mot · G7021336 · 1984-01-19 00:00:00 — Arbetslöshet tär på självförtroendet. De sociala konsekvenserna som kan följa av arbetslöshet blir ibland omöjliga att övervinna för vissa individer. Om den första kontakten med arbetslivet efter skolan blir arbetsförmedlingens köer, kan denna erfarenhet bli livsavgörande i negativ riktning. Unga människor med begränsad livserfarenhet är mera sårbara. Att direkt känna sig obehövlig leder lätt till missbruk av skilda slag. Det måste mot bakgrund av ungdomsarbetslöshetens svåra sociala konsekvenser vara en av de mest centrala politiska uppgifterna att skapa sådana förhållanden att arbetsmarknaden står öppen för alla ungdomar. För den yngsta gruppen arbetslösa är arbetslösheten ett utbildningsproblem. Även om efterfrågan på arbetskraft är hög, har dessa ungdomar små chanser att få ett arbete. Arbetslivet ställer stora krav. Maskinerna är dyrbara och komplicerade, datoriseringen utestänger outbildad personal. Arbetsgivarna förväntar sig mer av den nyanställde - han/hon skall ha en bra utbildning - därför att trygghetslagar och snabbt stegrade lönekostnader har gjort nyanställningar till ett av de mest betydelsefulla investeringsbesluten, speciellt i de mindre företagen. är den s. k. 16-årspuckeln ett svårt problem för myndigheterna. Den är ytterligare ett argument för att sysselsättningen för 16-20-åringar skall ses som en utbildningsfråga. Till 1985 kommer 16-åringarna att minska men kommer sedan att öka igen. Tyvärr har skolans beredskap för att lösa detta problem varit dålig. Det ligger en stor tragik i detta eftersom det sammanfaller med en avrustning av den utbildningsverksamhet som tidigare erbjöds i företagen. Socialdemokraterna menar att företagsutbildningen skall övertas av de yrkesinriktade linjerna i gymnasieskolan. Här glömmer man bort dem som inte vill fortsätta skolan efter nian. Socialdemokraterna tänker inte ens på att den av företagen bedrivna utbildningen, tack vare den nära kontakten mellan dem som utbildas och deras kommande arbetsgivare, ger ungdomarna ett viktigt fotfäste på arbetsmarknaden . Denna jämlikhetens utbildningspolitik har drabbat dem som har de sämsta förutsättningarna. Allt detta har lett till - vilket bekräftas i ett flertal undersökningar - att den öppna arbetsmarknaden i praktiken är stängd för ungdomar . För den yngsta kategorin arbetslösa är utbildningsfrågorna av helt avgörande betydelse. Det faktum att allt fler börjar inse att sysselsättningen i 1 1983184.3 sami. de åldrarna är en utbildningsfråga innebär ett stort steg framåt. Den insikten gör det, på ett helt annat sätt än tidigare, möjligt att vidta effektiva åtgärder för att komma till rätta med svårigheterna. Även om mycket kan uträttas för att drastiskt minska antalet arbetslösa ungdomar genom en omläggning av den ekonomiska politiken, genom att skapa ett företagsvänligare klimat och genom olika slag av arbetsmarknadspolitiska åtgärder är det ändå på den enskilde individen det beror, om han eller hon får anställning. De personliga ansträngningarna för att skaffa sig utbildning och få ett arbete är betydelsefulla, och ungdomarna måste inse sitt personliga ansvar. Det är en farlig inställning, som många gör sig till tolk för, att enbart för ungdomarna opåverkbara förhållanden bär ansvaret för ungdomsarbetslösheten. Detta riskerar att passi ungdomarna och kan få dem att enbart lita till samhällets åtgärder. Ur den aspekten är det också betydelsefullt att ungdomar tar de arbeten som erbjuds, även om det inte är arbeten som de skulle valt i första hand. Bara erfarenheten av en riktig anställning är betydelsefull och öppnar nya möjligheter. Det första arbetet är ju sällan också det sista. Alla anpassningsåtgärder måste ovillkorligen utnyttjas till det yttersta. Också här spelar ungdomens egna attityder in. De svårast utsatta måste ges mod att kämpa vidare. En individinriktad anpassningsverksamhet är nödvändig, om den skall bli framgångsrik. Den skall inriktas på att bygga upp självförtroendet