mot · G702780 · 1984-01-20 00:00:00 — m. fl. Behandlingen av frågan om bilstöd till handikappade blir alltmer farsartad. Den har debatterats och utretts men förefaller ändå inte ha kommit ett steg närmare sin lösning. Rimliga krav från handikappades sida har avfärdats med svepande formuleringar, utan ett uns av fakta i botten. I denna motion väcker vpk återigen förslaget om att bilen skall kunna ses som tekniskt hjälpmedel för handikappade. Vi anser att detta är den enda principiellt riktiga och rationella lösningen på frågan. Det nuvarande bilstödet till handikappade består av flera olika delar. Bilbidrag till dem som arbetar eller bedriver yrkesinriktade studier förmedlas av arbetsmarknadsverket. Det är ett inkomstprövat bidrag för inköp av bil. Inkomstgränserna är emellertid så snävt satta att det egentligen bara är studerande som kan få del av bidraget. Detta har gjort att det anslag som avsatts för ändamålet av år inte har förbrukats. I årets budgetproposition föreslår regeringen en uppjustering av inkomstgränsen med . Den höjningen är emellertid så begränsad att någon vidgning av gruppen bidragsberättigade knappast blir följden. Från arbetsmarknadsverket utgår också bidrag till specialutrustning av handikappfordon. Det är inte inkomstprövat men utgår endast i den mån kostnaderna för den nödvändiga utrustningen är större än det 3. mopedbidrag som utbetalas av landstingen och som är en kvarleva från när man ansåg det vara ett framsteg att placera reumatiker och andra handikappade, varav många med dålig blodcirkulation, på kalla trehjuliga mopeder. Mopedbidraget är inte inkomstprövat, eftersom den trehjuliga mopeden alltjämt betraktas som ett tekniskt hjälpmedel. Vid inköp av bil befrias den handikappade också från accis. När det gäller driften av bil finns också olika stödformer. Den som befrias från accisen vid inköpstillfället, befrias också från fordonsskatt. Den som befriats från fordonsskatt får en viss restitution av bensinskatten . För resor med egen bil i samband med arbete eller studier kan handikappersättning utgå, eller avdrag beviljas i samband med inkomsttaxeringen. Antalet stödformer kan tyckas imponerande, men varje beräkning visar att det är den handikappade själv som får bära den tunga ekonomiska bördan både av inköp och drift av att hålla sig med egen bil. Olika omständigheter gör att de flesta handikappade är låginkomsttagare. De återfinns inom lågt 1 1983/84.3 sami. betalda yrken och drabbas i större utsträckning än andra av upprepade inkomstbortfall. De arbetar också deltid i betydande utsträckning. Den ekonomiska situationen som majoriteten av handikappade har, gör att de utgifter som följer med innehav av bil helt kommer att dominera deras ekonomi. Vad är det då som gör att de handikappade som på något sätt kan ändå skaffar sig en egen bil? Det tycks vara få icke handikappade förunnat att förstå detta. De utredningar som har genomförts i frågan har inte begripit det. De förmår inte frigöra sig från jämförelsen med andra människors, dvs. människor som kan gå, cykla, åka buss, tunnelbana och tåg, innehav av bil. Den viktiga skillnaden ligger i att den handikappade inte har något egentligt alternativ. Bilen ersätter benen och för dem finns ingen annan ersättning. Det finns färdtjänst, men den utgör bara ett mycket begränsat ersättningsmedel. Den är förknippad med en rad inskränkningar. Man kan inte resa hur långt man vill. Man kan inte resa hur ofta man vill. Myndigheterna lägger sig i ändamålet med din resa. Du kan aldrig ge dig i väg exakt när du själv önskar, utan är beroende av när det finns taxi eller färdtjänstfordon till hands. Inför en stor helg måste du kanske en månad i förväg bestämma hur dags du vill resa bort och hur dags du vill avbryta en eventuell fest för hemresa. Man kan inte