mot · G7022493 · 1984-01-25 00:00:00 — m. fl. Alkohol- och narkotikapolitiken, m. m. Utvecklingen när det gäller missbruk av alkohol och narkotika har tydligt visat att permanenta lösningar saknas för att nå kontroll över missbrukssituationen i landet. Alkoholmissbruket har gått ner i åldrarna som dock den svåra utslagningen nu tycks ha stannat upp i åldersgrupper under och . Ett annat nytt konstaterande är att som normalkonsumenten sänker sin konsumtion tycks den alltfort vara hög i missbrukargruppen. Sambandet mellan totalkonsumtion och missbruk tycks inte vara alls lika klart i en nedåtgående trend som i en stigande. Alkoholskadorna tycks tvärtom öka som den totala konsumtionen i landet sjunker. Samhällets totala kostnader för alkoholmissbruket är mycket stora. En av tre patienter som uppsöker sjukhusens akutmottagningar är antingen alkoholpåverkad eller söker för åkomma som direkt eller indirekt är en följd av överkonsumtion av alkohol. Flera försök att skatta missbrukets andel av sjukvårdens totala kostnader har gjorts. En försiktig och i underkant hållen beräkning pekar mot att vårdkostnaden för missbruket ligger på ca . Om man sedan inräknar ytterligare kostnadsposter stiger snabbt samhällskostnaden till flera tiotals miljarder. Alkoholens roll i överdödlighetsstatistiken har varit föremål för ett antal doktorsavhandlingar, som visat på en stadig ökning. Den senaste avhandlingen av visade på en dödlighet i missbrukargruppen 15 gånger högre än hos normalbefolkningen. Antalet storkonsumenter i kan enligt skilda beräkningar uppskattas till omkring 300 000. Av dessa är endast ca 6 kända missbrukare. De övriga är dolda missbrukare och utgör en dyster rekryteringsbas för de utslagnas skara. Den helt avgörande förutsättningen för en lyckad behandling är det skick i vilket missbrukaren befinner sig när han/hon når behandlingskontakt. För missbrukare i tidiga stadier skulle begränsade insatser ge avsett resultat. De missbrukare som kommer till är regelmässigt etablerade missbrukare med såväl psykiska som somatiska skador. 1 1983/84. i ett samlat perspektiv förfogar samhället över betydande resurser för behandling och rehabilitering av missbrukare. I detta perspektiv kan även alla de förebyggande insatserna infogas, vilket breddar bilden än mer. Genomgående framstår dock alla dessa insatser var för sig såsom föga övertygande, inte minst om man tar i beaktande de många skilda huvudmännen som var för sig har att besluta om och/eller verkställa insatserna. Skilda traditioner, skilda erfarenheter och varierande lagstiftning lägger grunden till att den ene huvudmannens intentioner kullkastas av den andre. Sålunda kan behandlings- och rehabiliteringsarbetet inom den primärkommunala tillmätas ringa betydelsw när allmänna utifrån gällande lagstiftning bedömer om en viss person är berättigad till förtidspension. Missbrukarna är en stor patientgrupp som inom sjukvården får sina symtom på alkoholmissbruket behandlade. Sjukvården vet ofta inte ens om att annan behandling pågår. Och en åtgärd kan därför motverka en annan. Mot den bakgrunden är det väsentligt, att missbrukarens totala situation kartläggs och att alla myndigheter som kan tänkas ha ett behandlings/ rehabiliteringsansvar eller del av en missbrukskarriär samordnar sina insatser och att en myndighet utses såsom totalt ansvarig för alla insatser. Alltför många missbrukare blir förr eller senare fall för polismyndigheten. För en narkoman i tidigt skede kan det gälla ett snatteri, för en alkoholmissbrukare kan det gälla ett LoB-omhändertagande. Främst i de stora städerna är frekvensen av missbrukare som begått brott såsom ett led i sitt missbruk stor. En samordnad jourverksamhet av polis och socialvård skulle kunna ge tidiga indikationer på missbruk främst hos unga och därmed möjliggöra tidiga insatser för att snabbt kunna hejda en destruktiv period som annars ofelbart leder till social misär och medicinska och psykiska skador. Vi föreslår därför att i storstäderna möjligheten