mot · G7022031 · 1984-01-25 00:00:00 — SJ:s och investeringar bör i viss utsträckning finansieras genom extern upplåning. Rederistödet avskaffas m. m. Inom verksamhetsområde värnas ungdomsskolan. Dess basverksamhet måste i fortsättningen undandras från besparingar. Skolutbildning av äldre får därför stå tillbaka för utbildningen av unga. Besparingar föreslås för den kommunala vuxenutbildningen och för studieförbunden. Ambitionsnivån för hemspråksundervisningen sänks. I syfte bl. a. att minska byråkratin föreslås att , länsskolnämndernas regionala planeringsråd och regionstyrelserna för högskolan avvecklas. Bidraget till samlad skoldag avskaffas. Presstödet minskas och stödet till organisationstidskrifter avskaffas. Beloppen för timoch dagstudiestöd sänks. Det lokala aktivitetsstödet avskaffas. Besparingar när det gäller tillvalsmöjligheterna på högstadiet avvisas. På högskolans område ökas antalet nybörjarplatser totalt som antalet platser på utbildning som framför allt inriktas mot den offentliga sektorn minskas. För föreslås minskade livsmedelssubventioner i enlighet med tidigare förslag. Dessutom föreslås utförsäljning av del av mark och fastigheter samt utförsäljning av vissa dotterbolag. Inom område läggs förslag om att antalet konstlade sysselsättningstillfällen skall beräknas konjunkturneutralt. Bidragen till kommunerna för beredskapsarbeten sänks. Reglerna för arbetslöshetsförsäkringen skall vara de som beslutade . Riktlinjer för en ny organisation för arbetsmarknadsutbildningen föreslås. Bidraget till Samhällsföretag sätts till av löneunderlaget. En avtrappning av räntebidragen till flerfamiljshus föreslås på område. höjs stödet till de sämst ställda barnfamiljerna. Lån till energisparande åtgärder föreslås överflyttade från statsbudgeten till kreditmarknaden. Moderat politik leder till ett minskat behov av medel för stöd till näringslivet. Inom industridepartementets område föreslås därför att en stor del av det selektiva näringslivsstödet skall tas bort. Besparingar görs också på de regionalpolitiska stöden. Den största posten avser emellertid utförsäljning av ett antal statliga företag. Den samlade offentliga sektorns underliggande underskott beräknas 1984 uppgå till . En minskning av det underliggande budgetunderskottet med är därför bara ett första steg i riktning mot att avveckla hela den offentliga sektorns underskott. Endast en blygsam del av underskottet kommer att kunna försvinna genom ökad tillväxt och ökade skatteinkomster. Den helt dominerande delen måste sparas bort eller försvinna genom en omstrukturering av den offentliga sektorn. I den mån konjunktursituationen är sådan att besparingarna leder till att den totala efterfrågenivån kommer på en lägre nivå än vad som är lämpligt bör detta motverkas av sänkta skatter. Skattepolitiken har mycket stor betydelse för våra möjligheter att återvinna balans i ekonomin. Den socialdemokratiska skattepolitiken är i själva verket en av huvudanledningarna till våra ekonomiska svårigheter . Dagens socialdemokratiska regering förefaller omedveten om detta och fullföljer den gamla skattepolitiken. Sedan regeringsskiftet har hela 42 skatter höjts eller införts till en sammanlagd summa av . Motiveringen har ofta varit den fördelningspolitiska att bördorna skall bäras av alla. Inte i någon proposition eller något annat dokument har regeringen visat att den har några insikter om att skattehöjningar är ett mycket klumpigt instrument för att fördela om inkomster mellan hushållen. Skattehöjningarna ökar i stället benägenheten hos människor och företag att ägna sig åt tjänstebyte, svartjobb och illegala transaktioner, vilket gör att inkomstfördelningen blir en annan än den eftersträvade. Det är också väl belagt att skatteuttaget är av avgörande betydelse för människornas och företagens vilja att arbeta, spara, investera och ta risker. För regeringen tycks det dock inte förekomma några sådana samband. I tabell4 och 5 redovisas regeringens skattehöjningar resp. 