mot · G7022741 · 1984-04-02 00:00:00 — Motion 1983/84:2741 m. fl. Gymnasieskola i utveckling (prop. 1983/84:116) Arbetarrörelsens kamp för bildning och uppfostran Under hela sin historia har arbetarrörelsen fört kampen för rätt till uppfostran och bildning. Det var ingen tillfällighet att det var de högst utbildade arbetarna som först slöt sig samman i fackföreningar. Det var inte heller någon tillfällighet att bildningsverksamheten tidigt blev en förstarangsuppgift för den framväxande arbetarrörelsen. Det har inte varit tillfälligheter att de reformer på skolans område som öppnat möjligheter för arbetarbarnen att tillägna sig kunskaper utöver vad som fordrats för att fungera som arbetskraft har genomdrivits mot ett kompakt borgerligt motstånd. Redan från början fördes kampen för rätt till bildning och uppfostran på två områden. På samhället ställdes kravet om att även arbetarbarnen skulle få möjlighet att lära sig läsa, skriva och räkna. När det gällde kunskaper om samhället och verkligheten, kunskaper för att höja medvetenheten i arbetarklassen och kunskaper som vapen för förändring så påtog sig arbetarrörelsen själv de uppgifterna. Rätten till skolgång fastställdes i lag och förverkligades den också i praktiken. Men detta var inte bara en seger för arbetarrörelsens bildningskraft. Industrialiseringen ställde större krav på arbetskraftens kunskaper och de kraven skulle tillgodoses genom folkskolan. Industrialiseringen innebar också att landsbygdsbefolkningen i massor flyttade in till industriorterna. I och med detta undandrogs de från inflytandet av klassamhällets främsta ideologiska förtrycksinstrument kyrkan. Genom att kyrkan gavs ett avgörande inflytande över folkskolans innehåll och utformning innebar folkskolereformen att den i betydande utsträckning kunde hämta igen förlorad mark. Ett av arbetarrörelsens huvudkrav på skolans område blev därför självklart att kyrkans inflytande över folkskolan måste avskaffas. Efter hand som kyrkans roll har minskat i samhället som helhet har också dess roll inom skolan blivit mindre. Det har inneburit att den borgerliga ideologiproduktionen har spridits på flera händer, så också på skolans område. Folkskolereformen innebar lagfäst rätt även för arbetarbarnen till viss grundläggande skolundervisning. En orättvisa försvann, men flera andra kom i stället . Arbetarbarnen och barnen till de fattiga på landsbygden var tvungna att börja arbeta tidigt, ofta ännu medan skolplikten varade. De barnen hade inte råd till mer än en brödbit, om ens det, under De hade inte råd med dyra läroböcker. Medan arbetarbarnen med möda gick kvar i skolan till skolplikten tog slut, så gick borgarklassens barn i läroverk och gymnasium. Arbetarrörelsens krav var självklara: fria läromedel, fria skolmåltider, avskaffande av parallellskolesystemet och införande av en lika för alla. 1 och med att kyrkans inflytande över skolan minskade, avstannade arbetarrörelsens ideologiska kritik av skolan. Huvudfrågan blev arbetarbarnens lika rätt till utbildning. Klassamhällets orättvisor skulle utbildas bort. Efter de viktiga och riktiga reformer som genomförandet av och reformeringen av gymnasieskolan har varit, så står det klart att det har varit ett svårt missgrepp från arbetarrörelsens sida att åsidosätta den ideologiska kampen om skolans innehåll. Som ett nödvändigt led i att bygga upp de egna organisationerna och som ett vapen för att motverka den borgerliga indoktrineringen inom det offentliga skolväsendet, organiserade arbetarrörelsen tidigt en egen bildningsverksamhet. Den egna pressen, som byggdes upp under stora uppoffringar, utgivningen av broschyrer, pamfletter och böcker, var viktiga led i bildningssträvandena. En egen kurs- och skolningsverksamhet påbörjades. De socialistiska söndagsskolorna och Sagostundsrörelsen är liksom Unga Örnar och exempel på ett uppfostrande och bildande arbete, som vände sig till de yngsta. Den kampanj mot smutslitteraturen, som dåvarande framgångsrikt drev med början , var ett uttryck