mot · G80296 · 1984-11-06 00:00:00 — m. fl. Riktlinjer för det framtida arbetet mot ekonomisk brottslighet m. m. 1984/85:32) Allmänt om ekonomisk brottslighet Förekomsten av ekonomisk brottslighet, den fortlöpande tillväxten av denna verksamhet och de alltmer raffinerade metoderna som den systematiska ekonomiska brottslighetens utövare utvecklar, är först och främst tecknet på en allvarlig kris i samhället. Hela det ekonomiska systemet påverkas av medborgares medvetna och systematiska överträdelser av lagregler. Detta innebär att den nödvändiga acceptans av samhällets regelverk som är en förutsättning för laglydnad och solidaritet är på väg att i vissa samhällsområden helt försvinna. Det kan vara fel att definiera den ekonomiska brottsligheten så att begreppet helt knyts till systematisk brottslighet inom ramen för näringsverksamhet. Ekonomisk brottslighet i en utsträcktare mening förekommer f. n. i hela samhället och långt utanför s. k. näringsverksamhet. Det har blivit allt vanligare att enskilda människor utan samvetsförebråelser överträder skattelagar och andra lagar som inskränker den enskildes frihet. För debattens skull och för den diskussion som förs i regeringens proposition är det nödvändigt att hålla i minnet att hela samhället lider av en brist på respekt för statsmakternas krav. Vi vill erinra om att enskilda personers skattefusk beräknas motsvara ungefär hälften av den s. k. svarta sektorn. 1 regeringens proposition finns ingen diskussion om detta större problem. Utan att detta diskuteras ingående kan egentligen ingen slutgiltig lösning finnas på frågan om ekonomisk brottslighet inom näringsverksamheten. Den utveckling som vi här beskrivit har sin grund i att medborgarnas rättsmedvetande ej kan acceptera det genomreglerade, byråkratiska kontrollsamhälle som framför allt socialdemokratiska majoriteter tidigare medverkat till att skapa och fortsätter att skapa. Ekonomisk brottslighet, vare sig den förekommer inom näringsverksamhet eller i övrigt i samhället, kan enbart förhindras genom att medborgarnas rättsmedvetande stärks. Känslan av lojalitet och samhörighet mellan medborgare och samhälle måste ökas. Det är möjligt att nå ett sådant mål främst genom att anpassa skattelagstiftningens utformning så att den blir begriplig och accepterad av medborgarnas flertal. Skattetryckets nivå måste upplevas som motiverad med hänsyn till den service och de förmåner som stat och kommun genom den offentliga sektorn erbjuder. Om medborgarna uppfattar skattetrycket såsom orimligt och omotiverat, blir inte bara medborgarnas uppfattning av beskattningsreglerna så negativ att ett överträdande ter sig som naturligt, utan blir även lönsamheten i överträdelse av skattelagstiftningen så god att ett mycket högt risktagande kan te sig motiverat. Det är att beklaga, men inte särskilt svårt att förstå, att regeringen helt underlåter att föra en diskussion på det sätt som här sker. Ekonomisk brottslighet måste bekämpas genom minskning av skattetrycket och förenkling av byråkrati och kontrollagstiftning, så att medborgaren åter känner lojalitet mot det egna samhället. När statsmakterna skall sätta in åtgärder mot ekonomisk brottslighet i näringsverksamhet, är det naturligt att sådana åtgärder koncentreras på sådan brottslighet som har negativ effekt på konkurrensvillkoren mellan olika företagare inom näringsverksamheten. Kampen mot den ekonomiska brottsligheten bör alltså i första skedet föras med målet att undanröja möjligheter till sådana överträdelser av regler som direkt påverkar konkurrensförhållandet mellan olika näringsidkare. Sådana regler som här avses är främst uppbördsregler och regler som påverkar miljö och arbetsmiljö i samband med näringsverksamhet. I andra sammanhang har diskuterats frågan om att förändra uppbördssystemet så att möjligheter till uppbördsbrott undviks. En stor del av den ekonomiska brottsligheten utgörs just av uppbördsbrott som ger företag som ej redovisar mervärdeskatt, källskatt och arbetsgivaravgifter på rätt sätt avsevärda konkurrensfördelar. Det nuvarande uppbördssystemet utgör en väsentlig del av den finansieringsbild inom vilken företagsamheten arbetar. Ett effektivare uppbördssystem får därför inte påverka företagens fmansieringsbild negativt. Vi anser att regeringen bort ägna betydande uppmärksamhet åt möjligheterna att effektivisera uppbörd av skatter och avgifter från näringslivet, så att detta område inte kan utgöra ett redskap för ekonomisk brottslighet. Kampen mot eko-brottsligheten får icke bedrivas med medel som ökar främlingskapet och känslan av brist på lojalitet mellan samhälle och enskild. Varje försämring av den