mot · G802134 · 1984-11-12 00:00:00 — Motion 1984/85:134 m. fl. Riktlinjer för den ekonomiska politiken på medellång sikt (prop. 1984/85:40) (LU 84) publicerades . På grundval av betänkandet och remissinstansernas synpunkter har regeringen nu lagt fram en särskild proposition om de frågor som långtidsutredningen behandlar. långtidsutredning arbetar med tre tidsperspektiv. Det grundläggande avser den strukturella utvecklingen . I detta perspektiv beskrivs valmöjligheterna mellan expansion av den privata sektorn kontra offentlig expansion. Det andra tidsperspektivet avser den konjunkturella utvecklingen . Här beskrivs ett alternativ som leder mot balans 1990 (balansalternativet) och ett alternativ som leder bort ifrån balans (referensalternativet). Avsikten är att beskriva vilka krav som ställs på den ekonomiska politiken och ekonomins funktionssätt för att ekonomin skall ledas in på en bana mot balans. Ett tredje tidsperspektiv avser . Moderata samlingspartiet anser i likhet med flera remissinstanser att det konjunkturella infasningsförloppet 1983-1987 är en värdefull metodmässig nyhet. Enligt vår mening borde dock utredningen ha ägnat större utrymme åt vad som krävs för att vi skall komma in på en väg som leder mot balans 1990. diskuterar således inte de ändringar i skattesystemet och de förändringar i den offentliga sektorns verksamhet som är nödvändiga för ekonomisk balans. Om utredningen i större utsträckning hade inriktats på att analysera kraven på den ekonomiska politiken för att de specificerade målen skall uppfyllas, skulle utredningen ha kunnat få en större betydelse i den aktuella ekonomisk-politiska debatten. Det är glädjande att regeringen lägger fram en separat proposition för långtidsutredningen med motivet att ge större utrymme för en diskussion av de långsiktiga frågorna. Mot bakgrund av detta motiv finner vi det anmärkningsvärt att regeringen denna proposition presenteras lägger fram en proposition om skattehöjningar, som rubbar förutsättningarna för analysen i proposition 40 och som dessutom innehåller förslag som inte stämmer med de angivna riktlinjerna för den ekonomiska politiken på medellång sikt. Med detta förfaringssätt försvann mycket av utrymmet för en diskussion av de långsiktiga frågorna i den aktuella ekonomisk-politiska debatten. är inte en prognos över den mest sannolika utvecklingen. I stället beskriver utredningen vilka krav som ställs på den ekonomiska politiken och ekonomins funktionssätt för att vissa ekonomisk-politiska mål skall nås. De mål och restriktioner som utredningen haft som utgångspunkt är följande: - Full sysselsättning (öppen arbetslöshet 1990). - Stabilt penningvärde (inflation under resten av 1980-talet). - Balans i utrikesbetalningarna (bytesbalansöverskott på 1990). - Balans i statsbudgeten (budgetunderskottet minskas till 40-50 miljarder ). - God lönsamhet i näringslivet (avkastningen på materiellt kapital före skatt i industrin skall överstiga avkastningen på statsobligationer ). För att nå de tre traditionella målen - full sysselsättning, stabilt penningvärde och extern balans - har långtidsutredarna preciserat mål även för statsbudgeten och lönsamheten i näringslivet. Moderata samlingspartiet vill för sin del framhålla att målen för den ekonomiska politiken bör vara stabila priser, full produktiv sysselsättning i hela landet, god ekonomisk tillväxt och ett spritt enskilt ägande. För att dessa mål skall kunna uppnås krävs balans i utrikesbetalningarna och statsbudgeten samt god lönsamhet i näringslivet. De här uppräknade målen är dock endast delmål för den grundläggande strävan att öka den enskildes frihet och välfärd. Att som regeringen gör överordna sysselsättningsmålet de andra målen är meningslöst. För att vi skall trygga sysselsättningen krävs nämligen låg inflation och snabb ekonomisk tillväxt. Om något mål skall prioriteras är det ett stabilt penningvärde, eftersom det är det bästa sättet att främja tillväxten och förebygga arbetslöshet. En låg inflationstakt