare apostroferade övergångsbestämmelsen) sa motionärerna att beslut i detta stycke synes således bygga på en missuppfattning. Särskilda utskottet kyrkomöte ägnade frågan stort utrymme i sitt betänkande 1979:1, gick i princip på samma linje och hävdade att medlemskapsreglerna inte strider mot 2kap. Mot en stark minoritet anslöt sig kyrkomötet till vad utskottet hade anfört och biföll motionärernas yrkande att nuvarande bestämmelser om kyrkotillhörighet skall gälla också i fortsättningen. Med beaktande av att religionsfrihetslagens bestämmelser om medlemskap i är en gemensam angelägenhet för staten och kyrkan och av vital betydelse för tolkningen av innebörden av de medborgerliga frioch rättigheterna anser vi det vara av vikt att i ett uttalande klargör sin uppfattning i frågan. Med hänvisning till vad som anförts i det föregående hemställer vi att som sin mening ger regeringen till känna att religionsfrihetslagens bestämmelser om medlemskap i bör ändras därhän att full harmoni uppnås mellan dessa regler och regeringsformens 2 kap. 2 §.