och viljan att också själv ta itu med problemen. Ungdomsarbetslösheten kan inte lösas genom enkla generella metoder. Många olika åtgärder måste sättas in. Men vissa förutsättningar måste finnas. Problemet måste analyseras utifrån dagens situation och en slentrianmässig hantering av problemen efter gamla riktlinjer får inte fortsätta. Vår samhällsekonomi måste präglas av balans och tillväxt. Och våra företag måste vara lönsamma och kunna konkurrera med företagen i andra länder. Först då blir de andra åtgärderna effektiva. Inte minst angeläget är det att avveckla löntagarfondssystemet som allvarligt hämmar investeringar och framtidssatsningar inom företagen! Sedan regeringsskiftet har socialdemokraterna slussat in i nya arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Trots detta ökar summan av antalet personer som är öppet arbetslösa och som är sysselsatta i olika arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Den trendmässiga ökningen av ungdomsarbetslösheten har inte förbättrat möjligheterna för ungdomar att få fotfäste på den reguljära arbetsmarknaden. har arbetslöshetsnivån stigit till för denna kategori. De mest angelägna åtgärderna står att finna i en omläggning av den ekonomiska politiken för att förbättra de grundläggande förutsättningarna. Den viktigaste uppgiften är att begränsa de offentliga utgifterna och därmed följande skattehöjningar. har absolut inte råd att låta så många ungdomar stå utanför arbetsmarknaden. De åtgärder som kan hjälpa upp situationen skall därför vara av långsiktig och av väl analyserad karaktär. Bristen på lönsamhet i företagen Det finns ett mycket starkt samband mellan industrins lönsamhet och sysselsättningsutvecklingen. , när de svenska företagen gick förhållandevis bra, infördes en mängd skatter och pålagor för att fördela företagsvinsterna. Detta visade sig vara starkt sysselsättningshämmande åtgärder, för när lönsamheten minskade i företagen - minskade också sysselsättningen. Lönsamheten inom svenska företag har, under ett stort antal år, legat lägre än bankräntan. Detta faktum har dämpat investeringsvilkjan och därmed också efterfrågan på arbetskraft. Speciellt hårt har den ekonomiska krisen slagit mot ungdomsgruppen. Här har också den solidariska lönepolitiken negativt bidragit till utvecklingen. Löntagarfondssystemet kommer att förvärra dessa effekter. Trepartir eger ingen och sysselsättningen Den svaga utvecklingen av ekonomin i vårt land ledde till en för våra förhållanden stor öppen arbetslöshet och en ännu större dold sådan. Erfarenheterna av det senaste årtiondets sysselsättningspolitiska och ekonomisk-politiska åtgärder skall något behandlas här nedan. genomlevde två lågkonjunkturer. Den första varade och den andra . Den senare perioden var betydligt svårare eftersom vår internationella konkurrenskraft var starkt försvagad genom den snabba kostnadsutvecklingen. skedde dessutom en allvarlig avtappning av valutareserven. Detta kom att innebära stora restriktioner i trepartiregeringens ekonomiska politik. Det blev nödvändigt att försöka återställa balansen. Tre betydelsefulla faktorer kan konstateras. För det första var den öppna arbetslösheten större under lågkonjunkturen 1971-73 än den var . För det andra blev den s. k. överbryggningspolitiken 1974-1976 huvudorsaken till den ekonomiska kris som följde. I sysselsättningshänseende var denna politik relativt framgångsrik. Men den kom att undergräva företagens konkurrenskraft internationellt sett och därmed vår ekonomis motståndskraft i den förlängda konjunktursvackan. Vid en jämförelse mellan den politik som fördes före och efter 1976 visar det att trepartiregeringen klarade att hålla den öppna arbetslösheten under kontroll och fortsätta ökningen av antalet sysselsatta - men inte till priset av försämrad internationell konkurrens. I stället förbättrades den och grunden lades för en ekonomisk tillväxt och för en halvering av inflationen. För det tredje kunde den öppna arbetslösheten kontrolleras genom en ambitiös