mot · G7022783 · 1984-04-11 00:00:00 — Förslag till ändringar i arrendelagstiftningen (prop. 1983/84:136) Jodabalkens ikraftträdande innebar en genomgripande reform av arrendelagstiftningen. En grundprincip i den nya lagen var avtalsfriheten mellan jordägare och arrendatorer. infördes ett besittningsskydd för arrendatorerna, främst motiverat av sociala hänsyn. Därefter har arrendatorernas besittningsskydd ytterligare förstärkts genom en lagändring 1979. har i sitt betänkande presenterat förslag som innebär en omfattande omarbetning av reglerna på arrendeområdet. Flertalet av dessa förslag syftar till att på skilda sätt ytterligare stärka arrendatorernas ställning. Det är denna utredning som ligger till grund för propositionen. Föredraganden redovisar i propositionen den konflikt som föreligger i samband med arrendelagstiftningens reformering mellan å ena sidan arrendatorernas berättigade krav på social trygghet och å andra sidan jordägarnas intresse att hyra ut jord. Föredraganden har för sin del valt att föreslå åtgärder vilka han anser angelägna ur social synpunkt och förklarar att han för sin del är beredd att acceptera att förslagen, när de är genomförda, kan få negativa effekter på utbudet av arrendemark. Jordägares möjligheter att fritt förfoga över sina fastigheter är starkt inskränkta. Särskilt kommer detta till uttryck vid en eventuell försäljning av fastigheten. Det är då inte jordägaren utan staten genom lantbruksnämnderna som har att godkänna köpare och pris. Det föreliggande förslaget till förändring av arrendelagstiftningen kommer ytterligare att inskränka jordägares dispositionsmöjligheter beträffande den egna fastigheten. En jordägare som av skilda skäl inte personligen brukar sin fastighet kan inte själv bestämma över dess framtid. Han är genom lagstiftningen förhindrad att låta jorden vara obrukad och också ofta förhindrad att använda den för annat ändamål t. ex. skogsproduktion. Det återstår då bara två möjligheter, att sälja på villkor han inte själv bestämmer eller arrendera ut fastigheten. En utarrendering innebär då med gällande och föreslagen lag att jordägaren de facto avstår från dispositionen över fastigheten på för honom kanske obestämbar tid. Det torde Finnas få grupper av egendomsinnehavare som på detta sätt har fått se möjligheterna att disponera över sin egendom successivt begränsade. Detta konstaterande leder oss inte till att föreslå att nuvarande lagar som på skilda områden berör jordägarnas möjligheter att disponera över sina fastigheter skall ändras. Flertalet av dessa regler är motiverade utifrån samhällets krav på ett effektivt jordbruk och skilda sociala hänsyn som måste tas. Det finns dock skäl att vara restriktiv med att ytterligare skärpa aktuella lagar till jordägarnas nackdel. ställer sig därför avvisande till två av de förslag till ändring av arrendelagen som föredraganden framför, rätten till ersättning för investeringar och möjligheten att överlåta arrende. I de fall vi inte anser att förslagen innebär några reella förändringar av gällande principer utan mer är att se som konsekvenser av hittillsvarande lagstiftning som vi alltså ställer oss bakom har vi inga invändningar att göra. Vi vill därtill framhålla att vi anser att en strävan skall vara att utforma arrendelagstiftningen på ett sätt som bidrar till ett gott förhållande mellan jordägaren och arrendatorn. Detta uppnås bäst genom att låta avtalsfriheten råda mellan parterna. är inte berett att ställa sig bakom förslaget i dess nuvarande utformning. Frågan om investeringar i byggnader och mark tillhör det område som bör regleras mellan parterna, inte genom tvingande lagregler. Föredragandens förslag innebär att det blir omöjligt för jordägaren att vid arrendeavtalets ingående överblicka konsekvenserna av avtalet. Myndigheternas beslut i frågor som rör arbetarskydd, djurskydd etc. kan komma att få betydande ekonomiska konsekvenser för jordägarna utan att dessa med anledning av kraven kan ifrågasätta arrendeavtalet som sådant eller få garantier att få sina utgifter räntabla. De facto berövas de därigenom möjligheten att råda över sin egendom. Vi vill därtill påpeka de praktiska problem som stadgandet enligt remissinstanserna kommer att leda till och som föredraganden inte närmare har beaktat. är inte berett att acceptera förslaget att arrendator skall få ökad möjlighet att överlåta arrendet. Vi finner det märkligt att föredraganden valt att lägga fram detta förslag trots att remissopinionen i huvudsak är negativ till en sådan utvidgad överlåtelserätt. Av remissyttrandena framgår också att parterna i praktiken ofta frivilligt överenskommer om överlåtelse till nära anförvant, varför lagreglering synes onödig. Vi ser det som självklart att en jordägare vid byte av arrendator måste få välja den som han finner bäst lämpad att sköta egendomen. Avtalsfriheten mellan parterna kräver som en första förutsättning att parterna fritt kan välja vem de önskar ingå avtal med. En alltför inskränkt avtalsfrihet leder till att jordägare avstår från att arrendera ut sin jord. Vår tveksamhet till förslaget i denna del blir desto större eftersom föredraganden anför att det inte endast är sociala skäl som bör ligga till grund för att ge tillstånd till överlåtelse utan att även jordbrukspolitiska hänsyn skall kunna tas. Vi delar helt lagrådets uppfattning angående det olämpliga i att jordbrukspolitiska skäl skall få inverka på den avvägning mellan enskilda parters intresse som det är fråga om. Med anledning av vad som i motionen anförts hemställer vi 1. att beslutar att avslå förslaget att införa jordabalken 9 kap. 17 a §, 2. att beslutar att avslå de föreslagna ändringarna i jordabalken 9 kap. 31 §. () () 1* 1983/84.