undersöks att samlokalisera socialtjänstenheter med de hårdast belastade polisstationerna. I övriga landet bör det finnas en ansvarig socialpolis på varje polisstation som har till uppgift att snabbt underrätta och hålla intim kontakt med . Möjlighet att förvalta missbrukares medel Socialtjänstlagen bör enligt vår mening kompletteras med fortsatta möjligheter för socialnämnd eller anhörig att förvalta missbrukarens sjukpen ning, föräldrapenning eller pension från den allmänna försäkringen. Fortsatt missbruk motverkas härigenom, och nämnden kan försäkra sig om en fortlöpande kontakt med missbrukaren. Denna utväg måste anses särskilt värdefull efter perioder i sluten vård eller på anstalt. Missbrukaren utsätts nämligen ofta under permission eller efter utskrivning för ett kraftigt kamrattryck, särskilt när stora innestående belopp i sjukpenning utfaller . Motsvarande möjligheter bör införas i fråga om studiestöd, medel som utbetalas enligt arbetsskadelagen och andra av det allmänna utgivna förmåner. Samhällets samlade insatser måste när det gäller narkotikamissbruket dels utgå ifrån att inget annat kan godtas än strängt medicinsk kontrollerad användning av narkotika, dels utifrån det faktum att narkotikahanteringen endast kan bekämpas framgångsrikt genom att alla dess grenar och verksamheter bekämpas. I första hand bör allt innehav beivras. Praktiskt taget alla missbrukare överlåter och säljer narkotika till andra för att finansiera sitt eget behov. Varje konsument är en presumtiv smittospridare och därför farlig för sin omgivning. Moderata samlingspartiet anser att målet för missbruksbekämpningen skall vara ett narkotikafritt samhälle. Den kriminalitet som följt i narkotikamissbrukets spår är förskräckande. Traditionellt sammankopplar man narkotikabruk med ekonomisk brottslighet. Men inslaget av rena våldsbrott är betydande med rån och överfall, på gamla och försvarslösa. Langarna utgör det rotsystem som vidmakthåller narkotikabrottsligheten och all brottslighet i övrigt som har samband med narkotikamissbruket. Missbrukaren är den enda oersättlige i hela kedjan av illegal narkotikahantering. Trots successiva straffskärpningar för narkotikabrott tycks det alltid finnas nya langare att rekrytera. Naturligtvis beror detta på de enorma vinster som ligger i narkotikahanteringen. Dessutom tycks riskerna små när det gäller att bli avslöjad och gripen av polis. Polisens och tullens bedömningar är att gjorda beslag endast utgör 8 av antagen mängd i landet införd narkotika (se tablåerna 1 och 2). En fortsatt översyn av straffsatserna är nödvändig. När det gäller grova narkotikabrott anser vi att dessa kan jämföras med grovt spridande av gift och smitta. Dessa brott har en hög straffskala och i strafflatituden återfinns mellan fyra och fängelse eller fängelse på livstid. Spridande av gift eller smitta anses såsom grovt om det skett med uppsåt att skada annan till liv eller hälsa eller om många människor utsatts för faran. Det kan, mot ovanstående bakgrund, ifrågasättas om inte minimistraffet för grova narkotikabrott som är fängelse borde höjas ytterligare. Enbart straffets avskräckande verkan är dock inte tillräcklig om inte utsikterna att bli gripen ökar. Därför krävs fortsatta ansträngningar för att förstärka tullens, och polisens organisationer och förutsättningar att ingripa mot narkotikahanteringens olika grenar och verksamheter. Polisens narkotika beslag 1969-1982. Åmnen/preparat etc Cannabisolja (-extrakt) Källa: CAN Rapport 83 Det är här inte enbart frågan om personella och tekniska förstärkningar. Det är i lika hög grad en fråga om samordning mellan myndigheterna. Tullens, och polisens insatser måste därför ha gemensamma ledningsfunktioner när det gäller narkotikabrott. En fortsatt samverkan med utländska polis- och tullmyndigheter är ett viktigt inslag i en samordnad och effektiv brottsbekämpning. I strävan att slå till mot alla delar av narkotikahanteringen med lika stor kraft och konsekvens och för att ge de rättsvårdande