är också nödvändig för balans i utrikesbetalningarna och för att hindra godtyckliga omfördelningar av inkomster och förmögenheter. I likhet med vad som sägs i propositionen anser vi att man bör sträva efter en lägre inflationstakt än långtidsutredningens mål på . En anledning till detta är att prisstegringen i några av våra viktigare konkurrentländer f. n. uppgår till . Den internationella konjunkturuppgången har heller inte medfört att inflationen ökat nämnvärt. Utredningens sysselsättningsmål innebär att den öppna arbetslösheten skall falla från till . Den beräkningsmetodik som utredarna har använt innebär att antalet sysselsatta i arbetsmarknadspolitiska åtgärder är oförändrat . Den öppna plus den dolda arbetslösheten uppgår därför i balansalternativet till 1990. Detta är enligt moderata samlingspartiet inte något speciellt ambitiöst sysselsättningsmål. Med samma sysselsättning genom AMS-åtgärder som i balansalternativet blir den verkliga arbetslösheten i referensalternativet. I propositionen anger regeringen den fulla sysselsättningen som det överordnade målet. Någon siffra för högsta tillåtna arbetslöshet anges inte. Regeringen gör inte heller någon skillnad mellan sysselsättning på den reguljära arbetsmarknaden och sysselsättning i AMS regi. Begreppet full sysselsättning anknyter som i tidigae regeringsdokument endast till den öppna arbetslösheten. Vi anser att arbetstillfällena skall finnas på den reguljära arbetsmarknaden. Framtidens jobb kan inte skapas genom en aldrig så ambitiös AMS-politik eller genom stödåtgärder från regeringen. En svällande arbetsmarknadspolitisk apparat som döljer det verkliga läget på arbetsmarknaden innebär på stora ekonomiska risker. Någon precisering av målet hög ekonomisk tillväxt görs inte i långtidsutredningen. En hög ekonomisk tillväxt är nödvändig för att trygga sysselsättningen och skapa en högre levnadsstandard för människorna. Tillväxt minskar också fördelningsproblemen. För att öka tillväxtförmåga är det nödvändigt att bedriva en politik som underlättar strukturomvandlingen, ökar investeringarna och befrämjar den tekniska utvecklingen. Den ökade tillväxten måste komma från en vital företagssektor. Den finansiella krisen i den offentliga sektorn gör att någon expansion inte är möjlig där. För att få en tillräcklig tillväxt i den privata sektorn krävs förbättrade incitament och bättre fungerande marknader. Ett spritt ägande betraktas inte som något mål vare sig för långtidsutredarna eller av regeringen. Det finns dock viktiga motiv för att uppmuntra ett ökat enskilt ägande. Det gäller i synnerhet när den offentliga sektorn uppvisar en negativ kapitalbildning. Utvecklingen mot ett alltmer institutionaliserat ägande riskerar att försvaga marknadsekonomin. Ägandefunktionen passiviseras och näringslivet byråkratiseras. Det ekonomiska livet förlorar utvecklingskraft när det direkta sambandet mellan den enskildes välstånd och företagens framgångar tunnas ut. Enskilt ägande ger dessutom hushållen trygghet och oberoende och skapar ansvarskänsla. Ett viktigt mål för staten är därför att stimulera hushållens förmögenhetsbildning. Vi delar propositionens och långtidsutredningens bedömning att det är mycket viktigt att långsiktigt uppnå överskott i bytesbalansen. Ett bytesbalansöverskott på 1990 är ett minimum mot bakgrund av de höga realräntor som kan komma att råda . Ett överskott innebär att utlandsskulden kan amorteras och att den ekonomisk-politiska handlingsfriheten ökar. Vi delar också slutsatsen att den offentliga sektorns finansiella sparande bör nå jämvikt . Det statliga budgetunderskottets storlek har beräknats residualt till ca efter det att bytesbalanssaldo och det finansiella sparandet i den övriga ekonomin har bestämts. Budgetunderskottet är därmed ett resultat av andra överväganden snarare än ett mål. En alternativ metodik hade varit att formulera målet för budgetunderskottet efter en analys av hur underskottet påverkar inflation, realränta, investeringar och