för kampen mot ett kulturutbud dominerat av kommersiella intressen. Bildningsfrågorna inom arbetarrörelsen har dominerats av den egna verksamheten. Bildningsdiskussionen var inte i den svenska arbetarrörelsens barndom lika hårt uppknuten till det offentliga utbildningsväsendet som . har det skett en försvagning av arbetarrörelsens bildningsverksamhet. Reformerna på skolans område kan vid ett ytligt betraktande tyckas ha inneburit att arbetarrörelsens egna bildningsuppgifter minskat. Så är emellertid inte fallet. Väsentliga bildningsuppgifter kan under kapitalismen inte övertas av skolan. Kampen på bildningens och uppfostrans område har lett till stora framsteg, men avgörande problem återstår att lösa. Införandet av 1962 innebar slutet på ett formellt tudelat och orättfärdigt skolsystem, som redan i tidig ålder sorterade upp barnen. Förlängningen av skolplikten och framför allt det förhållandet att alltfler barn har getts möjlighet till studier utöver den i lag stadgade skolplikten har såväl inom som utom arbetarrörelsen setts som förändringar som resultat av en lång och hård kamp. utbyggdes och förändrades gymnasieskolan, vuxenutbildningen och den högre utbildningen. började också utbildningen att på allvar användas som ett arbetsmarknadspolitisk! instrument, bl. a. genom utbyggnaden av AMS-utbildningar. har förskolan byggts ut och antalet platser i daghem, familjedaghem och fritidshem har mångdubblats, även om dessa verksamheter fortfarande bara berör en minoritet av barnen. Den direkta samhälleliga kontrollen över och ingripandena i uppfostran och utbildning har förstärkts, breddats och fördjupats. När vi ställer krav på det offentliga utbildningssystemet, så kan vi således göra det utifrån helt andra förutsättningar än vad som gällde för arbetarrörelsen i dess barndom. Vi kan ställa kraven i en situation där nioårig skolgång inte bara är en formell skyldighet, utan också en praktisk möjlighet för alla. Vi ställer också våra krav på en skola som har utomordentliga resurser, både materiellt och personellt. Tillsammans skapar detta historiskt unika förutsättningar att bibringa den unga generationen breda och inträngande kunskaper. Men låt oss se på hur detta förverkligas. Undersökningar har visat att de elever som ej har fortsatt sin skolgång efter avslutad grundskola nära nog undantagslöst kommer från arbetarhem. Särskilt invandrarbarn slås ut ur skolan. Den sociala snedrekryteringen som kännetecknat utbildningen efter den obligatoriska , har endast i synnerligen begränsad mening kunnat brytas. Antalet barn ur arbetarklassen har visserligen ökat, men har andelen barn ur mellanskikten ökat än snabbare. Den kvantitativa utbyggnaden av skolväsendet har i första hand gynnat de redan gynnade. Förändringarna på skolans område har i flera avseenden inte lett till att man uppnått de mål som avsetts. Den nya skolan skulle i sina arbetsformer genomsyras av demokratiska ideal. Den skulle ge eleverna möjlighet att utvecklas allsidigt, skulle ta till vara deras intressen och fostra dem till ansvarskännande samhällsmedborgare. står vi i en situation där ett växande antal elever uppfattar skolan som ett tvång. Rätten till bildning och uppfostran omvandlas till tvånget att gå i en skola som uppfattas som meningslös, tråkig och avskild från livet i övrigt. Den skola som det var meningen att eleverna skulle gå i med glädje beskrevs t. ex. på följande sätt i en skrift utgiven av : 1 många skolor inte alla finns svåra problem; skolk, bristande arbetsro, sena ankomster, skadegörelse, stölder, mobbing, negativ inställning till invandrarelever, avoghet mot skolans personal. Detta medför allvarliga brister i skolans hela arbetsmiljö. Denna beskrivning har fortfarande giltighet och man kan befara att de negativa förhållandena har skärpts genom senare års besparingar på skolans område. De kunskaper som tidigare en sex-, sju- eller åttaårig skola lyckades förmedla till eleverna är det tveksamt om en för de flesta minst elvaårig skolgång lyckas