enskildes rättssäkerhet har på den här punkten förödande negativ effekt, eftersom detta leder till ökade motsättningar mellan samhälle och enskild i stället för motsatsen. När regeringen i propositionen således antyder införandet av etableringskontrolll och reduktioner i den traditionella svenska näringsfriheten är detta förslag som vi bestämt motsätter oss. Det är riktigt, som regeringen konstaterar, att kampen mot den ekonomiska brottsligheten måste bedrivas med sakkunskap och effektivitet. Det är emellertid en långt bättre lösning att tillgodogöra sig den expertis som finns inom svenskt samhälle redan än att öka antalet tjänster inom samhällets kontrollverksamhet. Det borde vara möjligt och dessutom mycket lämpligt att i mycket högre grad än som sker använda konsulter som advokater och revisorer i samhällets utredningsverksamhet. Revisorer bör i mycket stor utsträckning kunna fylla den brist på expertis och sakkunskap som uppenbarligen finns inom polisen. 1 propositionen framläggs ett antal riktlinjer för det framtida reformarbetet. Huvuddelen av dessa riktlinjer utgör godtagbara utgångspunkter för åtgärder och lagstiftning gällande ekonomiska brott. Med hänsyn till vad som i propositionen anförs i anslutning till riktlinjerna finner vi det dock nödvändigt att klargöra vår inställning i vissa väsentliga avseenden. Lagstiftning och kontrollsystem skall utformas med sikte på att utgöra ett stöd för den seriösa näringsverksamheten. 1 propositionen framhålls att under vissa förhållanden kan ingripande generella kontrollåtgärder riktade mot näringslivet accepteras. Detta anser vi vara en felaktig metod. Vi menar tvärtom att ingripande kontroller endast skall ske selektivt, dvs. då misstanke om brott föreligger. Kontrollpolitiska aspekter måste beaktas i samband med införande av ny och reformer av äldre lagstiftning. Denna riktlinje får inte tolkas på sådant sätt att bevisbördan för om oegentiigheter förekommit eller ej läggs på den enskilde, för att bespara myndigheterna besvär. Strävan bör vara att regler som avser näringsverksamhet skall utformas på ett lagtekniskt enkelt sätt och så att också administrationen av reglerna blir enkel. Även beträffande denna riktlinje gäller vad som anförts. I propositionen sägs här att nya kontrollbehov uppkommer om man i lagstiftning lämnar utrymme för hänsynstagande till speciella omständigheter i de enskilda fallen. Sådana omständigheter beskrivs vara av perifer betydelse för lagstiftningens allmänna funktion. Vi tar avstånd från en dylik syn på hur den enskilde skall behandlas. Uppenbart är ju att den som blir föremål för något rättsligt ingripande i högsta grad har anledning att framhålla vad som gällt just i hans fall. Han förväntar sig - med all rätt - att myndigheterna skall seriöst pröva vad han anför i ärendet. Olika regelsystem bör så långt möjligt samordnas såväl i fråga om rättslig reglering som administration. Det finns ett behov av samordning vad gäller betydelsen av vissa begrepp, som i lagstiftningen givits skiftande innebörd. Det kan även finnas behov av att samordna delar av det uppgiftslämnande som sker från enskilda till myndigheter. Riktlinjen får dock inte motivera exempelvis en ökad samköming av olika dataregister. Sådana samkörningar kan utgöra ett hot mot den enskildes integritet. Själv sanerande åtgärder är att föredra framför överordnad samhällelig normbildning och kontroll. Den tolkning som propositionen ger av begreppet självsanering öppnar oroande perspektiv. 1 propositionen synes uttrycket självsanerande åtgärder främst ha den innebörden att arbetstagarorganisationer med stöd av lagändringar skall ges rätt att utföra diverse kontroller av företag. Att staten i viktiga hänseenden skall lämna ifrån sig uppgifter att kontrollera efterlevnaden av författningar till privata sammanslutningar kan allvarligt skada förtroendet för landets rättskipning. I valet mellan straffrättsliga och andra samhälleliga kontroll- och sanktionsmetoder hör de senare ha företräde. Vi kan inte godta denna riktlinje. Vad den i praktiken kommer att innebära framgår av propositionens text. Där framhålls att i stället för att straffansvar skall inträda kan andra metoder nyttjas. Som exempel nämns att en presumtion ställs upp för någon viss parts ansvar eller att "den som söker tillståndet har bevisbördan. Det finns två betydelsefulla invändningar mot en sådan utveckling. För det första gäller f. n. att då straffansvar kan ifrågakomma sker en prövning vid domstol. Tillämpningen av kontroll- och sanktionsmetoder" ankommer dock på administrativa myndigheter. Detta leder till en försämrad rättssäkerhet för den enskilde. För