mot · G7021142 · 1984-01-23 00:00:00 — Motion 1983/84:1142 m. fl. kommunisterna lägger i denna motion fram förslag om hur den framtida skattepolitiken bör utformas, både vad gäller på lång och kort sikt. Vi för i sammanhanget en kritik mot det nuvarande systemet och den skattepolitik som socialdemokraterna och de borgerliga partierna fört i regeringsställning. I motionen utvecklar vi vår syn först i en programmatisk form för att därefter övergå till konkreta förslag och en kritik gentemot det nuvarande inom resp. område. Skattepolitiken är klasspolitik. Lönarbetarnas kamp för en bättre framtid tar sig många uttryck. Ett är att påverka statsapparaten och dess handlande så att skattepolitiken kan bli ett led i en fördelningspolitik för utjämning av inkomst- och förmögenhetsskillnaderna. Vpk inriktar sin uppmärksamhet i skattepolitiken framför allt på dess fördelningspolitiska sida. Grundlinjen för skattepolitiken måste vara minskade bördor för lönarbetarna, barnfamiljerna och pensionärerna ökat skatteuttag från stora inkomster och förmögenheter, bolags- och spekulationsvinster. Den hittillsvarande utvecklingen, f. n. administrerad av en socialdemokratisk regering, går åt rakt motsatt håll. Stat, landsting och kommuner måste tillförsäkras tillräckliga inkomster för en utbyggnad av den sociala och kulturella omvårdnaden, för en effektiv närings- och regionalpolitik och för omfattande miljövårdsarbeten. Det är därvid nödvändigt att finna nya inkomstkällor bl. a. genom nationalisering och kommunalisering av vinstgivande företag och att skära ned utgifter genom kamp mot byråkrati och slöseri. Det nuvarande skattesystemets sönderfall och urartning tilltar. Det har ingen inkomst- och förmögenhetsutjämnande funktion. I stället tjänar det till att befästa och förstärka de djupa orättvisor som är inbyggda i det kapitalistiska systemet. De drag av utjämning av inkomstskillnader som det i viss mån tidigare hade har i stort sett upphört. De senaste årens s. k. marginalskattesänkningar som genomförts har bidragit till detta. Till förmögenhetsutjämning har skattesystemet aldrig bidragit. Den inkomstutjämnande delen i skattesystemet - den progressiva statsskatten har väsentligen minskats. Detta med anledning av statsskattens minskade relativa betydelse i den offentliga sektorns skatteinkomster. Orsaken är minskade marginalskatter för dem med höga inkomster, men kanske framför allt det kraftigt ökande och svällande Det sistnämnda är framför allt utnyttjat av just höginkomsttagarna. Möjligheter till lån i mångmiljonklassen och avdrag för kapitalkostnader används för s. k. skatteplanering av dem med speciellt höga inkomster. Men även för inkomsttagare i vanliga inkomstlägen där arbetsinsatsen utgör grunden för inkomsten får det nuvarande systemet icke önskvärda effekter. Exempelvis medför systemet att ersättning för en beordrad övertid i alltför hög grad försvinner i skatt. Det finns skäl att därför överväga en övergång till andra baser för beskattningen. Följande principer bör gälla: Kamp mot de höga indirekta skatterna och särskilt momsen. I första hand måste matmomsen bort. Staten måste etappvis överta kostnaderna för viktiga delar av kommunernas och landstingens verksamhet. Detta kan lämpligen göras genom införandet av en progressiv stats-kommunal enhetsskatt. Progressionen i skattesystemet måste skärpas genom åtgärder som innebär att höga inkomster, kapitalvinster och stora förmögenheter till fullo underkastas beskattning. Avdragssystemet måste begränsas och de flesta avdragen slopas. Ett tak för ränte- och underskottsavdragen måste införas. Det s. k. inflationsskyddet bör avskaffas och en återgång ske till årliga justeringar på politiska grunder. Kapital och kapitalvinster måste beskattas hårdare. Beskattningen av realisationsvinster måste gälla hela vinsten och även vinsten på lösöre. Den direkta beskattningen av bolagsvinster måste skärpas. Ett system av produktionsbeskattning bör införas, som kan avlösa större delen av skatten