förmedla. Rätten till bildning och uppfostran urholkas genom olika specialarrangemang inom t. ex. anpassad studiegång. Skolan kan inte ens garantera att alla barn förvärvar det som samhället anser vara nödvändiga basfärdigheter. En växande ungdomsarbetslöshet ställer frågor om sambanden mellan utbildning och arbetsliv i blixtbelysning. står det klart att rätten till bildning och uppfostran förverkligas på högst olika sätt i dagens . Olikheterna mellan kommunerna är stora, men också skillnaderna inom kommunerna är påtagliga. Bakom allt tal om lika rätt till utbildning döljer sig en annan verklighet. Det gäller lärarnas erfarenhet, lärarbyten, elevomflyttningar; i områden och kommuner som domineras av arbetarbefolkning är de resurser som ställs till den obligatoriska skolans förfogande i allmänhet mindre än i andra områden. På punkt efter punkt kan detta avläsas i torra siffror bakom vilka döljer sig en verklighet som avspeglar bestående klassorättvisor på bildningens och uppfostrans område. Vi vet från olika undersökningar att invandrarna, som i allt väsentligt tillhör arbetarklassen, drabbas dubbelt hårt av klassorättvisorna på utbildningens område. kommunisterna har krävt demokratiska rättigheter för invandrarna för att stärka deras ställning. De förvägras rösträtt i riksdagsvalen. Lagstiftningen har här sin udd direkt riktad mot arbetarklassen. Deras barn förvägras rätten till modersmålsundervisning och får, trots att bl. a. pedagogiska skäl talar emot en sådan lösning, hålla till godo med en oftast bristfällig och helt otillräcklig hemspråksundervisning. Vi har krävt att enspråkiga klasser och grupper inrättas i förskola och på låg- och mellanstadium. Också på vuxenutbildningens område finns klara belägg för att invandrargrupperna missgynnas och den situationen håller f. n. på att kraftigt försämras. Kristendenserna inom den offentliga utbildningen har fått tjäna som motiv för en reaktionär offensiv. Högerkrafterna, med moderata samlingspartiet i spetsen, som aldrig har accepterat grundskolereformen och övriga demokratiseringssträvanden på utbildningsområdet, för nu fram förslag, som syftar till att bryta ner det som ur arbetarklassens synpunkt har varit positivt med efterkrigstidens skolreformer. Man talar mer eller mindre öppet om att nivågruppera eleverna, vilket skulle vara liktydigt med att återinföra det orättvisa parallellskolesystemet. Man gör upplösningstendenserna inom skolan till i första hand en fråga om budgetunderskottet och vill återinföra olika slag av bestraffningssystem, i stället för att ta itu med de grundläggande frågorna om skolans mål och innehåll. Man ger ökat stöd åt olika enskilda och privata skolor och ökar företagens inflytande över den offentliga yrkesutbildningen. Socialdemokratin, som ändå har lyckats driva igenom de stora reformerna, står handfallna inför denna bakåtsträvarnas offensiv och har ännu inte lyckats samla sig till den nödvändiga ideologiska kamp som är nödvändig för att försvara och vidareutveckla demokrateringen på utbildningens område. Utbildningens roll och innehåll under monopolkapitalismen Liksom på alla andra väsentliga delar av samhällslivet finns det en grundläggande motsättning mellan arbetarklassens och kapitalets intressen på bildningens och uppfostrans område. Vi kan också se hur produktionsprocesserna ständigt omvandlas i det kapitalistiska samhället. För de arbetande visar sig dessa förändringar först som en fortlöpande omvandling av arbetsprocesserna inom de olika branscherna och sedan som en omfördelning av arbetet mellan olika näringsgrenar och sysselsättningar. Förändringarna medför nya krav på utbildning och uppfostran. Relationerna mellan arbete och utbildning genomgår förändringar. Från kapitalets utgångspunkt syftar de ständiga teknologiska och organisatoriska förändringarna till att öka arbetets produktivitet och intensitet till att öka kapitalets kontroll över arbetskraften och till att sänka kostnaderna genom att ersätta yrkeskunnig och därmed dyr