1984. Skattehöjningarna på sammanlagt motsvarar ett höjt skatteuttag på i genomsnitt . Regeringens beslutade skattehöjningar för Mervärdeskatten höjs från 21,5 till 23, Allmän löneavgift införd , Tillfällig höjning av allmänna löneavgiften Arbetsmarknadsavgiften höjd med 0, Begränsning av rätten till underskottsavdrag Skärpt förmögenhets-, arvs- och gåvoskatt Höjda avgifter m. m. Slopad skattereduktion på aktieutdelningar och sänkt reduktion på skattesparandet * Får effekt på utdelningar som utbetalas Tabellen består enbart av skattehöjningar som ligger ovanpåskattehöjningarna . Skattehöjningarna kan adderas med höjningar. Evig realisationsvinstbeskattning av bostadsrätter Löneskatt på till löntagarfonder Ökade avgifter till oljeersättningsfonden m. m. Den tillfälliga höjningen av löneavgiften försvinner 1 Regeringen har endast räknat med knappt 200 milj. kr. vilket förutsätter ett mycket kraftigt konsumtionsfall. 2 Lågt räknat. 3 Vinstskatten beräknas brutto inbringa 2000-2500 milj. kr. Eftersom den är avdragsgill, blir nettoeffekten ca 1200 milj. kr. 4 skulle skattehöjningen ha blivit 2 600 milj. kr. till följd av den ursprungliga begränsningen av inflationsskyddet av skatteskalan till . Att inflationsskyddet sedan sänkts till innebär en ytterligare skatteskärpning med 700 milj. kr. 5 Avdragsbegränsningen beräknas leda till skattehöjningar på 1,4 milj. kr. 1985 och genomförs stegvis . 6 Energiskattehöjningarna som beslöts på el och olja inbringar ca 600 milj. kr. och 2 255 milj. kr. Skattehöjningen uppgår därför till 1 655 milj. kr. 7 Utdelningsskatten drabbar utdelningar och beräknas inbringa 900 milj. kr. Eftersom skatten inte är avdragsgill ökar bolagsskatten med drygt 100 milj. kr. Sammantaget kostar skatten 2000 milj. kr. 8 Hyreshusavgiften som infördes höjs 1984, vilket inbringar ytterligare 400 milj. kr. 9 antog ett förslag om att investeringsavdraget skall slopas fr. o. m. . Regeringen tycks tro att vinstskatter, löneskatter och fastighetsskatter Moderata samlingspartiet hävdar att det förhåller sig på motsatt sätt. Ökade skatter minskar företagens vilja och förmåga att öka Vi har länge hävdat att skattetrycket och skattesystemet måste ges en sådan utformning att inte drivkrafterna bakom företagande, arbete och sparsamhet bryts ned. Därför har vi avvisat nästan samtliga av regeringens skatteskärpningar. I våra tidigare partimotioner angående den ekonomiska politiken har effekterna av de nya skatterna och skattehöjningarna behandlats. I en separat partimotion om reformerad inkomstbeskattning (1983/84:747) har vi redovisat våra ställningstaganden vad gäller inkomstskatteskalan, grundavdrag för barn, inflationsskyddet, avdragsbegränsningen m.m. Här behandlas därför endast våra ställningstaganden i övriga skattepolitiska frågor. beslöt efter förslag av den nytillträdda socialdemokratiska regeringen att införa flera nya skatter bl. a. hyreshusavgiften och videoskatten. I vår partimotion 1982/83:100 och 99 redovisade vi motiven till varför vi avvisade dessa skattehöjningsförslag. Vi vidhåller att hyreshusavgiften och videoskatten skall avskaffas. De uteblivna skatteintäkterna för /85 beräknas uppgå till . För helår blir budgeteffekten ca 1,4 miljarder. I årets budgetproposition redovisar regeringen en avsikt att införa en ny fastighetsskatt på 1,av taxeringsvärdena för hyreshus och 0,av taxeringsvärdena för småhus fr. o. m. På samma grunder som vi avvisat hyreshusavgiften avvisar vi också denna föreslagna skatt. I vår bostadspolitiska motion utvecklas vår kritik mot fastighetsskatten. I samma motion krävs att reavinstbeskattningen på bostadsrätter skall ändras och likställas med reavinstbeskattningen på fastigheter. Regeringens förföljelse av aktiesparandet - vilket också fullt ut drabbas av förmögenhetsskatteskärpningen - kommer att leda till minskat intresse för riskvilligt sparande i aktier till förmån för sparande i mindre samhällsnyttiga sparformer. I stället för riskvilligt sparande i aktier underlättas