på arbetsinkomster. Skatteflykt och skattefusk måste bekämpas hårt. En framtida skattepolitik måste utformas för två skeenden, dels ett långsiktigt, dels ett kortsiktigt. För att kunna genomföra en grundläggande förändring krävs en förhållandevis lång övergångsperiod. Därför är det nödvändigt att också på kortare sikt vidta väsentliga förändringar inom ramen för det nuvarande systemet. Dess största orättvisor måste snabbt rättas till. Inkomstskillnaderna måste utjämnas och förmögenhetsorättvisornas fortsatta acceleration stoppas och vändas till en rättvis fördelning av produktionsresultatet. Till de klassiska idéerna inom arbetarrörelsen har hört, att skattepolitiken skall verka socialt utjämnande och att den skall tjäna att bygga upp en offentlig sektor, som förmår tillgodose för folkflertalet viktiga sociala behov och mål. Det rådande skattesystemet har i hög grad mist sin förmåga att främja sådana syften. Skatter som inte har någon utjämningseffekt dominerar. Också inom arbetarrörelsens politiskt ledande skikt har man i viss mån retirerat inför den borgerliga nationalekonomins påståenden, att skatterna för företag och förmögenheter måste mildras. Att skattesystemet kommit in i en återvändsgränd är emellertid en följd av att man alltför mycket fixerat det skattepolitiska tänkandet till en speciell sida av ekonomin. Det ekonomiska flöde, som sammanfattningsvis brukat betecknas som BNP, utgör f. n. något . Den samlade förmögenheten, å andra sidan, har uppskattats till något . Så länge skatteuppbörden koncentreras på det först nämnda flödet, är det givet att skattepolitiken får snäva gränser. Det är inom den stora förmögenhetssektorn, som de snabba förändringarna sker f. n., förändringar som är av helt andra dimensioner än inom BNP-flödet. Även om alla förmögenhetsökningar inte är realiserbara, är det dock uppenbart, att ett utomordentligt stort och i stort sett obeskattat flöde av pengar samlats inom förmögenhetssektorn. En illustration härtill är den helt exempellösa stegring som t. ex. aktiekurserna genomgått i . Särskilt efter 1980 finns bland de utvecklade industriländerna inget motstycke. Denna förmögenhetsbildning är inte bara ett hot mot den samhällsekonomiska balansen utan också en fördelningspolitiskt djupt stötande och delvis korrumperande företeelse. Att dra in större delen av den extrema stegringen framstår både som en nationalekonomisk nödvändighet och som ett villkor för utformningen av en rättvis skattepolitik. För det långsiktiga perspektivet är det angeläget att finna nya baser för beskattningen. En sådan skattebas bör kunna utgöras av produktionen. Men framför allt måste frågan om förmögenhetsbeskattningen föras fram då förmögenheterna utgör en större potential än både nu nyttjad skattebas och produktionen. Detta framgår inte minst av () finansstatistik. En ny bas för beskattningen kan som tidigare nämnts utgöras av produktionen. En produktionsbeskattning skulle i huvudsak ersätta den nuvarande beskattningen av arbetsinkomster. Kvar behöver endast en mindre del finnas för att utjämna stora inkomstskillnader. Både den statliga och den kommunala beskattningen av arbetsinkomster skulle ersättas med en skatt på produktionen. Detta skulle medföra nya perspektiv i beskattningen. Självfallet måste en sådan grundläggande förändring göras i samband med en genomgripande förändring av lönesystemen inom både privat och offentlig sektor. De nuvarande stora löneskillnaderna är delvis en effekt av det rådande skattesystemet. Förhållandevis höga marginalskatter medför också krav om större nominella löneökningar, än vad låga marginalskatter gör. medför marginalskatterna i vanliga inkomstlägen problem vid extra arbetsinsatser. Vid en beordrad övertid går ersättningen till ca hälften bort i skatt. Detta upplevs av de arbetande som otillfredsställande då de kan konstatera hur inkomsttagare med stora inkomster på olika sätt undandrar sig beskattning genom s. k. skatteplanering m. m. Utnyttjandet av avdragssystemet är