arbetsmarknadspolitik. I företagen skapades en efterfrågan på arbetskraft. Antalet lediga platser ökade med nästan 20000. Allt detta under de svåra . Det var alltså möjligt att genom att kombinera generella ekonomisk-politiska åtgärder med en målmedveten arbetsmarknadspolitik lägga grunden för en ökad efterfrågan på arbetskraft i industrin. Den mest betydelsefulla erfarenheten, var att de omfattande åtgärderna i form av sänkta arbetsgivaravgifter och sänkta marginalskatter var offensiva till sin karaktär, medan arbetsmarknadspolitiken liksom den selektiva näringspolitiken var defensiv. Det var dessa metoder som skapade de förbättrade grundförutsättningar, som gav den önskade efterfrågan på arbetskraft och den ökade tillväxten i ekonomin. Verkligheten har bevisat riktigheten av att endast omfattande ekonomisk-politiska ingrepp förmår att ge företagen den styrka som är nödvändig för att klara sysselsättningen . Kollektiva stödåtgärder är defensiva och döljer symtomen till ett mycket högt pris. De orkar inte rätta till de brister som ger arbetslöshet. Ungdomspropositionen, som var en produkt av den borgerliga regeringen, riktade sig till ungdomar som av någon anledning inte ville eller inte kunde delta i den reguljära gymnasieutbildningen. Genom individuellt utformad ykresintroduktion fångades också skol trötta elever upp. Yrkesintroduktionen skedde, genom utbildning förlagd till företagen, . Här gavs stora möjligheter att styra in ungdomar på sådan sysselsättning som snabbt skulle leda till anställning på den öppna arbetsmarknaden. Den socialdemokratiska regeringen arbetar inte efter ungdomspropositionens intentioner. Regeringen hade inte kraft att stå emot det fackliga kravet, att yrkesintroduktion ej får förekomma. Diverse skäl har åberopats som t. ex. att ungdomar tränger ut etablerad arbetskraft, lönerna motsvarade inte de fackliga kraven osv. Det finns också ett annat skäl till varför socialdemokraterna säger nej till yrkesintroduktion, nämligen det faktum att yrkesintroduktionen vände sig till den enskilda sektorn vilket strider mot den socialdemokratiska patentmedicinen mot ungdomsarbetslöshet vilken oftast har varit beredskapsarbete inom den offentliga sektorn. Ungdomsarbetslösheten har inte uppstått utan vidare. Den är skapad, inte av en isolerad faktor, utan av ett helt syndrom olyckliga faktorer. Ingen skall anklagas för att medvetet ha förorsakat den uppkomna situationen. Däremot har oförståndet byggt barriärer framför ungdomarna som därmed hindrats tillträde till arbetsmarknaden. Skillnaden mellan 1950-1960-talens lågkonjunkturer och 1970-talets arbetsmarknadssituation, tillika ingången , är att ungdomarna har fått det allt svårare att göra sig gällande på arbetsmarknaden . Orsakerna är flera och helt klart är att den unga arbetskraftens procentuella konkurrensförmåga försämrats mycket påtagligt , allra mest . Det finns anledning att framhålla det faktum att ungdomarnas möjligheter på arbetsmarknaden inför krisen var sämre än de var . Då fanns inte de s. k. trygghetslagarna, som bevisligen avskräckt företagare från att anställa ungdomar. Överbryggningspolitiken med dess olika stödformer ledde till en kraftig eftersläpning av nyanställningar eftersom det fanns överkapacitet i företagen. Detta har främst drabbat nytillkomna på arbetsmarknaden. Trots dessa två faktorer, som försvagat ungdomens allmänna konkurrenskraft, lyckades dåvarande trepartiregeringen dämpa den öppna arbetslösheten till en nivå, som inte översteg den som rådde under de mindre svåra åren . För att kunna föreslå effektiva åtgärder erfordras en långtgående kännedom om ungdomsarbetslöshetens orsaker. Det är inte bara nivån på utbudet av lediga platser det handlar om. Det finns sammanfattningsvisf en rad faktorer av betydelse i sammanhanget: - de minderårigas löner och lönesatser har ökats proportionellt mer än de äldres ; - samspelet mellan arbete och utbildning/praktik; - snedvridande effekter av parallella utbildningssystem och nivåerna för