genom avskaffad dubbelbeskattning, enklare regler för reavinstbeskattning och lägre förmögenhetsskatt för produktivt sparande. Mot denna bakgrund yrkar vi att den genomförda omsättningsskatten på aktier avskaffas. Denna skatt har bl. a. inneburit att en betydande del av aktiehandeln i flyttat utomlands. Vi föreslår också att den skärpning av aktievinstbeskattningen som skedde skall försvinna och att de tidigare reavinstskattereglerna för tvåårsaktier skall återinföras. Dessa regler bör dessutom förenklas i syfte att underlätta enskilt aktieägande. Den 30-procentiga skattereduktion som infördes av den borgerliga riksdagsmajoriteten för utdelningar av aktier skall också återinföras fr. o. m. Detta innebär ett skattebortfall som på helår uppgår till 890 milj. kr. och för /85 till 540 milj. kr. I en kommittémotion om sparandets villkor yrkar vi att skattefondsparandet skall återinföras fr. o. m. . Skattebortfallet för helår uppgår till 400 milj. kr. infördes en ny 2-procentig löneskatt (allmän löneavgift) för att finansiera det första steget i skatteuppgörelsen mellan socialdemokraterna och mittenpartierna. Ökade löneskatter leder till ökade kostnader för företagen och därmed också minskad sysselsättning. Den allmänna löneavgiften bör avskaffas fr. o. m. . Vid en löneavräkning på , i enlighet med historiska erfarenheter, blir skattebortfallet för /85. För helår fördubblas skattebortfallet. Skulle lönerna och därmed inkomstskatten och arbetsgivaravgifterna stiga av den borttagna löneskatten minskar den finansiella kostnaden. Den skatteskärpning som beslöts och som gällde beskattningen av förmögenheter fick i praktiken en retroaktiv karaktär och medför i flera fall allvarliga likviditetsproblem för såväl företag som privatpersoner. Mot denna bakgrund bör skatteskärpningen avskaffas redan från taxeringen 1984. Vi förutsätter att skatteutskottet behandlar denna fråga med förtur så att beslutet kan tas möjligt. Vi har tidigare också motsatt oss den skärpning av förmögenhets-, arvsoch gåvoskatten som beslöts 1982. Vi föreslår att de skattesatser som gällde års taxering återinförs vid taxering. Skatteminskningen för /85 för denna senare åtgärd beräknas bli 175 milj. kr. och 350 milj. kr. Borttagandet av den tillfälliga höjningen av förmögenhetsskatten ger budgetmässiga konsekvenser på 270 milj. kr. för /85. I vår näringspolitiska partimotion föreslår vi att förmögenhetsskatten för arbetande kapital i mindre och medelstora företag avskaffas i överensstämmelse med majoritetsståndpunkten företagsskattekommitté (DSB 1981:13). Kostnaden för detta förslag understiger på helår 100 milj. kr. motsatte vi oss att företagens möjligheter att göra forskningsavdrag slopades. Vi anser att generella fiskala stimulansmedel av typ FOU-avdraget skall användas för att stimulera forskning och utveckling i företagen varför vi föreslår att detta avdrag skall återinföras fr. o. m. Som vi redovisat i flera sammanhang bör skogsvårdsavgiften ha en sådan storlek att de medel som inflyter helt används för skogsbruket. Denna princip har övergivits av den socialademokratiska regeringen. Vi föreslår därför i likhet , att skogsvårdsavgiften sänks till av skogsbruksvärdet. För helår leder detta till ett bortfall av inkomster på 285 milj. kr., vilket motsvaras av en neddragning av bidragen. Moderata samlingspartiets samtliga skatteförslag innebär, som framgår av tabell 6, ett skattebortfall för nästa budgetår på . För helår blir skattebortfallet . Detta är högt räknat mot bakgrund av att högre skatter erfarenhetsmässigt inte leder till de skatteinkomster som man mekaniskt kan räkna fram. Inkomsteffekter av våra skatteförslag Sänkt löneskatt () Sänkt förmögenhets-, arvs- och gåvoskatt (nivå) Borttagande av tillfällig förmögenhets Återinförd lindring av dubbelbe sänks till ursprunglig nivå arbetande kapital i småföretag Inkomstskatteskala, slopad skatte reduktion för fackavg. m. m. 7.4 Avskaffande av löntagarfonderna Vår kritik av löntagarfonderna