mot · G7022463 · 1984-01-25 00:00:00 — m. fl. Ett medel för en social omfördelning det kan man säga var rubriken för den syn som m. fl. hade då den offentliga sektorn började byggas. Man skulle också kunna uttrycka sig så: Åt var och en efter behov oavsett plånbok, oavsett bostadsort. Utvecklingen gick också på de flesta områden i denna riktning. Den berömda sociala välfärden byggdes upp. Inom ett område har vi emellertid inte lyckats så bra. Det är när det gäller att erbjuda en god hälso- och sjukvård till människor i glesbygden. Ambitioner har inte saknats. Decentralisering, förebyggande, primärvård, läkarstationer är honnörsord bland landstingspolitiker . Och honnörsorden har avspeglat sig i landstingens investeringsplaner, en närvård har byggts upp vad gäller hus/lokaler. I driftbudgeterna har tjänster inrättats. Allt är således planerat för en nära och god vård och omsorg. Tyvärr ser verkligheten annorlunda ut. I t. ex. har den nämnda ambitionen varit mycket hög. Man har dessutom omorganiserat förvaltningen så att varje kommunområde bestämmer över sin verksamhet. Detta gör att besluten skall kunna fattas så nära människorna som möjligt. I tre av länets kommuner ser läkarsituationen ut på följande sätt: A T/FV-läkare Antal samt vik längd i genomsnitt Genomsnittlig bemanning distr läk tj 12 varav 1 vik 2 mån 0,75 (8 mån) 22 varav 1 vik 8 mån övr 2 v 51 varav 7 vik 2-5 mån övr 2-3 v (29 mån) hör dessa kommuner till de mest skattetyngda i . har exempelvis 33:75 i kommunskatt. Samma situation finns på flera platser i landet; i , inland och . Denna besvärliga situation har år uppmärksammats på landstingsförbundets kongresser. En aktiv åtgärd som man vidtog till följd av dessa diskussioner var den s. k. solidariska läkarförsörjningen. Den innebar att landstingen och överenskom att vara återhållsamma med att inrätta tjänster annat än i vissa specialiteter. Denna återhållsamhet skulle främja en rörlighet mot de delar av landet där inrättade tjänster inte var besatta. Solidarisk läkarförsörjning fick verka . Resultatet var inte hoppfullt. frågar sig många människor i de inre delarna av landet: Vad gör politikerna?, Skall jag i extremfall behöva åka tur och retur för att få kontakt med en läkare? (GäddedeÖstersund ). En liknande situation förelåg beträffande tandläkare. I och med tandvårdsreformen och det försäkringssystem som då infördes blev politiker uppmärksammade på att koncentrationen av offentliga och privata tandläkare tenderade att bli mycket kraftig i södra delarna av landet. Då ingrep man genom att reglera den fria etableringsrätten för tandläkare. Reglerna skärptes ytterligare . kan ingen etablera en privat tandläkarpraktik utan tillstånd från . Nyetablering tillåts bara i kommuner med en tandläkartäthet på /vuxen individ. Denna reglering av marknaden har enligt samstämmiga uppfattningar haft en positiv verkan för att besätta folktandvårdens tjänster i hela landet. Det är förvånande att man med tanke på den ojämna tillgången i landet inte har infört motsvarande reglering av läkarpraktiker. Det är enligt vår uppfattning nu dags att jämställa reglerna för tandläkares och läkares möjligheter till etablering av privatpraktiker. Meritvärderingssystemet har dessutom diskuterats som ett medel att med frivillighet locka läkare till skogslänen. Kravet höjda meriter har tidigare avfärdats med motiv som att man i stället för att prioritera de formella meriterna vid anställningar skall nedtona deras betydelse. Vi anser att detta är ett felaktigt synsätt som strider mot en rättvis bedömning. Vid en formell meriteringsprocedur kan ett system med extrameriter för tjänstgöring i skogslänen bli ett medel i kampen mot läkarkoncentrationen. Ett tredje område som bör prövas för att minska den sneda sjukvårdsservicen är FoU-arbete (forsknings- och utvecklingsarbete). En springande orsak till att läkare vill arbeta i eller i närheten av universitets- och högskoleorter är den stimulerande och utvecklande miljö som dessa områden utgör. För att i någon mån kompensera den brist på sådan miljö som onekligen en liten läkarstation i exempelvis har, måste utvecklings- och forskningsarbetet inom hälso- och sjukvården få en annan prägel. Att på ett annat sätt än sätta in den medicinska forskningen i ett socialpolitiskt perspektiv är nödvändigt. Det gagnar folkhälsan och ligger på så vis väl i linje med de politiska deklarationer som alla Det gagnar också den del av hälso- och sjukvården och de geografiska områden som inte har smala specialiteter som bas för sin verksamhet. Det finns exempel på orter som börjat utveckla FoU-verksamheten är ett, är ett annat. I dessa två exempel är det landstingen som initierat utvecklingsarbetet. Det är bra men i en ekonomi där landstingens möjligheter blir allt mindre är risken stor att en utveckling som kostar en del nya tjänster inte blir så attraktiv. Staten måste vara stimulator både vad gäller idéer och vad gäller ekonomi. Det är viktigt att läkare i glesbygd kan få en god handledning i ett socialmedicinskt forskningsarbete. Men den socialmedicinska kompetensen i form av en professur i socialmedicin/allmän medicin saknas vid . Det gör att forskningsassistent, som skulle kunna vara handledare till de läkare som vill forska, också saknas. Ett annat stimulerande inslag som dessutom höjer kompetensen hos distriktsläkare skulle vara att specialistutbildningen inom de vanligaste specialiteterna, t. ex. pediatrik, gynekologi, öron-näsa, förlädes ut till distriktsläkarna. Detta skulle gagna två syften. Det skulle höja kunskapen hos allmänläkare men också ge de blivande specialisterna en allmänmedicinsk kompetens. Mot bakgrund av vad som ovan anförts beträffande läkarförsörjning i glesbygd föreslås* 1. att beslutar som sin mening ge regeringen till känna att meritvärderingssystemet görs till ett aktivit medel i arbetet mot koncentration av läkare till , 2. att beslutar som sin mening ge regeringen till känna att läkarutbildningens olika nivåer förankras i allmänmedicinen och inlandet. BO Fl NN () () () * Se även motionerna 1983/84:2464 2465.