studiestöd i olika system jämfört med lönenivåerna; - arbetsgivarnas attityder, t. ex. kostnadsaspekter; - arbetssökandes attityder, t. ex. invändningar mot arbetsmiljön; - fackliga intressekrav; - arbetsförmedlingens arbetssituation; - åldersgränser ur arbetarskyddssynpunkt; - ekonomiska skyddsnät; - stödet till lärlingsutbildningen i relation till annan utbildning och beredskapsarbete för ungdom; - debatten om en betygsfri skola; - krav och ekonomiska bindningar som trygghetslagarna lägger på arbetsgivarna; 1 * 1983184.3 sami. - samhällets ungdomspolitik. Omsorgs- och uppfostringsproblem; - drogmissbruket och flumkulturen. Olika - i och för sig betydande - satsningar har skett punktvis, men ett samlat grepp har inte kommit till stånd. Ett sådant måste bygga på en genomarbetad syn i vilken betydande hänsyn tas till hur det moderna samhället och dess olika miljöfaktorer etc. i vid mening påverkar barn och ungdoms tillväxt, utbildning, fritid, fysik och hälsa samt inträde på arbetsmarknaden. Då kan man säkert spåra många av de bakomliggande orsakerna till ungdomsarbetslösheten. Statsmakterna torde kunna förfoga över ett bättre beslutsunderlag om en sådan analys kan komma till stånd. En meningsfull diskussion om ungdomsarbetslöshetens orsaker förutsätter att man delar in ungdomarna i två grupper. Den första är de som är , som slutat skolan direkt efter eller avbrutit gymnasieutbildningen. Den andra gruppen är de ungdomar mellan som har en bättre utbildning bakom sig men ändå av olika skäl har svårigheter på arbetsmarknaden. Socialdemokraterna anser att marknadsekonomins kris är orsak till den stora arbetslösheten. Mot detta kan flera argument framföras. Ökad statlig kontroll bidrar och har bidragit till att göra ekonomierna mindre effektiva, därmed också sämre rustade att klara av en full sysselsättning med bibehållande av stabila priser och ekonomisk tillväxt. Ingen har med någon större framgång kunnat peka på vad i marknadshushållningen som skulle ha lett till den ökande arbetslösheten. Tvärtom finns det faktorer, som inte sammanhänger med marknadsekonomin, som gör att företag lider brist på arbetskraft - den höga arbetslösheten till trots. Sådana hinder står att finna i utbildningsväsendet, i viss lagstiftning, i en lönesättning som ej motsvarar den marknadsmässiga värderingen av arbetsprestationen samt en i långa stycken synnerligen ineffektiv arbetsförmedling. Det är uppenbart att insatserna för ungdomarna måste vara mera individriktade. Lär man känna varandra och talar med varandra i stället för om varandra, blir problemen mer angripbara. Även arbetsförmedlingen borde arbeta utifrån detta. Servicen måste med andra ord bli mer personlig i stället för som datoriserad. Vad kan datasystemet erbjuda om förmedlingen inte känner sökanden eller arbetsgivaren? Det börjar med skolan Det kan konstateras att skolan inte tillräckligt förberett eleverna för arbetslivet. Den rådande socialdemokratiska skolpolitiken utmärktes av en centralstyrning och en detaljreglering som styrde in verksamheten i banor som var mer anpassade till socialdemokratisk ideologi än till elevernas behov. En sådan bana var den förmenta jämlikheten, där alla elever skulle stöpas i en form för att passa in i skolan, i stället för tvärtom. Resultatet blev också, som väntat, många skoltrötta elever och elever med försvagad självkänsla, som hade svårt att passa in i en rikt fasetterad arbetsmarknad. Att jämlikhet innebär lika värde och därmed en tolerans och en respekt för olika förutsättningar och olika intressen - det beaktade aldrig socialdemokraterna i sin skolpolitik. Elever med annan begåvningsförutsättning än den rent teoretiska, måste också bibringas uppfattningen att de är betydelsefulla och nödvändiga för vårt samhälle. Allt annat är snobbism. Ju mångsidigare innehåll skolan erbjuder - desto lättare blir det för ungdomarna att hitta ämnen och områden där de kan uppleva framgång. En falsk jämlikhetsideologi och kollektiva lösningar leder till en kravlös