gäller i första hand den principiella innebörden: att företagen via en särskild vinstskatt och löneskatt skall finansiera fackligt och politiskt styrda fonders socialisering av de svenska företagen. Löntagarfonderna innebär inte i något avseende en breddning av aktieägandet. I stället innebär fonderna att makten och ägarinflytandet i näringslivet successivt kommer att koncentreras till centrala, anonyma och kollektivt ägda fonder. Löntagarfondernas införande försvårar en utveckling mot ekonomisk balans, bl. a. genom att företagen förlorar resurser som bättre kan användas i den egna verksamheten. Företagen riskerar att en stor del av de resurser som de skapar satsas på mindre lönsamma företag. Genom det politiskt/fackliga inflytandet i löntagarfondernas styrelser kommer fonderna sannolikt att motarbeta strukturomvandlingen i en kortsiktig strävan att rädda befintliga arbetstillfällen. Därmed försämras dynamiken i näringslivet ytterligare, och vår industristruktur blir ännu mer föråldrad. Investeringsuppgången och kapacitetsutbyggnaden kommer dessutom att bromsas genom löntagarfondernas genomförande. Fondernas existens innebär att företagens långsiktiga investeringar sjunker. produkter och nya produktionsanläggningar minskar eller flyttas utanför gränser. Moderata samlingspartiet har tillsammans med och tillsatt en gemensam arbetsgrupp som skall förbereda avvecklingen av de kollektiva löntagarfonderna. Vid en borgerlig riksdagsmajoritet val kommer fonderna att avvecklas fr. o. m. . En avvecklingsplan är nödvändig när fonderna har hunnit etablera sig på aktiemarknaden. Än så länge är detta dock inte fallet, varför vi föreslår ett upphävande av lagstiftningen om löntagarfonderna. 7.5 Kredit- och statsskuldspolitiken Regeringens finansplan uppehåller sig mest vid reala faktorer. Som så ofta i svensk ekonomisk debatt kommer de finansiella aspekterna i skymundan. Men den snabbt växande statsskulden och de krav den stora statsupplåningen ställer är utan tvivel de mest dramatiska inslagen i den nuvarande ekonomiska utvecklingen i . Dessa problem förtjänar därför större uppmärksamhet i den ekonomiska politiken. Även om ökningen av budgetunderskottet har hejdats med tillfälliga medel, fortsätter statsskulden att växa i snabb takt. Om de statliga utlandslånen värderas efter aktuella valutakurser, kan den samlade statsskulden beräknas öka från nära vid det senaste årsskiftet till bortåt 600 miljarder eller med . har redan bland den näst största statsskulden i förhållande till BNP. Relationstalet närmare sig snabbt . Den farligaste delen av statsskulden är den som är placerad utomlands. Vid det senaste årsskiftet var den statliga utlandsskulden bokförd till ca . Riskerna med utlandsupplåning illustreras av att till aktuella valutakurser var den ca 30 miljarder större. Det betyder, att staten har en latent kursförlust av denna storlek, vilken framkommer vid återbetalningen då den som kostnad fogas till gjorda räntebetalningar. Ett utlandslån på en för svenska förhållanden låg räntenivå blir därmed till slut betydligt dyrare när det skall betalas igen till en betydligt sämre växelkurs. Skuldkrisen i andra låntagarländer har gjort att , som i den jämförelsen framstår som mer kreditvärdigt, fått nästan alltför lätt att låna utomlands. Men det är ofrånkomligt att en stor utlandsskuld avsevärt begränsar vår ekonomisk-politiska handlingsfrihet för framtiden. gäller principen att staten skall låna så mycket utomlands som motsvarar underskottet i bytesbalansen. uppgick dock den utländska nettoupplåningen till ca 25 miljarder, medan bytesunderskottet stannade vid ca 6 miljarder. Den stora skillnaden förklaras av att staten med egen utlandsupplåning täckt ett privat kapitalutflöde och att valutareserven ansetts behöva utökas. förutses på motsvarande sätt att 10-15 miljarder skall lånas 4 1983184.3 sami. utomlands, trots att underskottet i bytesbalansen t. o, m. väntas gå ned ca 5 miljarder. Om inte inställningen till utlandsupplåningen