tillväxt. Det är sannolikt att en sådan analys skulle leda till en snabbare neddragning av budgetunderskottet än den som regeringen och långtidsutredningen rekommenderar. Det är bra att utredningen fokuserar intresset på behovet av god lönsamhet i näringslivet. Vinstnivån måste vara mycket hög för att investeringsaktiviteten skall komma upp till godtagbara nivåer. De stigande realräntorna har skärpt kravet på lönsamhet vid reala investeringar. Vi delar den mening som flera remissinstanser har framfört att det är aktieägarnas avkastning efter skatt som styr näringslivets möjligheter att attrahera riskvilligt kapital och att skattereglerna har stor betydelse i detta sammanhang. Den internationella utvecklingen under resten av 1980-talet är svår att förutse. Det är osäkert hur budgetunderskotten, de höga realräntorna, den tilltagande protektionismen, skuldkrisen i och andra obalanser påverkar den långsiktiga tillväxten. Utvecklingen är också starkt beroende av den ekonomiska politikens inriktning i de stora industriländerna. Ett gynnsamt 1980-talsscenario är att expansionen i industriländerna fortsätter utan att inflationen stiger. Ett stagnationsscenario innebär att expansionen kommer av sig och att de senaste årens låga tillväxttakt består. har lagt sig mittemellan dessa två utvecklingsvägar, vilket bl. a. innebär en BNP-tillväxt på i genomsnitt för OECD-området. Enligt vår mening är det klokt att utgå från en försiktig internationell bedömning som grund för den svenska utvecklingen. En tämligen pessimistisk bedömning av de svenska exportmöjligheterna är i dessa sammanhang en bättre utgångspunkt än en alltför optimistisk. Även om det senaste årets internationella utveckling varit överraskande god till följd av den starka konjunkturuppgången i , är det troligt att utvecklingen nu har vänt nedåt. I propositionen utgår regeringen helt riktigt ifrån att den internationella konjunkturtoppen redan har passerats och att tillväxten därför blir lägre 1985 än 1984. Den internationella uppgång som har varit kan inte tas till intäkt för att utvecklingen under resten av 1900-talet skulle bli bättre än vad långtidsutredningen räknar med. har haft en besvärlig uppgift när den försökt formulera en balansskapande politik för resten av 1980-talet. Det är inte lätt att se hur arbetslösheten skall kunna minskas i , när den antas öka från en redan hög nivå i övriga som löner och priser måste utvecklas långsammare här än i andra länder. De möjligheter som de senaste årens konjukturuppgång erbjudit har dessutom dåligt tagits till vara. Det står klart att balansmålet inte kan uppnås utan en kraftig omläggning av den ekonomiska politiken. Den mest intressanta delen av långtidsutredningen är den som beskriver det konjunkturella förloppet 1983-1987. I nedanstående diagram illustreras hur produktion, inflation, arbetslöshet och bytesbalans utvecklas i referensresp. Index 1970 = 100 - = Referensalternativ _ = Balansalternativ 74 78 80 (7 84 K Utvecklingen av BNP och industriproduktion 1970-1987. 1984-1987 enligt LU84. Balans- resp. referensalternativ. Källor: SCB, Preliminär Nationalbudget 1984 och LU84. Utvecklingen av inflation (konsumentprisindex), arbetslöshet (öppet arbetslösa + personer sysselsatta i AMS-åtgärder i % av arbetskraften) och bytesbalans (i % av BNP) 1970-1987. 1984-1987 enligt LU84. Balans- resp. referensalternativ. Källor: SCB, Preliminär Nationalbudget 1984 och LU84. Referensalternativet som leder bort ifrån ekonomisk balans förutsätter dels att 1970-talets pris- och lönebildning blir rådande i fortsättningen, dels att finanspolitiken är passiv i den meningen att skatter och utgifter bara utvecklas i enlighet med redan fattade beslut. Balansalternativet som leder till balans 1990 förutsätter dels en väsentligt lägre pris- och löneökningstakt än referensalternativet, dels budgetförstärkningar på . Som framgår av diagrammen innebär referensalternativet att produktionen utvecklas ungefär som . Balansalternativet däremot innebär ett