beställa färdtjänst för att ge sig ut och köpa en kvällstidning . Man kan inte samla ihop och uträtta en rad ärenden på väg hem från jobbet i färdtjänsttaxin, eftersom chauffören inte är skyldig att gå med på mer än ett uppehåll under resan. På det här sättet kan man stapla förtretligheter och begränsningar på varandra i det oändliga. Vad det handlar om för den svårt rörelsehindrade är att uppnå största möjliga frihet och oberoende. Frihet och oberoende i avseenden som icke handikappade betraktar som fullkomligt självklara. Därför är man beredd att ta på sig den ekonomiska tyngden av en egen bil trots att man inte har råd. Bilen blir t. o. m. viktigare än mat och kläder. För den som har alternativ är naturligtvis ett sådant handlande höjden av dumhet, medan det för den svårt rörelsehindrade handlar om att uppnå åtminstone en del av det liv som tillkommer andra. Det är således helt uppenbart att bilen för dessa människor utgör ett tekniskt hjälpmedel, som på ett påtagligt sätt bidrar till en normalisering av livsföringen. Krav på förändring av bilstödet till handikappade har ställts . a. från handikapprörelsens sida har man ansett att bilen skulle betraktas som ett tekniskt hjälpmedel. tillsattes den s. k. bilstödskommittén, som arbetade i nära med den sakligt sett begränsade frågan som bilstödet utgör. Trots detta försökte man inte ens behandla frågan om bilen som tekniskt hjälpmedel. Tvärtom visar kommittén med de utgångspunkter som redovisas för utredningsarbetet, att man inte ser någon principiell skillnad mellan handikappades och icke handikappades bilinnehav. Man bortser från det faktum att den icke handikappade kan göra en ekonomisk avvägning och välja att inte ha bil och ändå förflytta sig fritt, medan det valet inte existerar för den vars handikapp utgör hinder för att använda allmänna kommunikationsmedel. En aspekt som i det här sammanhanget kan förtjäna en anmärkning är att den handikappade, trots att de allmänna kommunikationsmedlen inte är utformade så att de tjänar dennes behov, ändå är med och finansierar dem genom och statlig skatt. utgångspunkter styr dess slutsatser. Bilstödet skall enligt kommittén ha två syften, dels att underlätta för personer med låga inkomster att skaffa sig bil, dels att täcka merkostnader som hänför sig till handikappet. Förslaget kan indelas i fyra delar: Det innebär att den handikappade skall kunna få lån på den allmänna kreditmarknaden för inköp av bil och att det sker med borgen. Lånebeloppet föreslås maximerat till 3,5 basbelopp, vilket i dagens läge utgör . Detta skall vara ett inkomstprövat bidrag till räntor och amorteringar av det ovan nämnda lånet. Det skall beviljas årsvis efter redovisning av de faktiska kostnaderna. Under en bruttoinkomst på . föreslås att bidraget skall täcka hela kostnaden, för att sedan trappas ner och försvinna helt vid en bruttoinkomst på ca . Det bör påpekas att man med inkomst inte bara menar den handikappades egen inkomst, utan hushållsinkomst, vilket innebär att makes/makas inkomst också räknas in. Det här betyder i praktiken att en person med förtidspension (även utan ATP) och som sammanbor med en person som arbetar , kommer att hamna över gränsen och kan inte få kapitalkostnadsbidrag. Kommittén utgår ifrån att den handikappade som har bil har utgifter för detta som andra bilister inte har och föreslår ett generellt driftbidrag på av basbeloppet, dvs. med nuvarande basbelopp. Bidrag till specialutrustning. Detta bidrag skall utgå för nödvändiga anpassningsåtgärder av fordonet. Det finns en punkt som är positiv i bilstödskommitténs förslag och det är att man vill utvidga kretsen av personer som skall kunna få stöd. F. n. begränsar sig detta till personer som studerar eller arbetar, men kommittén anser att även andra skall komma i fråga. Detta