mot · G7022762 · 1984-03-30 00:00:00 — Förslag till järnvägstrafiklag, m. m. 1983/84:117) Staten söker i egenskap av näringsidkare ej så sällan åstadkomma och har vid många tillfällen också åstadkommit en bättre rättslig position än vad fallet är för ett enskilt rättssubjekt i motsvarande situation. Detta gäller såvitt här är i fråga ansvaret för kontraktsbrott i förhållande till en enskild. Kontraktsbrottet kan bestå antingen i underlåtenhet att uppfylla ett avtalsenligt åtagande eller i dröjsmål med uppfyllelsen av åtagandet, i båda fallen med ekonomisk skada för den enskilde såsom följd. Som ett exempel på förstnämnda slag av underlåtenhet (icke-uppfyllelse) må nämnas ett fall där uteslutit en telefonabonnent, en advokat, ur telefonkatalogen såväl ur yrkesregistret som ur den vanliga delen med kännbart ekonomiskt avbräck för advokaten i hans rörelse som följd. En på detta kontraktsbrott grundad skadeståndstalan bestreds av under hänvisning till en friskrivningsklausul i de allmänna villkoren för telefonabonnemang (punkt 12) som här går tillbaka till telefonreglementet. Ett annat uppseendeväckande exempel utgör statens järnvägars ansvar för dröjsmål, försening, i tågtrafiken. Intill gällde en friskrivningsklausul (artikel 12) i Normalvillkor i järnvägstrafik av följande lydelse: åtager sig ingen (kurs. av mig) skyldighet att lämna ersättning till den resande för skada som kan uppkomma för honom genom tågförsening, tåginställelse eller förfelad anslutning. modifierades klausulen i någon mån genom ett tillägg. I detta fastslås, som undantag från huvudregeln om ansvarsfrihet för järnvägen, att den resande har rätt till ersättning för vissa utlägg, avseende kost och logi, telefonsamtal och vidarebefordran i viss omfattning. Hänvisning till utlägg är avsedd att utesluta skada av annat slag såsom följdförlust. Självfallet kräver grundsatsen om allas likhet inför lagen att allmänt erkända rättsprinciper skall gälla även staten såsom avtalspart i vanliga civilrättsliga relationer. En sådan rättsprincip av nämnt slag kan härledas ur 23 § köplagen, nämligen att gäldenären (järnvägen) är ansvarig för skada som borgenären (resenären) lider genom dröjsmål (ickeuppfyllelse eller försening), om gäldenären icke kan visa att dröjsmålet inte kan tillräknas honom som försummelse. I överensstämmelse härmed föreslås för övrigt av konsumenttjänstutredningen (SOU 1979:36) att näringsidkare skall vara skadeståndsskyldig om konsument tillfogats skada på grund av fel eller dröjsmål, om ej näringsidkaren visar att skadan inte berott på försummelse. Den invändningen, att sådant skadeståndsansvar kan föranleda något högre priser eller taxa, kan så mycket mindre godkännas som detta slag av invändning ej erkänns av rättsordningen i andra sammanhang. Detsamma gäller den tidigare faktiskt framförda ståndpunkten att järnvägen inte har något som helst rättsligt ansvar för infriandet av de tider som anges i tågtidtabellen, eftersom dessa vore att betrakta blott som rekommendationer. Försening kan åsamka resenär kännbar ekonomisk skada inom förutsebarhetens ram. Han kan ha gått miste om arbetsinkomst genom att komma fram till bestämmelseorten för sent eller han kan ha gått miste om en god affärsuppgörelse. Han kan vidare ha blivit ur stånd att infinna sig i rätt tid till avgången för en charterresa som han betalat. Till ekonomisk skada är ytterligare att hänföra besvär, tidsförlust och obehag som inte direkt kan beräknas i pengar, däribland förlust av fritid (SOU 1979:36 s. 499). I samtliga dessa ej ovanliga fall får resenären som framgått ta hela ansvaret för järnvägens oförmåga att uppfylla befordringsavtalet. Den påtalade ordningen är inre godtagbar från den enskildes synpunkt, vare sig vid en jämförelse med rättsordningen i övrigt eller eljest. Staten bör icke utnyttja sin maktställning till att utverka undantag från de rättsgrundsatser som eljest gäller enligt vår rättsordning i civilrättsliga sammanhang. Den i normalvillkoren intagna ansvarsbegränsningsklausulen bör därför till en början upphävas, oavsett huruvida klausulen verkligen kan upprätthållas med hänsyn till 36 § avtalslagen. Som ytterligare stöd härför kan åberopas konsumenttjänstutredningens betänkande, vari klausuler av dylikt innehåll frånkänns giltighet. Men detta steg är inte tillräckligt för att åstadkomma klarhet och enkelhet. Den ur 23 § köplagen härledda grundsatsen bör sålunda inskrivas i den framlagda järnvägstrafiklagen, lämpligen i 2 kapitlet som behandlar järnvägens ansvar för befordran av resande. I detta kapitel saknas nämligen avsiktligt stadgande om ansvar just för dröjsmålsskador. Stadgandet får utformas av utskottet (jfr SOU 1979:37 s. 212). Med hänvisning till det anförda får jag hemställa att med upphävande av artikel 12 i Normalvillkor i järnvägstrafik förser 2 kapitlet järnvägstrafiklagen med ett stadgande om ansvar för järnvägen även för ekonomisk skada som beror av dröjsmål (försening) i enlighet med vad eljest gäller.