rejält trendbrott framför allt för industriproduktionen. Vad gäller inflationen innebär balansalternativet ett mycket markerat trendbrott gentemot den tidigare utvecklingen. Trots konjunkturuppgången faller inflationstakten till . Även referensalternativet innebär en lägre inflationstakt än . I regeringens proposition och i långtidsutredningen läggs mycket stor vikt vid att pris- och lönebildningen kan bemästras. Lägre pris- och löneökningstakter anges som en mycket väsentlig förutsättning för att vår ekonomi skall komma in i den bana som skisserats i balansalternativet. Enligt detta skall timlönekostnaden stiga och 1985 . Enligt stiger dock lönerna med - i industrin med och med . Vad gäller nästa års löneökningar har LO lagt ett bud som redan före det allmänna lönepåslaget kostar enligt SAF. För inflationen utgick utredningen ifrån en prisstegring och . Den genomsnittliga inflationen blir och tror på . Den faktiska pris- och löneutvecklingen avviker med andra ord kraftigt från vad som krävs för att ekonomisk balans skall erhållas. I stället ligger utvecklingen tyvärr i linje med den som har antagits i referensalternativet. I den aktuella propositionen sägs att prognoserna nu pekar på en inflationstakt på . med denna proposition lägger emellertid regeringen förslag till skattehöjningar som kommer att öka inflationen med över en procentenhet . Orsaken till att årets inflationsmål på inte har kunnat nås, beror inte enbart - vilket hävdas i propositionen - på att lönerna stigit snabbare än väntat. Framför allt har regeringen genom centrala politiska beslut om skatte- och avgiftshöjningar ökat inflationstakten med . Även utvecklingen av arbetslösheten är betydligt sämre än den som antagits i balansalternativet. blir troligen avvikelsen ännu större. I stället för en minskning av den öppna arbetslösheten med 10 000 personer, som långtidsutredarna antagit, tror på en ökning med 15 000. Förutom låga pris- och löneökningar lyfte långtidsutredningen fram behovet av årliga budgetförstärkningar på för att balansalternativet skulle uppfyllas. En större del av budgetförstärkningarna skulle dessutom genomföras 1985-1987. Till följd av konjunkturutvecklingen innebär rekommendationen de facto att större delen av anpassningen måste ske under den stundande lågkonjunkturen. Detta kan sägas vara priset för att regeringen inte förmått skära i utgifterna under den tvååriga konjunkturuppgången. Vad gäller budgetunderskottsutvecklingen är det vår uppfattning att den offentliga utgiftsökningen är för lågt beräknad, när den anges till 1-1,i balansalternativet. I stort sett har endast konsekvenser av redan fattade utgiftsbeslut lagts in i enlighet med långtidsbudgetmetodik. Av 1970-talets ökningstakt på berodde ca hälften på nya utgiftsbeslut. Även om reformtakten har avtagit, fattas det beslut om nya utgifter. Regeringen säger sig ha infört en princip för budgetpolitiken som skall innebära att varje förslag till utökning av utgifterna inom ett område måste finansieras med förslag om nedskärningar av andra utgifter. Denna princip tycks dock inte gälla . Regeringen föreslår nu 1,75 miljarder i nya AMS-utgifter utan motsvarande nedskärningar. På område har regeringen föreslagit nya bostadssubventioner som skall finansieras med den nya fastighetsskatten. beslutade dessutom regeringen om miljardbelopp till familjepolitiken, ökade försvarsutgifter, miljardbelopp i nya utgifter i den s. k. förnyelsepropositionen m. m. utan motsvarande neddragningar. Därtill skall läggas att ökningstakten av statsskuldräntorna är mycket lågt beräknad, till följd av den antagna räntenedgången. I den senaste budgetprognosen har enbart statsskuldräntorna skrivits upp med nästan . Ett mer realistiskt antagande om den offentliga utgiftsökningstakten hade inneburit större budgetunderskott och större krav på budgetförstärkningar. Regeringen tycks i alltför stor utsträckning lita på att tillväxten och skattehöjningar skall lösa underskottsproblemen. För utvecklingen ställer