myndigheterna möjligheter att mer effektivt än ingripa mot denna marknad bör brottsrubriceringen narkotikaförseelse avskaffas och all illegal befattning med narkotika betraktas som narkotikabrott. Trots att åtskilliga åtgärder vidtagits mot missbruket på kriminalvårdsanstalter är situationen fortfarande oacceptabel. Samhället har ett betydande ansvar för dem som intas på våra fängelser. De skall då inte riskera att behöva komma i kontakt med narkotika vare sig de vill det eller inte. Men ändock sker detta. För det allmänna rättsmedvetandet är det djupt Tullens narkotikabeslag 1969-1982. Ämnen/preparat etc Källa: CAN Rapport 83 stötande, att narkotikalangare kan fortsätta sin verksamhet inne på fängelset där de har en stor och växande marknad. För narkotikamissbrukare som drabbas av denna verksamhet innebär det att de vid frigivningen har enorma skulder till langaren, för vilka det snabbt krävs nya brott för att reglera. Ofta sitter missbrukaren fast i en ond cirkel som han aldrig kommer ur med egen kraft. Alla kriminalvårdsanstalter skall vara narkotikafria. Skyddet av de intagna måste gå före hänsynen till besökande. För många missbrukare skulle narkotikafria anstalter innebära en möjlighet till en vändpunkt i livet. Kanske skulle sådana resurser inom kriminalvården vara en av de viktigaste reformerna. Personer dömda för narkotikabrott och langning och personer som är missbrukare måste kontrolleras ingående efter varje besök och kontakter inom och utom förhindra att de kan fortsätta sin verksamhet. Pewmissionsrestriktionerna, som gäller grava narkotikaförbrytare, bör skärpas och i tillämpliga delar gälla alla som dömts för narkotikabrott. Haschmissbruket utgör ett hot mot stora grupper ungdomar. Vid undersökningar i några storstadskommuner har man inom funnit tecken som tyder på att haschmissbruk finns långt ute i samhället och i socialt etablerade miljöer. Även visade 1981, att haschmissbruket var större än man kunde föreställa sig. Hasch kan redan vid liten användning ge hjärnskador på grund av att den verksamma substansen D9 angriper starkt fetthaltiga vävnader i kroppen såsom hjärnan, könskörtlar m. m. På grund av denna egenskap ger hasch förvånande snabbt störningar och personlighetsförändringar som abnorm slöhet, intelligensnedsättning och liknande effekter. Till stor del beror detta på att D9 bryts ner mycket sakta i kroppen och kan kvarstå under många veckor. Ett s. k. sabbatsmissbruk medför således en stigande kvantitet av substansen D9. Kamrater, lärare, socialarbetare, fritidshemspersonal och föräldrar måste därför lära känna igen haschmissbruk på den karakteristiska, söta lukten och ge akt på personlighets- och vaneförändringar som är typiska för missbrukaren. En besvärande komplikation i kampen mot missbruket är att flera länder avkriminaliserat innehav och bruk av hasch. Genom medverkan i internationella organ kan denna utveckling vändas och ett enigt uppträdande komma till stånd. Lag om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) Den kritik moderata samlingspartiet riktat med tilltagande styrka allt sedan LVM:s tillkomst 1981 kvarstår. De vunna erfarenheterna för ett år sedan är ännu klarare och entydigare. Lagen tillämpas i en allt mindre utsträckning och lämnar genom sin konstruktion många missbrukare utanför möjligheten att få vård. Svårigheten att praktiskt använda lagen inte minst när det gäller narkotikamissbrukare gör att lagen i själva verket blir ett hinder för i stället för ett redskap för att hjälpa utslagna. Vård oberoende av samtycke skall tillgripas för att hjälpa, för att inte säga rädda missbrukaren. Det förutsätter emellertid, o att vården skall kunna ges, o att vården skall vara effektiv med ett behandlingsinnehåll som inte liknar vad som erbjuds på de traditionella anstalterna, o att det verkligen går att få ett beslut till stånd om sådan vård annat än i rena undantagsfall. Ingen av dessa förutsättningar tycks vara uppfylld. Tillämpningsområdet för LVM bestäms i hög grad av