arbetskraft med billig och ersätta arbetare med maskiner. I kapitalismens barndom var maskinerna få och föga specialiserade. Arbetsprocessen var hantverksbetonad och de yrkesskickliga arbetarna var nödvändiga för produktionen. Kapitalismens utveckling ställde en rad nya krav på bildningens och uppfostrans område. Den krävde bl. a. ett visst grundläggande mått av allmän folkbildning, vilken var nödvändig för att lönearbetare skulle fungera i industrin. Det krävde också ett visst mått av social uppfostran, av underkastelse i enlighet med borgerliga värderingar och krav på underordning i produktion och samhällsprocess. Det blev i växande utsträckning skolans uppgift att tillgodose dessa krav, efter hand som kyrkans ställning försvagades. Härigenom har skolan alltmer utvecklats till att bli ett instrument, som tjänar till att befästa givna maktrelationer mellan samhällets olika klasser. Detta sker genom att den påtvingar alla barn den härskande klassens föreställningar om verkligheten. Dessa framställs som allsidiga, sanna och neutrala. Det sker också därigenom att barnen i utbildningsapparaten sorteras, så att de senare kan planeras in på olika nivåer i den samhälleliga arbetsfördelningen. Kraven på kunskaper och färdigheter i den direkta arbetsprocessen ändras, försvinner och nya tillkommer. Utvecklingen efter har inte inneburit en höjd teknisk kvaiificeringsnivå för den direkte producenten. Specialisering, en ökning av rent rutinmässiga arbetsuppgifter och en uppsplittring av arbetsuppgifterna har kännetecknat utvecklingen. Den direkta produktionsprocessen har i växande omfattning tömts på folk. Arbetaren kan också klara sig med sina tidigare kunskaper eller så tvingas han till en fortgående omskolning på samma eller lägre nivå. Den avancerade teknologi, som i växande utsträckning finns inbäddad i produktionsprocessen, har inte medfört någon förhöjd yrkesskicklighet hos den direkte producenten. Arbetarnas yrkesskicklighet har i stället minskats genom att allt fler av de uppgifter som han tidigare skötte har tagits ifrån honom. De utförs av maskiner eller har lagts före eller efter den omedelbara produktionen. Det gäller moment som planering, teknisk utveckling, samordning men också uppgifter som kontroll, reparation och service. De avancerade tekniska, naturvetenskapliga och administrativa kunskaper som är nödvändiga för att behärska hela produktionsprocessen monopoliseras av företagsledningen och dess stab av specialister. som kraven på yrkesskicklighet minskar, ökar kraven på anpassning och underkastelse, på förmågan att uthålligt kunna prestera utan att revoltera mot arbetets innehåll och sammanhang, trots att dessa framstår som alltmer meningslösa och mekaniska. Dessa tendenser utsträcks också till att gälla områden utanför den materiella produktionen. Kontorsarbetet, arbetet inom handel och sjukvård, för att här endast nämna några exempel, visar samma typ av utveckling. Vi kan alltså se hur de krav som den kapitalistiska produktionsprocessen ställer på skolan när det gäller förmedling av kunskaper och färdigheter till dem som skall bli de direkta producenterna eller tjänstemän på lägre nivåer i verkligheten minskar. ökar kraven på sortering, självdisciplin och psykisk balans. Denna utveckling rimmar dåligt med förlängningen av skoltiden för majoriteten elever. Denna förlängning motiveras i stället av andra uppgifter som tilldelats skolan, uppgifter som har mycket lite med bildning och uppfostran att göra. En sådan funktion är att hålla arbetslösheten inom rimliga gränser. Framväxten av massundervisningen har gjort utbildningsområdet till ett område som ger stora möjligheter till kapitalackumulation. Skolan har också blivit oumbärlig för familjer där båda föräldrarna arbetar och har för dem en nödvändig barn- och ungdomsvårdande funktion. Men medan kapitalets intresse av arbetare och lägre tjänstemän med breda och inträngande kunskaper och avancerade färdigheter minskar, så är arbetarklassens intresse det rakt motsatta. Ur