utredarna upp två alternativ: ett med inriktning på privat konsumtion och näringsliv och ett annat med inriktning på offentlig konsumtion och expansion. Bägge inriktningarna beskrivs i långtidsutredningen som förenliga med ekonomisk balans . Enligt vår mening finns det dock inte någon som helst möjlighet för en ekonomi, som i utgångsläget har för stor offentlig sektor, för högt skatteuttag och ett jättelikt budgetunderskott, att nå balans genom ökad offentlig konsumtion och ökat skatteuttag. Regeringen och en nästan enhällig remissopinion har förordat det privatexpansiva alternativet. Vi instämmer till fullo i denna prioritering. Mot bakgrund av utvecklingen av hushållens ekonomi är det absolut nödvändigt att den privata konsumtionen hålls uppe på bekostnad av den offentliga sektorn. har även analyserat effekterna av en allmän minskning av arbetstiden . Vi delar regeringens syn att något sådant utrymme inte finns . problem består inte i att vi arbetar för mycket. Det är i stället önskvärt med en ökad arbetsvolym. Ekonomisk politik för samhällsekonomisk balans I långtidsutredningen beskrivs de förödande konsekvenser som 1970-talets pris- och lönebildning hade på tillväxten samt bytes- och budgetbalanserna. I detta sammanhang diskuteras behovet av en ny lönemodell. Vi vill för vår del framhålla att grundproblemet inte består i att hitta en ny ekonomiskteoretisk lönemodell. Ingenting tyder heller på att direkta ingrepp i avtalsrörelsen eller indirekt statlig inkomstpolitik, typ Rosenbadsöverläggningar, skulle lösa problemen. Däremot måste staten visa fasthet och stor stramhet i egenskap av arbetsgivare på den offentliga sidan. Moderata samlingspartiet motsätter sig all statlig inblandning i avtalsrörelsen. Parterna måste ha full frihet att förhandla men de skall också ta ansvar för konsekvenserna. Endast på så vis kan alltför snabba löneökningar motverkas. Regeringen har huvudansvaret för inflationsbekämpningen. Detta ansvar kan inte delegeras till arbetsmarknadens parter. Den ekonomiska politiken måste skapa marknadsmässiga förutsättningar för lönebildningen. Flera remissinstanser har framfört att en analys av skattesystemets effekter på lönebildningen hade varit mer fruktbar än långtidsutredningens diskussion av en ny lönemodell. Vi delar denna uppfattning. Två remissinstanser, LO och TCO, har föreslagit revalveringar för att bekämpa pris- och löneökningarna. Regeringen tar i propositionen avstånd från revalveringslinjen med motiveringen att bytesbalansen inte nått den stabilitet som är nödvändig för att möjliggöra successiva revalveringar och att det f. n. inte finns någon hög inflation i omvärlden att avskärma oss ifrån. Den svenska inflationen är dessutom mycket högre än i omvärlden. Det är bra att regeringen avfärdar revalveringslinjen. För att lyckas måste en revalveringspolitik vara trovärdig och leda till sänkta lönekrav. Ingenting tyder på att dessa förutsättningar skulle uppfyllas . Det är i stället troligt att revalveringar skulle försämra konkurrenskraften och därmed dämpa den ekonomiska tillväxten. För att långtidsutredningens antagande om exportökning och tillväxt skall realiseras krävs bl. a. en sänkning av de svenska priserna gentemot omvärlden . Eftersom vi på en stor del av exporten inte kan avvika från världsmarknadspriserna kräver detta att verkstadsindustrins relativpriser faller med . Detta är enligt vår mening ett mycket optimistiskt antagande inte minst med tanke på utgångsläget. Inflationstakten i är f. n. nästan dubbelt så hög som i omvärlden. För att en relativ-prissänkning skall vara möjlig krävs en helt annan utgifts- och skattepolitik än den som regeringen nu bedriver. Vad gäller budgetpolitiken säger utredningen, som tidigare nämnts, att budgetförstärkande åtgärder bör vidtas i storleksordningen . Regeringen har valt att inte precisera hur omfattande de årliga budgetförstärkningarna bör vara . Däremot avvisar regeringen skattehöjningar för att sanera statsfinanserna: En utgångspunkt är (dock) att utgiftspolitiken bör föras utifrån förutsättningen av ett i stort sett oförändrat skattetryck . En långsiktig politik för att sanera statsfinanserna måste innehålla både nedskärningar av vissa utgifter och åtgärder för att effektivisera den offentliga verksamheten. som regeringen i den aktuella propositionen förespråkar ett i stort sett oförändrat skattetryck föreslår den emellertid ökade bensin-, el-, charter-, alkohol- och tobaksskatter för och en ny fastighetsskatt på . Motsägelsen mellan regeringens ekonomiska strategi på medellång sikt och den som i praktisk handling genomförs på kort sikt är uppenbar. Moderata samlingspartiet förordar - på både kort och medellång sikt - en politik som innebär att resurser förs över från stat och kommun till den enskilda sektorn. För att skapa utrymme och incitament för den privata sektorn att växa, förordar vi en ekonomisk politik som kan sammanfattas i fyra punkter. Nedskärningar i statens utgifter för att skapa utrymme för den privata sektorn, sänka inflationstrycket, förbättra ekonomins funktionssätt och möjliggöra sänkningar av skatterna De budgetförstärkningar som långtidsutredningen rekommenderar är, som tidigare redovisats, för lågt beräknade till följd av en underskattning av den offentliga utgiftsökningstakten. Därtill skall läggas att långtidsutredningen inte har ansett det nödvändigt att spara för att sänka skatterna. Sänkta skatter på främst produktion och inkomster för att stimulera fram en ökad tillväxt i den enskilda sektorn. Viktigast är en sänkning av marginalskatterna Den allvarligaste bristen i långtidsutredningen och regeringens proposition är att skatteproblematiken ej tas på allvar. Produktionsökningen kan inte åstadkommas enbart genom ökade vinster för företagen. Drivkrafterna måste förbättras också för de enskilda människorna och företagarna. I regeringens dokument finns ingen insikt om behovet av sänkta marginalskatter och företagsskatter. I det strukturella avsnittet i långtidsutredningen presenteras en rad balansalternativ som alla påstås vara förenliga med ekonomisk balans 1990.1 alla alternativen utom ett (l.B) ökar skattetrycket. I ett fall okar skattetrycket från till . Ett höjt skattetryck är inte förenligt med balans. Alla alternativ, som innebär höjt skattetryck och fortsatt ökning av de offentliga utgifterna, borde ha avfärdats av både utredningen och regeringen. Varför har utredningen inte utrett ett alternativ med sänkt skattetryck och rejäla besparingar? Avreglering av näringslivet och avskaffande av flertalet kommunala och statliga monopol Avreglering och privatisering är nödvändiga förändringar för att en livskraftig privat tjänstesektor skall kunna skapas. Att ersätta delar av den offentliga verksamheten med privata marknadslösningar leder inte bara till lägre kostnader utan också till större valfrihet. Varken propositionen eller utredningen tar upp de problem som följer av alltför omfattande regleringar och en alltför stor skattefinansierad offentlig sektor. Behovet av privatisering, ökad konkurrens och avgiftsfinansiering diskuteras ej. Det finns starka skäl att anta att sysselsättningen inte går att klara utan en frigörelse av den privata produktionen. För detta krävs en omstrukturering i den offentliga sektorn. Om sysselsättningsproblemen verkligen hade penetrerats, hade en sådan diskussion blivit ofrånkomlig. Fondernas existens innebär att företagens långsiktiga investeringar sjunker. Satsningar på nya produkter och nya produktionsanläggningar minskar eller flyttas utanför gränser. Fonderna innebär att de vinstrikaste företagen förlorar resurser som bättre kan användas i den egna verksamheten. Genom ett avskaffande av löntagarfonderna förhindras att makten och ägarinflytandet i näringslivet successivt koncentreras till centrala och kollektivt ägda fonder. I långtidsutredningen saknas en ordentlig analys av produktionskapacitetens möjliga ökning. Utredarna har antagit att produktionen långsiktigt skall öka med maximalt 2-2,.