mot · G702902 · 1984-01-20 00:00:00 — Gammelskogens situation är ytterst allvarlig. Anspråken från skogsbruket är stora. Inventeringarna är tidsödande och görs med knappa resurser. Resurserna för att skydda områdena genom att bilda naturreservat är alltför små. Det finns uppenbara risker att också merparten av de små rester som finns kvar av gammelskogen kommer att försvinna medan naturvården inventerar och väntar på bättre anslag. Därför måste samtliga kända sådana områden ges ett tillfälligt skydd mot avverkning i enlighet med vad tidigare föreslagit. Det är därför nödvändigt att inventeringarna kan fullföljas och åtföljas av ett ambitiöst bevarandeprogram. Det är inget drastiskt krav att några promille av vår skogsmark bevaras. Ett sådant bevarandeprogram kommer givetvis att dra kostnader, särskilt för att betala skogsägarna för att de låter skogen stå kvar. Med tanke på den betydelse gammelskogen har också för skogsbruket är det rimligt att skogsbruket kollektivt finansierar bevarandeprogrammet. En annan hotad naturtyp är ädellövskogarna, som finns i Syd- och . Folkpartiregeringen uppdrog åt och att ta fram ett förslag till skydd för dessa skogstyper. Det är tillfredsställande att regeringen nu redovisar ett sådant lagförslag. Vissa ändringar bör därutöver göras i skogsvårdslagen, som innebär att från naturvårdssynpunkt värdefulla lövskogar undantas från dagens krav på avverkning och barrskogsplantering. Vidare vill vi understryka att värdefulla lövurskogar måste undantas från skogsbruk och skyddas enligt naturvårdslagen. De i. k. 5:3-skogarna har kommit att diskuteras. 5:3-skogar är områden som inte utnyttjas tillräckligt effektivt ur skoglig synvinkel. Konflikten uppstår i de fall dessa områden också har betydande intresse från natur- och friluftssynpunkt. Olika tvångs- och stimulansåtgärder har införts för avverkning och insatser i syfte att öka skogsproduktionen i dessa områden. Vi ifrågasätter inte behovet av ökade skogliga insatser. Det är dock ytterst angeläget att detta program utformas så att tillräcklig hänsyn tas till naturvård och friluftsliv. Så sker inte f. n. Statliga medel bör inte utgå för insatser i sådana områden som av naturvårdsmyndigheterna anges som viktiga för naturvård och friluftsliv. För att förhindra detta krävs inventeringar, som bör finansieras inom ramen för de anslag som utgår för skogsvård. Dessutom krävs klara instruktioner till skogsmyndigheterna som förhindrar att för naturvården värdefulla 5:3-skogar avverkas innan inventeringarna slutförts och bedömts. bör bidrag endast utgå för barrdominerade skogar. Många av de skogsbruksåtgärder som är mest negativa för naturvården möjliggörs eller stimuleras i hög grad genom statsbidrag. Stödet till skogsbruket bör utformas så att det inte utgår till beredskapsarbeten eller skogsbruksåtgärder som strider mot starka naturvårdsintressen. Denna princip har sin betydelse när det gäller 5:3-skogarna och fjällskogarna, dikning av våtmarker m. m. Principen att skogsbruket självt bör finansiera sådana naturvårdsinsatser som i ett långsiktigt perspektiv är till nytta också för skogsbruket bör slås fast. Försurningen börjar nu ge skador på skog och skogsmark även i . I detta läge är det än mer angeläget än tidigare att skogsbruket omprövar sina metoder så att det inte självt bidrar till försurningen. Det är främst skogsgödslingen, helträdsutnyttjandet och trädslagsblandningen som är av betydelse för försurningen och måste omprövas. Föreskrifter om en anpassning av skogsbruksmetoderna så att den accelererande försurningen motverkas måste utfärdas. Mineralhanteringen är sannolikt den näring där hänsynen till naturvård är minst. I analogi med vad som gäller för skogsbruket och vad som föreslagits rörande jordbruket bör regler om naturvårdshänsyn införas också i den lagstiftning som styr mineralhanteringen. Motiven är lika starka. 4 Anslag för naturvård Det anslag som anvisas i statsbudgeten för förvärv av värdefulla naturområden är av central betydelse för naturvårdsarbetet. Det hölls under den förra socialdemokratiska regeringsperioden på en låg nivå och urholkades successivt. Folkpartiregeringen genomförde 1979 en kraftig höjning av anslaget. Det utgick då med 25 milj. kr. beslutades också att mark för ett sammanlagt värde av 10 milj. kr. skulle överföras från domänfonden till naturvårdsfonden. Denna mark skulle särskilt användas för att möjliggöra markbyten i samband med reservatsbildning, vilket skulle avsevärt underlätta sådan. Socialdemokrater och moderater avskaffade denna överföring. Detta innebär en kraftig minskning av resurserna för reservatsbildning. I årets budgetförslag föreslås att anslaget ligger kvar på 20 milj. kr., dvs. en fortsatt urholkning. Denna kraftigt minskade ambitionsnivå för naturvården kan inte accepteras. Behoven är mycket stora. Utvärderingar som gjorts visar att de mål som satts upp vad avser reservatsbildning långt ifrån uppnåtts. Läget är