det andra innebär riktlinjen att den enskilde normalt sett befinner sig i underläge mot vederbörande myndighet. Uppstår en tvist ligger bevisbördan på den svagare parten - den enskilde - och den starka parten staten - kan normalt sett räkna med att utgå som vinnare. Ett sådant system kan endast öka klyftan mellan medborgarna och myndigheterna. Rättsväsendets insatser mot den ekonomiska brottsligheten måste effektiviseras. Resurserna bör byggas ut, grövre brottslighet prioriteras. I denna del av propositionen framförs förslag som vi endast till mindre del kan ställa oss bakom. I propositionen föreslås att det straffrättsliga förfarandet beträffande ekonomisk brottslighet måste effektiviseras. Vi anser att det är en angelägen uppgift att allmänt effektivisera rättsväsendet. Få torde bestrida nyttan av att exempelvis polisutredning och domstolshandläggning kan genomföras från det att brottet begicks än som är fallet. Vi finnér dock inte några bärkraftiga skäl föreligga att vidta sådana åtgärder endast beträffande ekonomisk brottslighet. Det finns all anledning att låta en sådan reform omfatta samtliga brottskategorier. Vad gäller fördelningen av rättsväsendets resurser vill vi anföra följande. I propositionen anges att endast enstaka procent av resurserna ägnas den ekonomiska brottsligheten. Detta framhålls som synnerligen anmärkningsvärt. Som stöd för denna uppfattning anförs att direkta samhällskostnader för ekonomisk brottslighet beräknas uppgå till 10-20 miljarder. Mot detta ställs faktiska samhällskostnader på 2-3 miljarder för traditionell brottslighet. Skall jämförelse ske beträffande samhällskostnader för eko nomisk och traditionell brottslighet måste självfallet samma beräkningsmetod användas. Annars saknas förutsättningar att jämföra hur stora delar av rättsväsendets resurser de båda brottskategorierna ianspråktar. I propositionen saknas t. o. m. ett försök att uppskatta vad den traditionella brottsligheten egentligen kostar. Det är dock säkert att verkliga kostnaden väsentligt överstiger det belopp som propositionen anger. Det finns anledning att erinra om att enligt en offerstudie gjord av SCB uppskattades antalet våldshändelser till ca 700000. Anmälda våldsbrott uppgick dock endast till 50000. Det finns således all anledning att anta att verkliga antalet traditionella brott - och därmed deras samhällskostnad är väsentligt högre än vad som framgår av propositionen. Det finns därför skäl att visa större varsamhet med siffermaterialet då olika brottskategorier jämförs än vad regeringen gjort i denna proposition. Det måste vidare beaktas att åtskilliga myndigheter ägnar sig åt övervakning av att skiftande skatteregler följs. Av de anförda skälen finner vi att olikheten vad gäller resurser för insatser mot ekonomiska brott och traditionell brottslighet inte alls har de proportioner regeringen hävdar. Det torde vara möjligt att under vissa perioder genomföra marginella omprioriteringar inom rättsväsendet. Någon fortlöpande överflyttning av resurser från traditionell brottsbekämpning till bekämpning av ekonomiska brott är dock enligt vår mening utesluten. En sådan förändring måste leda till minskade insatser mot traditionella brott. Detta är brott som drabbar enskilda, exempelvis i form av våldshändelser eller bostadsinbrott. Vi kan inte finna att medborgarna skall behöva underkasta sig ytterligare ökning av sådana brott. Ty det är uppenbart att minskar de brottsbekämpande insatserna ökar antalet brott. Effektiva samarbetsformer mellan de myndigheter som kommer i kontakt med ekonomisk brottslighet bör utvecklas. Ett vidgat internationellt samarbete bör eftersträvas. 1 anknytning till denna riktlinje sägs att det är naturligt om olika myndigheter samarbetar med polisen i kampen mot den ekonomiska brottsligheten. Det anförs dock att bagatellartade överträdelser inte behöver vidarebefordras. 1 övrigt torde propositionen få förstås så att "varje konstaterad eller misstänkt överträdelse skall rapporteras av myndigheter till polis. Vi tar avstånd från detta förslag. Det kommer leda till att den enskilde känner sig ständigt övervakad. Säkerligen blir även ett resultat att många människor inte vågar vända sig till myndigheter även om de har behov därav. Förslaget passar sällsynt väl att framläggas just . Särskild uppmärksamhet bör ägnas frågan om åtgärder i syfte att främja ett snabbare förfarande. Såsom vi framhöll ovan är det önskvärt att det straffrättsliga förfarandet beträffande alla brott blir snabbare. Vi är dock tveksamma till den metod som antytts i propositionen. Av allt att döma är meningen den att minska kraven på den bevisning som krävs för att