störst i de höga inkomstlägena. Av de mer än som underskottsavdragen utgör är det en förhållandevis liten andel av skattebetalarna som tillgodogör sig merparten av de gjorda avdragen. Med en övergång till produktionsbeskattning skulle i huvudsak även problemet med underskottsavdragen elimineras. Andra former för stöd till boendet skulle därmed behöva komma i fråga. Detta skulle också göra det möjligt att rättvisare kunna fördela stödet till boendet mellan olika boendeformer. Även inom förmögenhetsbeskattningen måste grundläggande förändringar komma till stånd. Förmögenhetsinnehavet i samhället har i än högre grad kommit att koncentreras till ett mindre antal stora privata kapitalägare. Detta har bl. a. skett genom höga inflationstakt och genom de senaste årens omfattande spekulationskarusell. Enligt SCB:s finansstatistik har samhällets del i den finansiella förmögenhetsstrukturen förbytts i ett underskott. Detta efter att den offentliga sektorn hade innehaft av den finansiella nettotillgången. Likaså har TCO-ekonomen påvisat att ca överförts från vanliga till redan rika människor genom inflationen . Vidare har utvecklingen på aktiemarknaden klart visat hur omfördelningen ägt rum till de stora aktieägarnas förmån. Dessa har mer än tredubblat sina förmögenheter utan att behöva göra en enda produktiv arbetsinsats. Den s. k. OTC-marknaden har vuxit ut och där den verkliga förmögenheten inte till mer än en bråkdel kommer till beskattning genom mycket generösa regler vid aktievinstbeskattning. Att nya grepp är nödvändiga för att beskatta förmögenheterna står helt klart. Att de stora privata förmögenheterna tar över t.o.m. samhällets finansiella förmögenhet visar på behovet av en helt annan politik gentemot dessa förmögenhetsinnehav. Allra helst som denna kapitalkoncentration medfört minskade tillfällen för arbete och därigenom verksam bidragit till att späda på arbetslösheten. Kampen mot vissa indirekta skatter måste intensifieras. Dessa har till sin karaktär i flera fall en ren regressiv verkan, dvs. de drabbar hårdare dem med låga inkomster. Detta gäller framför allt mervärdeskatten på mat matmomsen. Matmomsen utgör för en barnfamilj och/eller låginkomstfamilj en tung kostnadsmässig belastning. En familj med flera barn och relativt låg inkomst betalar mer än . enbart i matmoms . Detta utgör för en sådan familj en avsevärt hårdare beskattning än för motsvarande familj med höga familjeinkomster. Alltså drabbar matmomsen hårdare, regressivt, dem med låga inkomster än dem med höga. Denna skattetyp motverkar den relativt lilla progressiva - utjämnande- delen i skattesystemet som i grunden utgår från att skatt skall betalas efter bärkraft. kommunisterna har alltid ställt upp i kampen mot denna orättfärdiga beskattning som framför allt matmomsen utgör. har vi som led i en avveckling av matmomsen krävt livsmedelssubventioner för att kompensera matmomsens verkningar. Detta har också tidigare varit en linje som socialdemokraterna förespråkat. har dock socialdemokraterna sällat sig till borgerlighetens uppfattning att livsmedel och livsförnödenheter inte skall subventioneras. På annat sätt kan man inte tolka regeringens åtgärd att slopa alla livsmedelssubventioner utom de på mjölk. kommunisterna, såväl som utredningen om differentierad mervärdeskatt, har påvisat att det är fullt möjligt att sänka eller slopa momsen på livsmedel. Vpk fortsätter att arbeta för denna självklara rättvisa skattereformering. Skattepolitiken på kort sikt Som tidigare nämnts bör förändringar även på kort sikt genomföras. Främst måste åtgärder vidtas inom inkomstbeskattningens ram samt på kapitalskatternas område. De stora orättvisor, som väsentligt ökat, måste vändas i en politik för en rättvisare fördelning av produktionens resultat. Den sk marginalskattereformen, med stora lättnader i beskattningen för dem med höga inkomster, arbets- eller kapitalinkomster, har verksamt bidragit till att öka skattetrycket på människor i vanliga inkomstlägen. har de