mot · G7022139 · 1984-01-25 00:00:00 — Fria och obundna massmedier är ett centralt och avgörande inslag i ett samhälle som vill kallas fritt. Genom massmedia kan debatten ges livsrum och den offentliga makten utsättas för den granskning som demokratin förutsätter. I vårt land finns inslag i statsmakternas förhållande till massmedierna som strider mot grundläggande frihetsprinciper. Det mest flagranta avsteget från idén om oberoende massmedier utgörs av Radio-monopolet. En radio och TV underställda den offentliga makten är och förblir ett latent hot mot de värden på vilka vårt samhälle i övrigt bygger. Samma sak gäller om den omfattande stödverksamhet som statsmakterna är inbegripna i när det gäller pressen. Det är visserligen sant att offentligt stöd till tidningar under vissa givna betingelser kan säkerställa en pluralism som annars skulle riskera att gå förlorad. Men det är också sant att den offentliga makten, om detta stöd får en sådan omfattning att tidningsutgivning i realiteten inte är möjlig utan subsidier, skaffat sig ett maktinstrument som står i dålig överensstämmelse med det öppna samhällets ideal. Särskilt allvarligt blir det när stödmottagande tidningar inte själva ser riskerna. Radio-TV-monopolet bör mot den här angivna bakgrunden avvecklas, liksom också presstödet. Det kan inte uteslutas att en avveckling av presstödet kommer att leda till att vissa tidningar inte längre förmår överleva. Den grundläggande orsaken härtill är i så fall att de inte förmår att attrahera tillräckligt många läsare. Den nödvändiga mångfalden i debatten får i så fall upprätthållas på annat sätt. Nya medier måste tillåtas träda i gamlas ställe. Åtskilliga skäl talar för att den nya mediatekniken kan innebära omvälvande förändringar i massmedias arbetsvillkor. Nya möjligheter att sprida information och debatt öppnar sig. Dessa möjligheter måste till fullo tas till vara. Mångfaldens dödgrävare är de som vänder mediautvecklingen ryggen. Inför den nya tekniken förhåller sig regeringen ambivalent. Från tid till annan hävdas det att en avvägning måste ske mellan vad den nya tekniken erbjuder och våra kulturpolitiska ambitioner. Detta är ett i grunden felaktigt och utomordentligt farligt synsätt. Användningen av ny teknik i den fria debattens tjänst har ingenting med kulturpolitik att skaffa, i annan mån naturligtvis än att kulturellt skapande gynnas av ett öppet samhällsklimat och många distributionskanaler. I yttrandefrihetsutredningens betänkande beskrivs yttrandefriheten på följande sätt: Yttrandefriheten framstår inte som något medgivande från en mer eller mindre entusiastisk överhet, som väl- eller motvilligt har upplåtit ett noga avgränsat område för dess utvalde och förväntas justera gränserna beroende på hur medborgarna handskas med gåvan. Snarare upplevs den som en rättighet som medborgarna tillerkänner - eller erkänner hos - varann, att utövas ute på det öppna fältet i ett möte mellan åsikts- och smakriktningar. Det som kräver motiveringar blir då inte yttrandefriheten utan ingrepp i den. Uttalandet klargör vem som har bevisbördan. Den som står för yttrandefriheten behöver aldrig motivera sig. Yttrandefriheten är given. Den som vill inskränka däremot avkrävs motiv. Motiven får dessutom inte ha med yttrandets innehåll att skaffa. Yttrandefrihetens syfte är ju att skydda alla yttringar, också de obekväma. Vissa åsikter och värderingar får inte främjas genom att andra förhindras. Samma synsätt är tillämpligt också på medierna själva. Om mediers nytta skulle vägas mot andra samhälleliga ambitioner, kommer till slut all debatt att föras på de styrandes villkor. Detta får inte ske. Medias frihet får aldrig bli en avvägningsfråga. För att förhindra en utveckling i denna riktning måste friheten för alla medier regleras i grundlag. En grundlagsreglering kommer emellertid att ta . I avvaktan härpå bör de mekanismer inom den offentliga beslutsapparaten som har särskild betydelse för utvecklingen av en riktig massmediafilosofi ägnas intresse. Handläggningen av massmediafrågor inom har skiftat, bl. a. med hänsyn till enskilda statsråds förflyttningar inom regeringskretsen. Att mediafrågor handläggs inom är emellertid lika felaktigt som när dessa frågor en gång sorterade under kommunikationsministern. Den rätta platsen är som i övrigt ansvarar för de medborgerliga fri- och rättigheter, av vilka fria media är en del. Regeringen beslutar själv om departementsorganisation och ärendefördelning. bör emellertid som sin mening ge regeringen till känna att en överflyttning av mediafrågorna till är angelägen för att markera frågornas frihetskaraktär. bör själv genom att ändra den egna utskottsfördelningen, på så sätt att alla massmediafrågor i fortsättningen handläggs av det utskott som i övrigt har ett entydigt ansvar för grundlagen, ge sitt bidrag till en klarare syn på mediafrågornas karaktär. Med hänvisning till vad som ovan framhållits hemställs 1. att beslutar som sin mening ge regeringen till känna vad som i motionen anförts om ansvaret för mediapolitiken inom , 2. att beslutar genomföra en sådan omfördelning av ärenden mellan kultur- och konstitutionsutskott att ansvaret för alla massmediafrågor i fortsättningen åvilar .