prekärt eftersom ett stort antal naturområden nu hotas av exploatering och måste avsättas som reservat . Det gäller särskilt urskogar och naturskogar. har begärt tilläggsanslag och i årets petita prioriterat detta anslag. Vi föreslår i motion 1983/84:900 att överföringen från domänfonden återinförs till ett belopp av 15 milj. kr. och att anslaget höjs till 40 milj. kr. Som framgår av motionen är naturvårdslagen i vissa avseenden otillräcklig. Den fyller inte de krav som den ställs inför . Det är därför tid för en allmän översyn av lagen. Därvid bör man också eftersträva att i en ny naturvårdslag inarbeta bestämmelser och regler från annan lagstiftning, så att man får en samlad naturvårdslagstiftning. Lagen bör också utgå från att regler om naturvårdshänsyn skall införas i den lagstiftning, som reglerar verksamheter som påverkar naturen. Härmed kan också naturvårdsarbetet koncentreras och förenklas. Ett mer konkret kommunalt ansvar bör slås fast. I avvaktan härpå vill vi föreslå sådana ändringar i nuvarande lag att får möjligheter att direkt hos regeringen initiera skyddsåtgärder för värdefulla naturområden. Denna möjlighet skulle kunna utnyttjas i de fall då länsstyrelserna underlåter att vidta sådana åtgärder. Det finns en rad exempel på att värdefull natur förstörts, därför att berörd länsstyrelse trots påpekanden från inte tagit upp frågan om skydd enligt naturvårdslagen. I dessa fall har nu ingen möjlighet att föra upp frågan till regeringen. Den fysiska riksplaneringen är ett utomordentligt viktigt medel också inom naturvårdspolitiken. Den har väsentligt bidragit till att öka kunskapen om naturförhållanden och skapat ökad förståelse för naturvård. också bidragit till att styra in olika exploateringsföretag till områden av mindre intresse för naturvården. Flera av riktlinjerna inom den fysiska riksplaneringen syftar till att skydda viktiga naturområden. har riktlinjernas värde urholkats. Detta gäller särskilt på skogsområdet. har länge hävdat den fysiska riksplaneringens betydelse och att riktlinjerna borde ges en ökad tyngd och konkretiseras genom att de lagregleras. Regeringen har förutskickat en naturresurslag som bl. a. tar upp riktlinjerna. Denna skall samordnas med en ny plan- och bygglag. Vi vill starkt understryka att naturvårdsaspekterna ges en framskjuten plats i denna lag. Den lagrådsremiss som mittenregeringen avlämnade 1982, men som nuvarande regering återkallade, bör i detta avseende ligga till grund för naturresurslagen. Vi får anledning att närmare återkomma till denna fråga när regeringsförslaget föreligger. Vi vill dock redan nu framhålla att den socialdemokratiska lagrådsremissen av ny plan- och bygglag har väsentliga brister från naturvårdssynpunkt. Med hänvisning till ovanstående hemställs* 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om , 2. att hos regeringen begär förslag om inrättande av en nationalpark i Sjaunjaområdet, 3. att hos regeringen begär förslag om inrättande av en nationalpark i Taavavuoma, 4. att hos regeringen begär förslag om inrättande av en nationalpark i Rogenområdet, 5. att hos regeringen begär att inventerings- och planeringsarbetet för fjällskogarna genomförs och att ett säkerställande program fastläggs samt att i avvaktan härpå sådana avverkningar inte tillåts som naturvårdens och rennäringens företrädare motsätter sig, 6. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i övrigt anförts i motionen om skydd för fjällvärlden, 7. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om skydd för våtmarker innebärande a) intensifierad inventering av våtmarker, b) klassning av deras skyddsvärde, c) avgränsning och skydd för de våtmarksområden som inte får * Se även motionerna 1983/84:903-905. exploateras för skogsbruk eller energiutvinning, d) införande av tillståndsplikt för våtmarksdikning, 8. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om ökade insatser för flora och fauna, 9. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförts i motionen om regleringen av jordbrukets hänsyn till naturvården, 10. att hos regeringen begär utvärdering och skärpning av gällande regler för skogsbrukets hänsyn till naturvården, 11. att hos regeringen begär att inventeringen av återstående urskogar (gammelskogar) påskyndas och att ett bevarandeprogram utarbetas och genomförs samt att i avvaktan härpå avverkning av sådana skogar ej tillåts, 12. att hos regeringen begär att kompletterande bestämmelser utfärdas så att programmet för skogsvård i de s. k. 5:3-skogarna bedrivs så att väsentliga naturvårdsintressen inte skadas, 13. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om skogsbrukets kollektiva finansiering av vissa naturvårdsinsatser, 14. att som sin mening ger regeringen till känna att statsbidrag inte bör utgå till åtgärder som strider mot starka naturvårdsintressen, 15. att hos regeringen begär en översyn av och ändringar i naturvårdslagen i enlighet med vad som anförs i motionen. () ()