ändras, talar mycket för att finansplanens bedömning kommer att visa sig för låg. I en situation, där näringslivet har god likviditet och låg investeringsbenägenhet, torde dess nettoamortering av utlandslån fortsätta. Företagens erfarenheter från tidigare devalveringar av den svenska kronan manar dessutom till försiktighet. Som det nu är kan hela valutareserven sägas bestå av lånade medel. Det kan då förefalla klokt att låta den vara låg och i övrigt lita till odragna krediter. Men vid internationella jämförelser tillmäts valutareservens storlek viss betydelse. Den uttrycks då i dollar, vilket tillsammans med uppgången i utrikeshandel betyder, att valutareserven behöver höjas rätt avsevärt från den nivå på ca där den länge har legat. Att omsättning av utlandslån till följd av kursförluster framkommer som ökad utlandsupplåning är närmast en bokföringsteknisk brist. Från många synpunkter är det önskvärt att redovisningen av statens utlandsskuld sker till löpande växelkurser. Den nuvarande ordningen kan verka avhållande på benägenheten att förtidsinlösa äldre lån och ersätta dem med nyupplåning till lägre ränta, trots att en sådan åtgärd naturligtvis är ekonomiskt riktig. En viktig fråga för den ekonomiska politiken är omfattningen av statens upplåning utomlands. I vissa andra små välfärdsländer med ekonomiska problem (t. ex. ) förekommer ingen statlig utlandsupplåning alls. Motiveringen är att sådan upplåning går till konsumtion och därmed inskränker levnadsnivån . Om utlandsupplåningen överlåts åt företagen, kan man vara säkrare på att den används till räntabla investeringar. I andra fall anges en norm för statens utlandsupplåning, som inte får överskridas. Att upplåningen skall motsvara underskottet i bytesbalansen kan sägas vara en sådan norm. I praktiken har emellertid den svenska staten övergett sin målsättning att dess nettoupplåning utomlands skall stanna vid bytesunderskottets storlek. Det är oroande att utlandsdelen av statsskulden tenderar att växa trots att den goda exportkonjunkturen just nu håller nere underskottet i bytesbalansen. Denna utveckling betyder att staten ökar sin riskexponering, bl. a. genom att företagens utlandslån "förstatligas. Enligt vår mening kan inte staten fortsätta att ackommodera en negativ privat kapitalbalans. Denna aspekt måste tillmätas stor betydelse vid avvägningen av den svenska räntepolitiken. Huvuddelen av statsuplåningen sker dock inom landet. Det viktigaste låneinstrumentet var länge fastförräntade statsobligationer med förhållandevis långa löptider. I syfte att hålla nere den inhemska räntenivån prissattes de under marknadsräntan och påtvingades med hjälp av regleringsåtgärder banker, försäkringsbolag och andra kapitalmarknadsinstitut. Det kraftigt ökade upplåningsbehovet har gjort en omläggning av statsskuldfinansieringen ofrånkomlig. För att undvika en inflationsdrivande ökning av likviditeten i ekonomin har det varit nödvändigt att så långt möjligt förlägga upplåningen utanför bankväsendet. Eftersom hushållens sparkvot är utomordentligt låg och reallöneutvecklingen fallande, har den främsta kapitalkällan blivit företagen, som haft en stigande lönsamhet utan att behovet av utbyggd kapacitet uppfattats som påträngande. Med sikte på denna marknad introducerades redan under den borgerliga regeringstiden statsskuldväxlar till marknadsmässig ränta. Löptiden var till en början begränsad till högst . Sedermera har den utsträckts till . säljer staten dessutom till företagen riksobligationer med ännu längre löptider. i deras fall är räntan marknadsmässig. Bankerna får i princip inte inneha statsskuldväxlar och riksobligationer, men å andra sidan har likviditetskravens slopande medfört att de inte längre behöver köpa prioriterade statsobligationer med en ränta under marknadsnivån. Det är ett tvång som f. n. endast utövas mot försäkringsbolagen och AP-fonderna. Genom denna omläggning av statsskuldpolitiken har räntenivån höjts och lånens löptid förkortats. Finansplanen