specialindikationerna, som återfinns i 3 §. I paragrafen beskrivs de speciella situationer som måste föreligga utöver den grad av hemfallenhet åt missbruk och det trängande vårdbehov som anges i 2 § för att tvångsvård skall kunna beslutas. Specialindikationerna är starkt inskränkta i förhållande till den tidigare nykterhetsvårdslagen, vilket ger mycket märkliga effekter. Specialindikationerna i nykterhetsvårdslagen avsåg sådana fall där den åt alkoholmissbruk hemfallne till följd av sitt missbruk befanns o vara farlig för annans personliga säkerhet eller kroppsliga eller själsliga hälsa, eller o utsätta någon, som han är skyldig att försörja, för nöd eller uppenbar vanvård, eller o ha ett för närboende eller andra grovt störande levnadssätt. Riskerna för att missbrukaren genom sina beteendeförändringar skadar andra människor beaktas i LVM 3 § b endast i fall där denne "kan befaras komma att allvarligt skada närstående. Inskränkningen i detta rättsskydd till att avse endast närstående har av socialberedningen motiverats i endast en mening: "Utomstående som hotas av en missbrukare kan få tillräckligt skydd genom regler. Uttalandet kunde knappast ha varit mer verklighetsfrämmande för att beskriva hur många människor upplever alkohol- och narkotikamissbrukarna i dagens samhälle. Trots att ett enhälligt lagråd vid lagrådsgranskningen av lagen angav att rättsskyddet i LVM borde vidgas till att även gälla andra än närstående bortsåg från detta och fastlade den i socialberedningen föreslagna inskränkningen. Det ter sig egendomligt att inskränka möjligheterna till fall där närstående utsätts för fara. Det avgörande borde i stället vara vårdsynen, att våldshandlingar kan anses utgöra tillräckligt allvarliga symptom på ett genom missbruket förändrat beteende för att i sig utgöra indikation för omhändertagande och vård. Specialindikationen i 3 § b LVM bör vidgas till att omfatta fara för skada även för utomstående. Vidare bör LVM tillföras ytterligare en specialindikation så att allvarliga sociala skadeverkningar kan utgöra grund för omhändertagande och vård. Hänsynen till i första hand missbrukarens familj men även omgivningen, måste tillmätas stor betydelse. Samhället får inte stillatigande acceptera att missbrukare försätter sina närmaste i total misär och/eller terroriserar sin omgivning. Omständigheterna kan vara så allvarliga och handlingarna som framkallat dem av den arten att de lika väl som våldshandlingar torde innebära ett kvalificerat behov av vård och behandling. Även för sådana fall bör LVM göras tillämplig. beslut att och inte socialnämnd skall göra utredning i LVM-ärenden samt ansöka om vård är olyckligt. saknar den viktigaste förutsättningen för att kunna verkställa utredningarna, nämligen kännedom om missbrukarna som blir föremål för utredning. Allt detta har socialnämnden. Det måste vara en närmast naturlig och självklar uppgift för socialnämnderna att dels aktualisera för utredning, dels utreda och slutligen ansöka om vård. gällande beslut innebär att man lagt in en extra prövning av talan hos en utomstående administrativ, statlig myndighet, dvs. Förfarandet blir tunggrott och opraktiskt. Ett syfte med förfarandet tycks ha varit att hos missbrukarklientelet skapa förtroende för som rent serviceorgan, som arbetar endast med frivillighet och respekt för självbestämmande. Formellt skall då socialnämnden stå fri gentemot tvångsåtgärder genom att ett statligt organ svarar för processen om tvångsåtgärder för missbrukare. I sak torde dock snart missbrukaren få klart för sig att det är socialnämnden som beslutat att hos anmäla behovet av tvångsåtgärder och dit lämna alla uppgifter, som kan vara av betydelse. Inkopplingen av som processorgan är en irrationell byråkratisk anordning, som leder till dubbelarbete och personalkostnader i onödan. Hos finns inget primärt utredningsmaterial och inget centralt socialregister för länets alkohol- och narkotikamissbrukare. Det sakliga behovet av granskning är litet. Enligt vår mening talar