arbetarklassens perspektiv innebär den höga teknologi som ingår i produktionsprocessen objektivt sett ett ökat behov av bildning. För att kontrollera och behärska produktionen krävs avancerade tekniska, naturvetenskapliga, sociala och administrativa kunskaper. För att kunna omvandla en produktion som styrs av profit, till en produktion styrd av människors behov, kan kunskaper och färdigheter inte undvaras. Arbetarrörelsens uppgift är att ställa krav som innebär skyldighet för skolan att ge eleverna dessa kunskaper. Vidare att avslöja och angripa skolans förmedling av den härskande klassens ideologi och verka för en demokratisk skola som tillgodoser folkflertalets intressen. arbetarklassens barn måste få tillgång till sin historia och kultur och sin klass politiska och fackliga kamp, sedda ur sin klass perspektiv och inte återgivna av borgerskapets deformerande speglar. Den som ser skolan som isolerad från den verklighet som den skall fungera i kan också presentera de märkligaste förslag för att lösa de krisproblem som finns i skolan . Vissa har uppfattningen att skolan är för teoretisk och vill sänka ambitionerna genom att skolan skall koncentrera sig på basfärdigheter och vardagskunskaper. Andra återkallar i minnet den gamla 7-åriga folkskolan och realskolan och vill ha en återgång till . kommunisterna vägrar sänka ambitionerna på bildningens och uppfostrans område. Vi anser det också som en viktig framgång för arbetarrörelsen när parallellskolesystemet avskaffades. Huvudfrågan är varken hur vi skall kunna återvända till den gamla skolans förljugna världsbild och torftiga kulturutbud eller hur kunskapsstoffet i dagens skola ytterligare skall kunna minskas och hur undervisningen i än högre grad än tidigare skall kunna uttunnas genom att koncentreras på s. k. basfärdigheter eller s. k. vardagskunskaper. Huvudfrågan är i stället hur bildning och uppfostran skall kunna omvandlas i progressiv riktning och hur det i skolan förmedlade vetandet skall kunna utökas. Huvudfrågan är hur den utveckling under monopolkapitalismen, som på bildningens och uppfostrans område lett till den torftighet som möter arbetarklassens barn och ungdom i och utanför skolan, skall kunna brytas. Huvudfrågan är hur den från arbetarklassens utgångspunkter objektivt sett nödvändiga bildningen och uppfostran skall kunna föras in i utbildningsväsendet. Utbildning och sociala reformer Arbetarrörelsen har alltid värnat om frågor som rör arbetarbarnens välbefinnande, bl. a. genom att tidigt ställa krav på skolhälsovård, fria skolmåltider etc. Många skolbarn går emellertid fortfarande hungriga och trötta till skolan och lämnar den inte sällan i samma tillstånd. De måltider som barnet får i skolan täcker långt ifrån alltid det näringsbehov som de växande har. Stora kvalitetsskillnader råder mellan olika kommuner på detta område. De borgerliga partiernas sparnit när de befunnit sig i regeringsställning har bl. a. gått ut över skolan och försämrat situationen ytterligare. Skolan är barnens och ungdomarnas arbetsplats under en lång följd av år. Det är viktigt att också deras behov av en trygg och rimlig arbetsmiljö respekteras och att förhållanden som underlättar arbetet skapas. Den nya arbetsmiljölagen som trädde i kraft den omfattar också skolelever från årskurs 7 på högstadiet. Detta är ett framsteg även i demokratisk mening, eftersom eleverna genom lagen ges större möjligheter att själva påverka sin arbetsmiljö och ingripa för att rättta till brister i denna. Men kommer arbetsmiljöproblem för eleverna att bestå. Exempelvis den dåliga planeringen av skollokaler har medfört nödlösningar i många kommuner. Utbildningstiden följs för växande grupper ungdomar av en långvarig arbetslöshet. kommunisterna kan aldrig acceptera en politik och en samhällsordning som innebär att människor förvägras rätten till arbete. När denna politik och samhällsordning skapar djupgående ekonomiska kriser, kan det vara nödvändigt att för tillgripa beredskapsarbeten och att erbjuda utbildning