arbetande drabbats av reallöneminskningar som de högavlönade både tillskansat sig ökade reala löner och minskade skatter. Grunden för detta är en borgerlig skattepolitik, som även socialdemokraterna accepterat. har även avdragssystemet kraftigt svällt ut. Merparten av underskottsavdragen på mer än 1983 utnyttjas av dem med höga inkomster. har kommunalskatterna ökat i avsevärd grad. Kommunalskatterna, landstings- och primärkommunala, är proportionella och drabbar därför de lågavlönade hårdare än de högavlönade. är det stora skillnader i nivåerna på dessa skatter som den kommunala servicen är ojämn mellan kommunerna. En form av enhetsskatt för att jämna ut dessa skillnader är därför nödvändig. En större del av kommunernas utgifter bör också i detta sammanhang överföras på staten. Företagsbeskattningen måste på olika sätt skärpas. Detta gäller dels den direkta beskattningen, dels rätten till avdrag. Här kan pekas på den genomförda sänkningen av den statliga bolagsskatten, som enligt vår mening är ett steg i fel riktning. Ett annat exempel är företagens rätt till avdrag för representation, där denna rätt bör slopas. Beskattningen av aktier är enligt vpk:s mening alldeles för svag. förespråkar vi dels en skärpning av realisationsvinstbeskattningen av aktier, dels att omsättningsskatten på aktier höjs. Det framtida skattesystemet bör utformas så att det blir produktionen som utgör basen för beskattningen. Utifrån detta bör sedan andra beskattningar formas. Produktionen utgör en naturlig bas för beskattning. Ett system med produktionsbeskattning skulle i utbyggt skick ge en betydande styreffekt på samhällsekonomin. Den kan med fördel användas för att uppnå önskvärda politiska mål. Den nuvarande beskattningen av produktionen som sker över produktionsfaktorn arbete har begränsningar. En avgörande nackdel med beskattningen av arbete arbetsgivaravgifter är att den drabbar arbetsintensiva näringar i högre grad än näringar där en hög automatisering och robotisering införts. Detta leder till en dämpning av efterfrågan av arbetskraft som i möjligaste mån ersätts med maskiner av olika slag. Med en beskattning av andra produktionsfaktorer än arbetskraften skulle en eftersträvad dämpning av tendensen att ersätta arbetskraften med datorer kunna uppnås. Härigenom skulle yrkesskickligheten också kunna kvarhållas och utvecklas. Ett framtida produktionsbeskattningssystem skulle också till största delen avlösa den nuvarande beskattningen av arbetsinkomster. De förhållandevis höga marginalskatterna i vanliga inkomstlägen skulle därigenom kunna elimineras. Extrainkomster, såsom ersättning för beordrad övertid, OB-tillägg, skifttillägg m. m., skulle på så sätt ge ett betydligt större netto efter skatt till skillnad mot nuvarande förhållande. Genom att föra över huvudparten av den nuvarande beskattningen vad gäller arbetsinkomster till en produktionsbeskattning kommer marginalskatteproblemet att elimineras. Som tidigare nämnts skulle för arbetsinkomster i vanliga inkomstlägen endast en låg procentandel behöva tas ut, medan progressiviteten får betydelse först i förhållandevis höga inkomstskikt för att jämna ut de kvarvarande ojämlika inkomstskillnaderna. De flesta förutsätts dock ha reglerats i samband med övergången, som bör ske genom en samordning av lönernas nivåer och den nya låga inkomstskatten. Genom denna övergång faller också ett annat stort problem med det nuvarande systemet bort, nämligen frågan om avdragen. Dessa utgör i dagens system ett alltmer överskuggande problem. Underskottsavdragen såväl som avdragen för intäkters förvärvande har svällt ut. Avdragen för intäkters förvärvande uppgick vid taxering, dvs. inkomster, till enligt RRV:s taxeringsstatistik. Av dessa var 8,7 miljarder avdrag för resor till och från arbetet och nästan 6,9 miljarder att hänföra till övriga kostnader. Av de avdrag som gjordes för övriga kostnader tog en dryg fjärdedel av inkomsttagarna, de med bruttoinkomster , i anspråk. På samma sätt gjorde denna kategori