alla skäl för att LVM ändras så att det blir socialnämnd och inte länsstyrelse som skall göra utredning om vårdbehov och ansökan om vård. Även vårdtidernas längd i LVM är oacceptabla. är långtifrån tillräcklig sammanhängande vårdtid. Den kan vara tillräcklig för en person med alkoholberoende, förutsatt att han eller hon och efteråt har kontakt med för honom kända personer Regelmässtigt är dock förhållandet ett helt annat. Den övervägande delen av alla missbrukare som kommer till vården via LVM är dels utomordentligt svårt utslagna med grava sociala, medicinska och psykiska skador, men dels också med ett mångårigt missbruk som fjärmat missbrukaren från en social tillvaro. Vi anser att man i särskilda fall bör kunna förlänga vårdtiden till dess syftet med behandlingen uppnåtts. Länsrätten skall då besluta om detta innan vården påbörjas, dock med en i lagen fastställd maximitid, förslagsvis . Totalt sett tar rehabilitering av svåra missbrukare av alkohol och narkotika . Dels skall akut abstinens gå över, dels protraherad abstinens, dels kan betingad abstinens ta månader att hantera. Det är visat att fysiologiska funktioner är störda . Därför frågar man sig hur mycket stöd som finns för den maximala tiden två -l- . I praxis förlängs vårdtiderna i institutionsvård för såväl alkohol- som narkotikamissbrukare i frivillig vård. Varför motsatt tendens skulle gälla de tvångsvårdade de fall där insatserna med frivillig vård inte lyckats bör naturligtvis utredas. Även tolkningen av tiden för LVM-vård bör utredas. Man kan fråga sig varför t. ex. tiden från domen räknas oavsett om man är på LVM-hemmet eller inte. Enligt vår mening bör effektiv tid i vården räknas. Således är det rimligt, att vårdtiden förlängs med den tid patienten exempelvis varit avviken från vården. I sådana fall torde någon länsrättens dom inte behöva inhämtas. Dessutom bör LVM kompletteras med regler om s. k. vilande resolution liknande dem som fanns i nykterhetsvårdslagen. Det viktigaste är ju inte att få in missbrukaren utan att bereda honom i första hand en längre tids sammanhängande nykterhet för att därmed skapa förutsättningar för ytterligare insatser syftande till positivt ändrade förhållanden på . Särskilt när viljan fanns men som så ofta förmågan sviktade var vilande resolution ett positivt stöd som förstärkte motkrafterna mot fortsatt missbruk. Värdet av en resolution ligger också i att den skall gälla . Endast polismyndighet får f. n. besluta om omhändertagande av missbrukare enligt LVM. Detta är en orimlig ordning och rent av stötande i så motto att personal i brådskande fall tvingas vända sig till polis för att få ett beslut till stånd. Frekvensen omhändertaganden av polis är också mycket liten, och bakom detta ligger dels en osäkerhet, dels en instinktiv känsla av att dessa ting är en fråga för de sociala myndigheterna. En föga välmotiverad passus i LVM utgör påbudet att vården skall inledas på sjukhus. Självfallet skall en missbrukare som verkligen behöver sjukhusvård få sådan vård detta är nödvändigt. Men lagtexten ger intryck av att vården oundgängligen alltid skall inledas på sjukhus, vilket kan ge upphov till missuppfattning. länsrätt eller socialnämnd besluta om sjukhusvård enligt hälso- och sjukvårdslagen. Verkligheten har också på den här punkten korrigerat teorin. Få fall har beretts sjukhusvård innan de intogs på LVM-hem. I den mån missbrukaren behöver sjukhusvård måste man förutsätta att sådan vård meddelas utan att det särskilt skall behöva anges i LVM. Det torde ankomma på vederbörande utskott att utforma erforderliga författningsändringar. Lagen om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) har varit i kraft . Även om detta är , visar erfarenheterna redan nu att vårdtiden med möjlighet till förlängning ytterligare är för kort för att grava missbrukare skall kunna motiveras för fortsatt vård under frivilliga former. Mycket tyder på att fortsatt vård under frivilliga former hör till undantagen. Erfarenheterna tyder också på