försöker framställa detta som en medveten nyorientering från de penningvårdande myndigheternas sida. Sanningen är snarare, att förändringen framtvingats av att statsupplåningens omfattning vuxit så snabbt. De krafter som därvid utvecklats har inte gått att bemästra med fortsatta och skärpta regleringar. Naturligtvis är det egendomligt och oroande för framtiden att det svenska näringslivet i stor utsträckning tvingas ägna sig åt att köpa statspapper i stället för att satsa på sin egen verksamhet. Det har kunnat gå så länge som det inte har varit aktuellt med någon utbyggnad av kapaciteten. Men det är ofrånkomligt att den höga avkastningen på finansiella placeringar verkar återhållande på investeringsaktiviteten i näringslivet. Regeringen tröstar sig nu i finansplanen med att industrins totala räntabilitet (inkl. avkastning på finansiellt kapital) är på väg att överträffa räntan på statspapper. Men den relevanta jämförelsen är med avkastningen på nyinvesteringar i realkapital och inte på befintligt totalkapital. Det är oundvikligt och ovedersägligt att den omfattande upplåningsverksamhet i näringslivet som staten tvingas till medför utträngningseffekter för investeringsverksamheten inom den enskilda sektorn. Enda sättet att komma till rätta med detta problem är att minska upplåningsbehovet genom att reducera budetunderskottet, vilket med nuvarande skattetryck förutsätter att statsutgifterna sänks. Den senaste tidens utveckling på den inhemska statsupplåningens område gör frågan om de prioriterade obligationernas fortsatta existens akut. Efter introduktionen av särskilt riksobligationerna, är det svårare än någonsin att motivera varför försäkringsbolag och AP-fonden skall kunna åläggas att köpa lågavkastande statspapper till förfång för försäkringstagare och pensionärer. Den senaste emissionen av detta slags obligationer till 11,ränta inbringande endast ca 100 milj. kr. Kapitalmarknadsinstituten kan ju numera tillgodose sitt föreskrivna behov genom köp på andrahandsmarknaden från bankerna, vilka inte längre behöver inneha prioriterade obligationer för att uppfylla några likviditetskvoter. Enligt vår mening bör ytterligare emissioner av statsobligationer till konstlat låg ränta ej genomföras. Statsskuldräntorna är den snabbast växande posten i statsbudgeten. Det framstod som en chockerande kraftig höjning, när ränteposten förutsågs bli ca 55 miljarder innevarande budgetår. Prognosen har emellertid stadigt behövt revideras uppåt för att nu ligga på ca 61 miljarder. Förklaringen är övergången till kortare upplåning med snabbare räntegenomslag och tillkomsten av valutaförluster vid omsättning av utlandslån. Bedömningen i årets finansplan att statsskuldräntorna nästa budgetår skall öka med endast 4 miljarder till ca 65 miljarder förefaller alltför optimistisk. Den torde baseras på förväntningar om en större övergång till längre upplåning än vad som kan förverkligas samt antaganden om en lägre dollarkurs och räntenivå än vad som förefaller realistiskt. Det bör också noteras, att om den utländska räntenivån faller, motverkas detta vid redovisning av ränteutgifterna av att förtida amorteringar åtföljda av nyupplåning till lägre räntenivå framkallar större realiserade kursförluster än vad som kan förutses med utgångspunkt från utlandslånens återstående löptider. Efter att länge ha varit ett lågränteland har successivt utvecklats till ett högränteland. Orsaken är naturligtvis den växande statsskulden och statens upplåningsbehov. Realräntan är nu positiv och torde så förbli framöver. För att inte alldeles kullkasta trovärdigheten i regeringens inflationsmål på ger finansplanen nu uttryck åt ambitionen att begränsa penningmängdens ökning till . Denna monetariska ansats ligger bakom "rekommendation" till banker och förordnanden till finansbolagen att inte öka utlåningen med mer än 4 resp. . När regeringen inte klarar att strama åt finanspolitiken mer med utgiftsminskningar, faller bördan i stället tungt på penningpolitiken.