av högavlönade merparten av underskottsavdragen. Enligt samma undersökning gjordes, av avdragen för underskott i förvärvskälla, eller 13607 milj. kr. av (800000) som deklarerat en bruttoinkomst . Resterande av inkomsttagarna tjänade . och hade resten, , av underskottsavdragen. Drygt 18 av de dryga 25 miljarderna i underskott utgjordes av underskott av villafastigheter. Endast 7 av de drygt 18 miljarderna villaavdrag gjordes av löntagare med bruttolöner . I en undersökning gjord av LO 1983 visas att genomsnittsavdragen och skillnaderna mellan manliga och kvinnliga privatanställda arbetare och tjänstemän är stora: Detta visar att avdragen ökar i takt med inkomsterna. Ju högre inkomst desto större avdrag och därmed lägre skatt. På detta sätt har progressiviteten i skattesystemet gradvis urholkats och principen om skatt efter bärkraft ytterligare satts ur spel. Inte heller den avdragsbegränsning som införts i och med genomförandet av marginalskattereformen ändrar i sak detta förhållande. Fortsättningsvis är det höginkomsttagarna som kommer att stå för de stora avdragen. Reformen medger dessutom vissa kringgåenden av avdragsbegränsningen. Detta gäller bl. a. kvittning av aktieinkomster kapitalinkomster - mot underskott i villafastighet, eller att köpa pensionsförsäkringar och därigenom dra av stora . Bägge dessa fall medger avdrag med fulla värdet dvs. de drabbas inte av den värdemässiga begränsningen om . Dock finns det beloppsmässiga begränsningar, men exemplen medger ändå stora skattemässiga vinster för dem som utnyttjar dem. Det är heller knappast några vanliga inkomsttagare som kommer i fråga, utan undantagen är konstruerade så att de skall speciellt gynna dem med höga inkomster. Den hänsyn som skulle behöva tas med utgångspunkt från nuvarande avdragssystem är den skattemässiga subventionen av egnahemsboende. Detta bör med fördel kunna ske genom annan form av subvention till egnahemsboende som samordnas med bostadssubventioneringen i övrigt. Omvänt ger inte intäktsschablonen för egnahemsfastigheter med nuvarande utformning någon speciell skattebelastning för den skattskyldige. Till produktionsbeskattningens fördel hör bl. a. ett relativt okomplicerat förfarande och att den ger en bred skattebas. Den bör vidare byggas på företagens omsättning, råvaru- och energiförbrukning. Detta är faktorer som jämte kapital och arbete bör ingå i beskattningsunderlaget. Utöver detta kan en differentiering av skattesatsen införas som tar hänsyn till vilken grad av samhällsnytta den ifrågavarande produktionen eller tjänsten utgör. På så sätt kan samhället styra stimulera viss typ av produktions- eller tjänsteinriktning. I ett sammanhang där produktionen kommer att utgöra basen för beskattningen erfordras en annan utdebitering för kommunerna än den nuvarande. En sådan skulle kombineras med kvarvarande mindre del av progressiv beskattning som bör komplettera produktionsskatten. De kommunala ekonomiska förutsättningarna skiljer sig väsentligt beroende på vilken skattekraft resp. kommun har. Härigenom skapas stora skillnader både vad gäller kommunalskatternas storlek och den service kommunerna kan erbjuda. Kommuner med låg skattekraft har som regel hög utdebitering och sämre service för innevånarna. Detta orsakas av att de dels har en stor andel låg- och mellaninkomstgrupper, dels har förhållandevis stora behov av bl. a. social service. Detta märks speciellt nu under rådande kris då stora grupper utförsäkras ur arbetslöshetskassorna och efterfrågar socialt stöd. Men det är inte enbart ojämlikheter mellan kommunerna som måste åtgärdas på kort sikt. För de ekonomiskt svaga kommunerna gäller också att de har tvingats till lån som måste betalas tillbaka. Detta gör att de mest lånetyngda kommunerna i stort sett samma som de med låg skattekraft - även för framtiden har stora skulder att betala av. Detta medverkar till att konservera skillnaderna kommunerna emellan. För en del kommuner, de fattiga, gäller att de skulle behöva fördubbla den