att den frivilliga vård som inleds inför hotet om tvångsvård blir ytterst kortvarig och inte medför någon som helst förbättring av missbrukarens situation. Den tidigare nykterhetsvårdslagstiftningen (NvL) innebar två möjligheter som saknas i nu gällande lag. Dels kunde missbrukare frivilligt underkasta sig vård enligt NvL, vilket innebar att lagens möjligheter till tvång kunde tillämpas, dels fanns möjligheten till s. k. vilande resolution, som ofta utgjorde ett effektivt stöd för såväl missbrukaren själv som för handläggande personal inom socialvården då det gällde att genomföra ett behandlingsprogram. LVM är föremål för översyn av socialberedningen och det kan förutses att någon anpassning av vårdtiderna till det verkliga behovet inte kommer att kunna ske . finns en uppenbar risk att missbrukare far illa och inte får den vård de är berättigade till. Detta medför stort mänskligt lidande för såväl missbrukaren som dennes omgivning jämte stora kostnader för samhället. För att i någon mån undvika en sådan tragisk utveckling bör möjligheterna till kontraktsvård prövas. Förslag till sådan vård har utarbetats och presenterats i ett betänkande Kontraktsvård inom , Ds S 1980:3. Detta förslag bör efter anpassning till LVM föreläggas för beslut i syfte att redan under innevarande år starta en bred försöksverksamhet med kontraktsvård som såväl ett komplement som ett alternativ till vård enligt LVM. I en pågående destruktiv utveckling främst till följd av missbruk är det enligt vår mening viktigt, att denna trend kan brytas redan i ett tidigt skede. Tidiga ingripanden är bevisligen verkningsfulla enär de stödjande och hjälpande åtgärderna insätts innan missbruket antagit så grava former att endast ett omhändertagande kan bryta utvecklingen. Ett ofta återkommande debattämne har varit frekvensen omhändertagna barn i landet. Till mycket stor del har denna kritik skjutit vid sidan om målet, men säkert hade färre barn blivit omhändertagna om fler hjälpåtgärder stått till förfogande. I den gamla barnavårdslagen fanns ett sådant batteri av lindrigare hjälpåtgärder, som avsågs kunna sättas in i tidiga skeden. Vi tror, att sådana åtgärder behöver tillföras LVU, för att erbjuda stöd och hjälp till familjer där barn råkat in i en missbrukssituation. De åtgärder vi föreslår borde komplettera LVU är o föreskrifter rörande den unges levnadsförhållanden o övervakning Det bör ankomma på regeringen att utreda och föreslå en modern tappning av fler hjälpåtgärder för ungdom. De specialindikationer som styr omhändertaganden enligt LVM är följande: o brister i omsorgen om honom eller något annat förhållande i hemmet medför fara för hans hälsa eller utveckling, o den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för allvarlig fara genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat därmed jämförbart beteende. Erfarenheterna av LVU tillkomst är att många barn nu inte kan omhändertas förrän sociala, medicinska och psykiska skador inträtt, detta för att uppfylla lagens krav om allvarlig fara. Vi föreslår att specialindikationen i LVU 1 § p. 2 erhåller en utformning där ordet allvarlig utgår som LVU tillförs åtgärdsmöjligheterna föreskrifter och övervakning. Vi anser att den omständigheten, att en ung människa genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller annat jämförbart beteende löper fara är en tillräcklig grund för insättande av lämpliga åtgärder. Den allt större gruppen unga missbrukare inte minst av narkotika har och framtvingat en rad behandlingskollektiv. Dessa har i de flesta fall kunnat visa på mycket framgångsrika behandlingsformer. Genomgående och signifikant för dem alla har varit att de arbetat med tämligen långa behandlingstider. Här har behandlingstider och i vissa fall upp till varit nödvändiga för att inte bara avgifta utan även utbilda och tillförsäkra ungdomarna en god framtid varit nödvändiga. Dessa behandlingskollektiv har i många fall kommit att utgöra mönster för övrig missbruksvård. Med om vårdtid riskerar