mot · G7021197 · 1984-01-24 00:00:00 — och fritidspraktiserande läkarnas anslutning till den allmänna försäkringen trädde nya regler i kraft i fråga om sjukförsäkringens ersättning för läkarvård hos privatpraktiserande läkare. Reformen var i sina huvuddrag av försäkringsteknisk karaktär men kom - i det praktiska genomförandet - att få konsekvenser för planeringen av den offentliga sjukvården. Den fråga som mest uppmärksammats och som fått den största betydelsen gäller de s. k. fritidspraktikerna, alltså de läkare som vid sidan av sin offentliga anställning bedriver privatpraktik på icke tjänstetid. fram till kunde fritidspraktikerna bli anslutna till det nya försäkringssystemet under förutsättning att vederbörande först erbjudit sig att i motsvarande utsträckning tjänstgöra på s. k. särskild arbetstid hos den sjukvårdshuvudman där han var anställd men där huvudmannen avböjt erbjudandet. Redan när övergångsbestämmelserna infördes framhöll såväl som att den antagna privatläkarbestämmelsen skulle kunna motverka utbyggnaden av den offentliga öppna vården, eftersom den allmänna försäkringen skulle komma att lämna bidrag till två former av öppen vård som konkurrerade med varandra. Införandet av det nya ersättningssystemet för privatläkarvården skulle inte heller få tillåtas medföra några hinder för eller styrning av sjukvårdshuvudmannens planering och utveckling av den offentliga vården. Det förhållandet att vissa huvudmän skulle räkna med en betydande avlastning av efterfrågetrycket på den offentliga öppna vården genom privatläkarnas insatser skulle inte få innebära att huvudmännen anpassade dimensioneringen och lokaliseringen av sin öppenvårdsverksamhet efter den som utövas i privat regi. I konsekvens därmed förutsattes att de enskilda sjukvårdshuvudmännen själva inte gjorde sig beroende av privatläkarna och medvetet avhände sig sitt vårdansvar till dessa under trycket av akuta finansiella svårigheter. Intentionerna var således - redan från början - att i första hand söka bedriva den öppna hälso- och sjukvården inom ramen för den av samhället planerade utbyggnaden. På så sätt skulle man kunna garantera att människors vårdbehov på ett rättvisande sätt tillgodosågs och inte gjordes avhängigt av läkarnas geografiska etableringsbenägenhet eller begränsade intresse för vissa medicinska verksamhetsområden. De nya bestämmelserna som började gälla har lett till att antalet fritidspraktiker kraftigt ökat. Då beslutades nämligen att som privatpraktiserande läkare skulle anses även offentligt anställd läkare med heltidstjänstgöring då han vid sidan av sin tjänst bedriver privatpraktik. Det enda krav som ställts på den fritidspraktiserande läkaren är att denne åtar sig att följa taxans bestämmelser. Läkaren förs då upp på förteckning hos den allmänna inom vars verksamhetsområde han bedriver läkarvård. Av redovisning som lämnat framgår att antalet fritidspraktiker ökat . Det innebär att har en av tio offentligt anställda läkare fritidspraktik. har också uppgett att av de nyetablerade fritidspraktikerna saknade nära hälften specialistkompetens. Det är därför nödvändigt att de bestämmelser som gällt förändras så att en överetablering av privatpraktiker inom de olika landstingen förhindras. Eftersom det f. n. inte finns några lämpliga styrmedel för hela privatläkarkårens utveckling måste denna fråga skyndsamt lösas. Det sistnämnda inte minst med hänsyn till den nya hälso- och sjukvårdslagens 7-8 §§, som ger sjukvårdshuvudmännen ett planerings- och samverkansansvar av befintliga och framtida resurser. Det samhällsekonomiska läget ställer också krav på återhållsamhet när det gäller kostnadsutvecklingen inom den allmänna försäkringen. Det är därför viktigt att ersättningsreglerna till den offentliga och privata sjukvården förändras så att ersättningarna blir likvärdiga för samma tjänster och att hänsyn tas till de fasta kostnader som den offentliga sjukvården har och som den privata sjukvården utnyttjar. Det är då viktigt att inte den allmänna försäkringen åsamkas dubbelkostnader utan att dessa får bäras av den privata sjukvården. Det kan inte ur samhällsekonomisk synpunkt vara rätt att landstingen erhåller högre ersättning från den allmänna försäkringen för en tjänst, t. ex. röntgen, om patienten remitteras från en privatläkare i stället för från en läkare anställd inom öppna verksamhet. Något skäl att utge reseersättning till de privata läkarna när dessa gör sjukbesök i hemmen syns inte heller föreligga. Någon sådan ersättning utgår inte till den offentliga sjukvården. Med hänvisning till ovanstående hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om reglerna för anslutning av de privatpraktiserande läkarna till den allmänna försäkringen samt ersättning från den allmänna försäkringen till landstingen och den privata sjukvården.