kommunala utdebiteringen för att bli skuldfria, medan andra endast skulle behöva vidta marginella höjningar eller inga alls. De stora skillnaderna mellan kommunerna i fråga om social service kommer att kvarstå så länge statsmakterna inte tar på sig ett större ansvar för att jämna ut dem. Det räcker inte att enbart jämna ut skillnaderna i utdebiteringar. Starka kommuner måste i högre grad ge stöd åt de svagare. Detta låter sig göras genom att staten övertar ett större ansvar för stora kommunala utgifter. Kommunerna har i samband med den ökade kapitalistiska utslagningen av människorna tvingats att öka service och social omvårdnad. Staten har dessutom ålagt kommunerna större del av den samhälleliga servicen som måste betalas med skatteinkomster. Tillräckliga ekonomiska resurser har inte ställts till förfogande från statsmakterna för dessa åtaganden. Övervältringen av kostnaderna från stat till kommun har pågått och därigenom medverkat till att kommunalskatterna drivits upp. utveckling leder till att en allt större del av samhällsuppgifterna finansieras med de proportionella kommunala skatterna i stället för via en progressiv statsskatt. Uppbromsningen av den kommunala expansionen, med en ökad arbetslöshet, medför allvarliga störningar, när arbetslösa inte ges möjlighet till arbete inom den kommunala sektorn, som lider brist på arbetskraft. Allvarliga brister råder i fråga om barnomsorg, sjuk- och hälsovård, äldreomsorg, miljö, bostadsförhållanden, kollektivtrafik m. m. Dessa problem förvärras om inte kommunerna ges erforderliga resurser. Som en del i en radikal skattepolitik bör dessa lösas. Det kan lämpligen göras med en progressiv gemensam skatt för både stat och kommuner. En progressiv statskommunal inkomstskatt skulle ge en likvärdig service och skatteutdebitering oavsett vilken kommun eller landsända man bor i. Självfallet tjänar denna typ av komplett beskattning också ett system med produktionsbeskattning. Som tidigare nämnts uppskattas den samlade förmögenheten till något . Det rör sig alltså om en helt annan potential än andra möjliga skattebaser. Det är inom denna sektor som också de stora förändringarna skett . Den s. k. riksförmögenheten - finansiella förmögenhetsstruktur - har till största delen övergått till den finansiella sektorn - banker, finansbolag, storföretag och försäkringsbolag och utländska långivare och spekulanter. På endast har samhället förlorat greppet över pengarna, som har rubricerat detta i en artikel . I SCB:s finansstatistik kan man finna att de avgörande förändringarna har ägt rum . höll den offentliga sektorn dryga av riksförmögenheten, hushållen och den finansiella sektorn . har den offentliga sektorn förbytts från att vara en finansiell tillgång till att utgöra en underskottssektor. En av orsakerna står att finna i en utarmning av skatteinkomsterna för stat och kommuner. Däremot har den finansiella sektorn och de utländska intressena lagt under sig det mesta av riksförmögenheten. Prognosen för visar att dessa bägge sektorer nu har av förmögenhetsvärdet i landet. Hushållen svarar för . En del av dessa hushållssparare har även de en viss del av sparandet i aktier och annan spekulation. Som tidigare nämnts har även inflationen överfört stora förmögenheter från vanligt folk till de redan rika, dvs. samma grupp som återfinns som ägare till en stor del av den finansiella sektorn. Enligt TCO-ekonomen rör sig denna förmögenhetsöverföring om ca . Denna förmögenhetsöverföring har också visats på börsen. Kursuppgångar har slagit det ena rekordet efter det andra. ningarna har mångdubblats . har omsättningen ökat från till ca , dvs. Förmögenhetsvärdet på börsen har dessutom ökat från ca 100 miljarder till 240-250 miljarder . med dessa enorma förmögenhetsökningar för en mindre grupp förmögenhetsägare kan det konstateras att förmögenhetsskatten inte på något sätt återspeglar detta. () beräknar förmögenhetsskatten för fysiska personer till ca 900 milj. kr. för /84 och /85 till dryga 2 000 milj. kr.