mot · G7021139 · 1984-01-23 00:00:00 — Motion 1983/84:1139 Ensamståendes rätt till avdrag vid inkomsttaxeringen för fördyrade levnadskostnader Vid taxering är sedan gammalt den principen godtagen, att avdrag får ske för sådana extra levnadsomkostnader, som är en oundgänglig följd av förvärvsverksamheten. Skäligheten i denna princip har inte bestritts. har emellertid en väsentlig förändring skett i praxis. Avdragsrätt tillerkänns endast personer med familjehushåll. Ensamstående vägras avdrag. Praxis är dock i realiteten motsägelsefull och vacklande taxeringsmyndighetens beteende är nyckfullt. Att som princip vägra någon avdrag för fördyrad levnadskostnad på basis av civilstånd, saknar veterligen stöd i lag eller förordning. Som förfarande är det felaktigt och diskriminerande. All taxering och alla avdrag bör givetvis grundas på verkliga förhållanden. Detta är en viktig förutsättning för att de skattskyldiga skall ha förtroende för myndigheterna och uppfatta skattesystemet som rimligt och rättvist. Mot denna bakgrund kan man inte försvara att vägra ensamstående sådana avdrag för extra levnadskostnader, vilka beviljas personer med annat civilstånd eller andra hushållsförhållanden. Skälen härtill är flerfaldiga. Den faktiska situationen är - under i övrigt lika omständigheter den, att extra levnadsomkostnader uppstår oavsett civilstånd och familjeförhållanden. Den som arbetar utanför hemorten (eller under andra kostnadskrävande omständigheter) har sina extrakostnader oavsett sina levnadsförhållanden i övrigt. Huruvida man har försörjningsplikt mot hemmavarande eller ej, har ingen verkan på de egna kostnaderna. Principen att kostnaden är knuten till förvärvsarbetande själv finns ju f. ö. i de statliga traktamentsbestämmelserna. Ingen lär komma på idén att beröva ensamstående statsanställda deras traktamenten. Skattemyndigheternas diskriminering tycks basera sig på den något grumliga tanken, att ensamlevande personer bör leva ett flytande liv utan någon bas och med bostad, där de för tillfället råkar arbeta. Detta är givetvis en grotesk tankegång. En ensamstående har precis samma behov av personlig bas, av hem och mänskliga relationer som en samboende. De ensamstående är inte att betrakta som man förr betraktade rallare eller zigenare, som förutsätts inte behöva någon fast tillvaro och därför inte har några extrakostnader för arbete utanför hemorten. Man kan inte ställa andra och hårdare krav på förflyttning gentemot en ensamstående än gentemot en samboende. Det förhåller sig för övrigt så, att den faktiska extrakostnaden för t. ex. måltider ingalunda är mindre för en ensamstående än för en samboende. mathållningen är det ju inte livsmedlen utan servicen, som utgör den väsentliga merkostnaden den senare vållas allstå enbart av det förhållandet, att man inte kan laga sin mat hemma. En oklarhet råder i praxis på området. Prejudikaten avser egentligen endast frågan om kostnader för dubbel bosättning, där alltså ensamstående inte anses ha samma behov och rättigheter som samboende. Detta hindrar dock inte taxeringsnämnder på många håll att tillämpa principen även för andra levnadskostnader, trots att detta av allt att döma inte har stöd i prejudikaten. Taxeringsväsendet utvidgar alltså självt godtyckligt diskrimineringen mot ensamstående. Som synes råder inte bara orättvisor med avseende på principerna. Det råder - som vanligt, frestas man säga - kaos i taxeringsmyndigheternas tillämpning. Missförhållandena och godtycket inom taxeringsväsendet är utbrett. JO har vid sina inspektioner upprepade gånger framfört skarp kritik häremot. Det är därför tid att undanröja den här påtalade orättvisan mot ensamstående. Mot bakgrund av det anförda föreslås att beslutar att hos regeringen begära förslag, innebärande att särbehandlingen av ensamstående i fråga om avdrag för fördyrade levnadsomkostnader upphör.