i stället för arbete, men detta kan aldrig vara annat än kortsiktiga lösningar. Det samhälleliga ansvaret för barn och ungdom kan inte inskränkas till att enbart gälla den tid då skolbarnet vistas i skolan. För många barn och föräldrar är den skolfria tiden ett problem. Detta gäller såväl tiden före som efter skolstarten och om lov av olika slag med tanke på arbetssituationen för det stora flertalet löntagare. Beroende på inkomster och övriga förhållanden har föräldrar högst olika resurser vad gäller denna del av barnens fritid. har en rad socialpolitiska reformer genomförts, som rimligtvis har påverkat förhållanden på bildningens och uppfostrans område. En del av dessa reformer har haft detta som direkt syfte, medan andra haft det som indirekt effekt. Till de förra hör förskola, fritidshem och det studiesociala stödet och till de senare barnbidrag, det offentliga försäkringssystemet och bostadsbidragen. Dessa olika reformer har dels varit avsedda att kompensera för brister i bildning och uppfostran i hemmet, dels göra det ekonomiskt möjligt även för arbetarfamiljernas barn att gå kvar i skolan . Man har på det sättet vidgat möjligheterna för arbetarbarnen att få tillgång till den borgerliga skolans undervisning. Ett större antal barn från arbetarfamiljer än tidigare finns också inom högre utbildning. Men vi har också kunnat konstatera, att inte ens långtgående sociala reformer förmår bryta den borgerliga dominansen på alla områden inom det offentliga skolväsendet. Vi har också kunnat konstatera att väsentliga klassorättvisor kvarstår på bildningens och uppfostrans område och att dessa orättvisor är oåtkomliga med fördelningspolitiska medel. Bildning och uppfostran utanför skolan Direkta samhälleliga ingripanden har i inneburit att den växande offentliga utbildningssektorn fått mer och mer av ett monopol på bildning och uppfostran. De samhälleliga ingripandena i det växande släktets liv gäller också åldrarna före skolstarten. Det gäller också familjen och över huvud taget den miljö där barnen finns. Det hindrar emellertid inte att den klassmotsättning som genomsyrar hela den kapitalistiska samhällsstrukturen har en bestämd betydelse också för det som gäller barn och barns förhållanden. Barnen delar med sina föräldrar en plats i förhållande till produktionsmedlen och i förhållande till makten i samhället. Bildning och uppfostran förverkligas på helt skilda sätt i arbetarklassen, mellanskikten och borgerskapet. De verkliga målen för uppfostran och bildning i arbetarklassen bestäms ytterst av klassens objektiva intressen. Överföringen av kunskaper, erfarenheter och vetande från en generation till en annan kräver en mänsklig och levande samvaro mellan den växande generationen, som är mottagare av denna samlade kunskap och den vuxna generationen som överför den. Kapitalismen har på många sätt omöjliggjort eller utarmat denna vardagliga och nära relation mellan människor, framför allt i arbetarklassen. De erfarenheter arbetarbarn nu tvingas göra i bostadsområdet, i snabbköpet eller varuhuset, på daghemmet, i samhällskunskapsundervisningen eller hos syo-konsulenten, hos psykologen eller kuratorn gör de oftast utan närvaro av ett korrigerande klassmedvetande. De sätt som barnen tolkar sina erfarenheter på, är framför allt präglade av borgerlig ideologi, vanligtvis förmedlad av grupper som tillhör mellanskikten. Även om man utgår från att alla föräldrar vill ge sina barn en god uppfostran och bildning och på alla sätt försöker stödja sina barns utbildning, så har dessa ansträngningar på olika sätt omintetgjorts under kapitalismen och då i första hand för arbetarklassen. Möjligheterna begränsas kraftigt av pressade arbetsförhållanden, långa arbetstider och arbetsresor. Detta utnyttjas av den kommersiella masskulturen, som försöker dränka barn och ungdomar med sina reaktionära och ofta fascistoida budskap. Härigenom berövas arbetarbarnen redskap att på ett riktigt sätt bearbeta de erfarenheter de gör i familjen och dess omgivning.