någon skall fällas till ansvar för något ekonomiskt brott. Vi kan inte godta att människor lättare skall kunna dömas till straff, endast för att staten finner det billigt och praktiskt. Det strider i vart fall mot vår syn på vad ett rättssamhälle är. Straffbestämmelserna mot ekonomisk brottslighet bör samordnas och förenklas varvid mer straffvärda förfaranden på i möjlig mån bör regleras i en samlad lagstiftning. Vi är tveksamma till förslaget såvitt gäller att straffbestämmelser mot ekonomisk brottslighet skall samlas i en särskild lag. Det kan medföra en risk att regler och praxis gällande bevisvärdering, straffmätning etc. utvecklas på egen hand och kommer att avvika från vad som gäller för brottsbalksbrott. Hävdvunna rättssäkerhetsanspråk gör sig gällande med samma styrka och har samma krav på att bli tillgodosedda i samband med ekonomisk brottslighet som i samband med annan brottslighet. Riktlinjen i och för sig finnér vi fullt acceptabel. Det finns dock anledning att beröra vissa delar av anslutande text. I propositionen sägs att vad som främst utmärker ett rättssystem som präglas av rättssäkerhet är att medborgarna behandlas lika inför lagen samt att lagen är så utformad att det är möjligt att förutse hur lagen kommer att tillämpas. Detta finner vi vara en ytlig och för våra svenska förhållanden föga lämpad beskrivning. Den passar även sådana rättssystem i vilka stadgas och genomförs - avhuggning av en hand för stöld. Lagen är ju i sådana fall lika för alla och förutsebar. Människor i kräver även att ett rättssystem är rättvist". Här får legalitetsprincipen klar och tydlig lag för straff - extra stor betydelse. Det är nämligen ett brott mot denna princip om exempelvis regler är oklart formulerade. Vi finner det anmärkningsvärt att det i propositionen sägs att legalitetsprincipen får vägas mot andra beaktansvärda intressen. Detta kompletteras med ett uttalande att bevisproblem för åklagare kan kräva annorlunda brottsbeskrivningar. Syftet med resonemanget i propositionen synes vara att vid sådana brott, där åklagare kan ha svårigheter att bevisa vem som är skyldig, skall beviskravet genom olika ingrepp i lagen tas bort. Vi kan inte acceptera denna inriktning av något lagstiftningsarbete. Enligt vår mening bör en sådan lagstiftningsteknik vara ett främmande inslag i ett rättssamhälle. Avslutningsvis vill vi anföra följande. Den ekonomiska brottsligheten är utbredd i hela samhället och berör både företag och enskilda personer. Radikala åtgärder krävs för att medborgarnas attityd till ekonomisk brottslighet skall ändras. Vi menar att enda vägen att följa är att genomföra markanta skattesänkningar och minska betungande byråkrati. Sänks skatterna minskar kontrollbehovet. Vi kan inte godta lagändringar som hotar väsentliga principer i ett rättssamhälle. Det är oacceptabelt att enskilda direkt skall drabbas av ökad brottslighet därför att staten vill höja sina skatteinkomster. Regeringen synes ha endast ett förslag till lösning av det krissymtom den ekonomiska brottsligheten utgör. Det är hårdare lagstiftning, fler övervakande tjänstemän och utökade kontroller av enskilda och företag. fortsätter socialdemokraterna att höja skattetrycket, vilket omgående leder till mer ekonomisk brottslighet och ytterligare kontrollbehov. Socialdemokratin verkar oförmögen att anpassa sig till den nya verklighet den ekonomiska brottsligheten är ett tecken på. De åtgärder som presenteras utgörs av ålderdomliga metoder präglade av ett förstelnat tänkande. Socialdemokratisk politik permanentar ekonomisk brottslighet i vårt samhälle. Vi vill även ge några synpunkter beträffande riktlinjepropositionen. Denna proposition innehåller inte ett enda lagförslag. Det presenteras vissa i och för sig tämligen klara principer. Dessa följs dock av motiveringar som oftast innehåller termer som men, emellertid etc. Det förs oklara och motsägelsefulla resonemang. 1 luftiga formuleringar antyds vilket innehåll kommande lagförslag skall ha. Vi ifrågasätter nyttan av att regeringen belastar med denna typ av propositioner. De må upplevas som värdefulla av socialdemokratiska partistrateger men saknar intresse för riksdag. vars uppgift är att stifta lag, bl. a. på regeringens förslag. Det saknas anledning att engagera beträffande vad regeringen tidigare gjort eller vad den möjligen avser att göra . Med hänvisning till det anförda hemställer vi att med avslag på regeringens förslag i de i motionen berörda delarna - till riktlinjer för det framtida arbetet mot ekonomisk brottslighet beslutar som sin mening ge regeringen tili känna vad som i motionen anförts. () H. () () () () () () () () () () ()