skola. Utan krav skapas negativa attityder till utbildning vilket i sin tur kan ge allvarliga utbildnings- och arbetshandikapp för resten av livet. Skolan måste vara verklighetsnära och eleverna ges en realistisk inblick i arbetslivet. Den tidigare PRYO-verksamheten hade här stora brister och gav inte den inblick i arbetsliv, arbetsmiljö och arbetsgemenskap som verksamheten syftade till. Det är därför viktigt att den nya PRAOverksamheten får den inriktningen att ungdomar får motivation för arbetslivet för att inslussningen till näringslivet skall underlättas. SYO-konsulenter och arbetsförmedlare har här en mycket viktig uppgift. Den första kontakten med arbetslivet får inte bli arbetsförmedlingens köer. har ungdomslönerna stigit kraftigt - betydligt snabbare än för vuxna. Det som skulle vara positivt har i själva verket skapat ett hinder för ungdomars tillträde till arbetsmarknaden, eftersom arbetsgivarna tvekar att anställa ung, oerfaren arbetskraft när lönekostnaderna är lika höga som för äldre, erfaren arbetskraft. Det är bättre att erbjuda ungdomar arbete till något lägre betalning än att inte kunna erbjuda något arbete alls. Där finns förståelse från ungdomarnas sida. De har inte som vuxna drabbats av den svenska sjukan att alla måste ha allting. Åtgärder för att minska ungdomsarbetslösheten Det säger sig självt att åtgärder som stärker den äldre gruppens möjligheter på arbetsmarknaden också kan innebära vissa lättnader för den yngre kategorin ungdomar. Men de yngsta arbetslösa kan inte hjälpas av arbetsmarknadspolitiska åtgärder, oavsett hur framgångsrik den politiken är i alla andra hänseenden. I stället måste åtgärder vidtas för att återställa den interna samhällsekonomiska balansen. Skattetrycket måste dämpas för företag och Då skapas utrymme för investeringar och konsumtion. Den offentliga sektorn kan inte tillåtas växa mer än resurstillväxten i samhället medger. Ett angeläget mål är snarare att öka den enskilda sektorns andel av BNP. står säkerligen mycket att vinna på att öka produktiviteten inom den offentliga sektorn för att därigenom få till stånd ett effektivare utnyttjande av tillgängliga resurser. Mer marknadshushållning och mindre av regleringar och byråkrati är det mest effektiva recept som kan skrivas ut, så länge ingen funnit ett ekonomiskt system som fungerar mer effektivt än marknadsekonomin. 16-19-åringarnas grundläggande problem är en otillräcklig utbildning. Åtgärderna för att häva ungdomsarbetslösheten i dessa åldrar måste därför ta sikte på att erbjuda dem olika möjligheter att komplettera sin utbildning. Sysselsättningsproblem i dessa åldrar är en utbildningsfråga och inte en fråga för . Det är i skolan och genom övriga utbildningspolitiska insatser från stat och kommun som ungdomsarbetslösheten kan hävas - inte genom att AMS tilldelas nya resurser för beredskapsarbeten som inte är tillräckligt kvalificerade för att stärka ungdomarnas konkurrenskraft på arbetsmarknaden. Även om den arbetslivserfarenhet som fås på ett beredskapsarbete har ett värde, visar erfarenheten, att medan den äldre arbetskraften i de flesta fall har beredskapsarbete under tillfälliga perioder, går den yngsta arbetskraften från beredskapsarbete till beredskapsarbete. Dessutom nästan enbart i den offentliga sektorn. Där är systemet för trögt för att skapa nya tjänster i motsats till den enskilda arbetsmarknaden. Om ungdomsarbetslösheten i den yngsta åldersgruppen ses främst som en utbildningsfråga, är det en naturlig åtgärd att flytta ansvaret för alla 16-19-åringar till och . Redan i kan mycket göras för att förbereda eleverna bättre inför arbetslivet, utan att för den skull ge avkall på huvudsyfte att vara allmänbildande. Ett av problem är att den i alltför liten utsträckning tillgodoser behoven hos de elever som inte vill fortsätta i gymnasieskolan. En läroplan som bättre tillgodoser kraven på en utbildning anpassad till varje elevs skiftande anslag och intressen ger eleverna en stabilare utbildningsbakgrund, om de