kan synas litet märkligt mot bakgrund av kommitténs ställningstaganden i övrigt. Just rädslan för utvidgning av kretsen stödberättigade har varit ett tungt vägande skäl för att avvisa förslagen om bilen som tekniskt hjälpmedel. Det praktiska utfallet av bilstödskommitténs förslag skulle bli att den enda gruppen som får bilen som tekniskt hjälpmedel i meningen kostnadsfritt, blir de som inte har några inkomster utöver folkpension med pensionstillskott. Förutom den principiella kritik som här redan har anförts mot bilstödskommitténs utgångspunkter finns det flera andra avgörande anmärkningar att rikta mot dess förslag. Systemet med kreditgaranti och kapitalkostnadsbidrag innebär att stödet blir orimligt dyrt i förhållande till vad man får ut av det. Det blir bara en del av det totala stödet som direkt kommer de handikappade till del, resten, kanske upp mot , kommer att försvinna i form av räntebidrag. De skall således täcka kostnaden för den speciella finansieringsformen. I ett system med direkt bidrag vi inköpet, skulle varje öre komma den handikappade till godo. En inkomstprövning baserad på hushållsinkomsten är helt oacceptabel. Oavsett om man vill inse det eller inte så utgör bilen för den handikappade en ersättning för hans ben. Det är således den handikappade själv som skall disponera den och den skall vara dennes egendom. drar en parallell till inkomstprövningen för bostadsbidrag. Detta är en oegentlig jämförelse eftersom bostaden är gemensam och disponeras gemensamt, vilket inte är fallet med den handikappades hjälpmedel. Ett genomförande av bilstödskommitténs förslag skulle för många som har för höga inkomster för att få kapitalkostnadsbidrag innebära direkta försämringar på . Det skulle inte innebära någon lösning på det stora problemet, som är att många handikappades hela ekonomi domineras av behovet att hålla sig med egen bil. Från vpk:s sida vill vi alltjämt hävda att lösningen ligger i att bilen erkänns som tekniskt hjälpmedel. Vi vill dessutom påstå att en sådan lösning inte skiljer sig på något betydelsefullt sätt kostnadsmässigt från bilstödskommitténs förslag, i varje fall inte från dess alternativ två som innebär något högre bidragsnivåer. Det är rimligt att utgå från samma antal stödberättigade som bilstödskommittén, dvs. Med ett bilpris på ca . i nyanskaffningsvärde (exkl. accis och inkl. specialutrustning) och en omsättningstid och ett kvarstående värde på , skulle själva inköpen uppgå till en kostnad av totalt 98 milj. kr. Till detta skall sedan läggas en genomsnittlig handikappersättning eller driftbidrag på ca . , vilket ger 74 milj. kr. Den sammanlagda kostnaden skulle därmed uppgå till 172 milj. kr. Det är då att märka att denna mer radikala lösning med stor säkerhet skulle få större effekter när det gäller att nedbringa kostnaderna för färdtjänsten än vad bilstödskommitténs förslag får. Vi utgår från att avdragsrätten för arbetsresor i samband med inkomsttaxeringen kvarstår, vilket f. ö. också kommittén gör. Vpk anser således att regeringen bör lägga bilstödskommitténs betänkande åt sidan och utarbeta ett förslag som innebär att bilen erkänns som tekniskt hjälpmedel för handikappade. Detta bör ske inom departementet och i nära samarbete med handikapporganisationerna. I sammanhanget bör man också överväga möjligheterna att nedbringa kostnaderna och utveckla bättre anpassade fordon genom upphandlingsavtal med svenska biltillverkare. Med hänvisning till det anförda föreslås 1. att hemställer hos regeringen om förslag som innebär att bilen erkänns som tekniskt hjälpmedel för handikappade, 2. att hemställer hos regeringen att därvid även undersöka möjligheterna att sluta upphandlingsavtal i enlighet med vad som anförs i motionen. (vpk) (vpk (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)