inte väljer att gå vidare till gymnasieskolan. Redan när den yrkesförberedande utbildningen avskaffade i och med läroplan, riktade vi moderater skarp kritik mot detta. Att vi fått rätt bekräftas av att gymnasieutredningen fick tilläggsdirektiv att utreda en viss yrkesinriktning också i . Bättre kunskaper och basfärdigheter gör också eleverna mera rustade för arbetslivet eller fortsatt utbildning. I själva verket har den som inte inhämtat tillräckliga basfärdigheter i mycket små möjligheter att kara av såväl anställning som fortsatt utbildning. En kvalitativ upprustning av är därför ett villkor för att åtgärder mot ungdomsarbetslösheten skall bli framgångsrika. Skolans fostrande roll kan heller inte i detta sammanhang överskattas. Eleverna måste fostras till att känna ansvar för sitt arbete. De måste lära sig att de behövs; att alla behövs. De måste bibringas den arbetsmoral som är nödvändig i arbetslivet. De måste inse vikten av att försöka göra sitt bästa och anstränga sig för att åstadkomma ett så bra resultat som möjligt. Och de måste bringas att förstå att alla arbetsuppgifter måste skötas, om samhället skall fungera och att människor inte skall bedömas efter sitt yrke. Attityder som styr uppfattningar om högstatus- eller lågstatusyrken måste motarbetas. Den diskare som gör ett gott jobb är en betydligt viktigare kugge för att samhällsmaskineriet skall fungera än den direktör som gör ett dåligt jobb. Det avgörande är vad varje människa lyckas presetera utifrån sina förutsättningar och intressen. Flit och noggrannhet måste uppmuntras och ambitioner får inte bli någonting som förbehålls skolljusen, som tänker bli läkare eller civilekonomer. Ambitioner måste alla tillåtas ha, annars blir den stimulans som ambitioner innebär bara förbehållen dem som har det bäst förspänt. För de andra finns bara kvar olika kvasisociologiska och kvasipedagogiska försvar för att man följer minsta motståndets lag. Det behövs betyg för att fostra till arbetsmoral. Rätt utformade visar betyg att det lönar sig att arbeta. De innebär en stimulans som gör att arbetsresultaten blir bättre. Betygen vänjer också eleverna vid att bli bedömda; kritiserade när så behövs och berömda när det är motiverat. Att låta eleverna leva i ett elfenbenstorn, där ingen säger ifrån och där dåliga prestationer får passera oförmärkta, är att handikappa dem inför en betydligt hårdare verklighets krav. Prao och Syo är skolans viktigaste instrument för att ge eleverna en direkt information om arbetslivet. Men dessas syfte måste definieras klarare. Syon skall ge information om hur arbetsmarknaden ser ut, om vad som väntas av eleven när han eller hon kommer ut i arbetslivet och vad olika arbeten kräver för utbildningsbakgrund. Syon skall göra drömjobben mera verklighetsförankrade. Prao däremot skall vara träning i arbete. Den skall ge eleverna en realistisk inblick i hur det går till i arbetslivet. Den måste innebära mer träning i arbete och mindre orientering. Eleverna måste få pröva på konkreta arbetsuppgifter under verklighetsförankrade former för att på så vis få känna på arbetsmiljön och lära sig hur det är att ingå i en arbetsgemenskap. Den fostran som skall ge måste följas upp av gymnasieskolan. Det är omvittnat att bristande motivation också där skapar problem som otillåten frånvaro och bristande koncentration. Att en god arbetsmoral lärs ut är lika angeläget för gymnasieeleverna som för dem som går i . har det skett en stark förskjutning av ungdomarnas val från teoretiska linjer till yrkesinriktade. Orsakerna till denna förändring har inte analyserats närmare, men de sammanhänger säkert såväl med förändrade värderingar som med ändrade materiella förhållanden som t. ex. löneutvecklingen och det snabbt ökade skattetrycket. I den mån den förändrade efterfrågan speglar en attitydförändring, så till vida att jakten efter högstatusutbildningar avstannat och eleverna i högre grad ser arbetstillfredsställelsen som avgörande vid yrkesvalet, är detta en positiv utveckling.