mot · G702306 · 1984-01-11 00:00:00 — Ändrade regler för skönstaxering av småföretagare m. fl. Ett relativt stort antal undersökningar har visat, att ganska många löntagare lever på inkomster som avsevärt understiger normer för s. k. socialbidrag liksom existensminimum. Flertalet av dessa drar sig dock fram utan att utnyttja möjligheten till sociala bidrag, eftersom de sätter en ära i att klara sig själva. Det är speciellt flerbarnsfamiljer med en inkomsttagare, som råkar i denna situation, även om den aktuelle löntagaren har ganska goda inkomster. I pressen uppmärksammades exempelvis ett par prästfamiljer med ovanligt många hemmavarande barn i åldern . Att dessa familjer klarar upp sin situation beror naturligtvis dels på att man utnyttjar allemansrätten väl för att ta hand om bär och svamp, dels ofta har egen trädgård, där man odlar grönsaker och har fruktträd etc., dels håller klädkostnaderna nere genom att barnen ärver kläder av varandra eller erhåller dem som gåvor av släkt och grannar, när deras barn vuxit ur sina kläder och dels därför att man genom egenhändiga reparationer håller bostadskostnader och eventuella bilkostnader nere på ett minimum. När det gäller denna grupp löntagare torde aldrig ha ifrågasatts att skönstaxera dem. befinner sig däremot i en helt annan situation. När det gäller dem, så har rekommenderat en tämligen urskillningslös användning av existensminimum för att avgöra om skönstaxering är motiverad eller ej. Efter hand har dessa taxeringsnämnder tyvärr blivit alltmer tjänstemannastyrda och centraliserade, varigenom den vid taxeringen så värdefulla person- och lokalkännedomen urholkats och i många fall är helt obefintlig. Näringslivets svårigheter har givetvis även fått effekter för småföretagarna, som lett till att det s. k. kontantöverskottet i många fall reducerats till ett minimum, även om omsättningen varit ungefär lika stor . Många småföretagare ha då fått sig tillsänd en mer eller mindre rättvisande s. k. kontantöverskottsberäkning för yttrande, vanligen också ett meddelande om att skönstaxering med visst belopp ifrågasatts, därför att företagarens familj inte nått upp till existensminimum. För personer med ringa erfarenhet av skattefrågor har det ofta varit svårt att på ett tillfredsställande sätt kommentera sammanställningen och förklara hur familjen kunnat klara sig. Antalet skönstaxeringar har därför ökat markant. Detta har av många tolkats såsom ett utslag av högre effektivitet vid tjänstemannataxering av företagare. Men snarare är det en effekt av alltför dålig lokalkännedom och kunskap om småföretagarnas situation. Antalet besvär över skönstaxeringar har även ökat markant. Vilka företagare är det då som främst brukar drabbas av dessa skönstaxeringar? Jo, dels de yngsta, nystartade med stor skuldbörda och flera barn, dels de äldsta, som mer eller mindre är i färd med att upphöra med rörelsen. Den första gruppen tvingas att i stort sett jobba åt bankerna, innan de lyckas få ned sin skuldbörda till en rimligare nivå. De måste också hålla en god likviditet för att överleva, när rörelsen drabbas av tillfälliga motgångar i form av låg orderingång, missväxt etc. Familjerna tvingas alltså hålla nere den egna levnadsstandarden för att företaget skall kunna överleva. Skönstaxeringar baserade på missvisande existensminimumberäkningar kan leda till katastrof, om inte familjen får sakkunnig hjälp med överklagning av taxeringen till högre instans. I dessa familjer drar som regel alla familjemedlemmar sitt strå till stacken (ofta även föräldrarna till ägarna) för att rädda företaget, men detta nonchalerar många taxeringstjänstemän helt. Man inser inte att denna form av handlån nära släktingar emellan är en vanlig och naturlig form för solidaritet inom familjen. Äldre företagare, som lever på rost och röta, dvs. driver sin verksamhet relativt extensivt med utnyttjande av redan gjorda investeringar och som har relativt väl utrustade hem etc., använder också onormalt litet pengar för egna behov. De är helt enkelt vana vid en livsform, där driften av rörelsen är det väsentliga och där semestrar, teater- och biobesök, restaurantmåltider etc. knappast alls förekommer. I stället vårdar man egenhändigt och väl sina inventarier i såväl rörelse som hem, något som leder till låg kontantförbrukning för egen del. Det värsta med dessa maskinmässiga och obefogade skönstaxeringar, vars enda motiv varit att kontantöverskottet inte nått upp till existensminimum, är att de uppfattas som en beskyllning för skattebrott av dessa som regel mycket skötsamma personer, som hela sitt liv vant sig vid att rätta mun efter matsäcken. De blir förtvivlade och känner sig med rätta missfirmade av skattemyndigheterna. Dessutom leder denna typ av skönstaxeringar till mängder av överklagningar, som i sin tur hårt drabbar de redan överbelastade läns- och kammarrätterna till nackdel för behandlingen av mål mot verkliga skattebrottslingar, som det dess värre finns alltför många av. Sammanfattningsvis vill vi på detta sätt understryka det angelägna i att noggrant analyserar, hur s. k. existensminimum fungerar i relation till löntagare i olika situationer. Sedan bör dessa erfarenheter överföras till företagare i motsvarande inkomstlägen, men med beaktande av var de bor, vilken yrkesgrupp de tillhör etc., för att därmed ta fram rimligare hjälpregler för att bedöma huruvida ett kontantöverskott skall anses orimligt lågt eller ej. Detta arbete bör bedrivas med sådan skyndsamhet, att de nya reglerna kan tillämpas vid taxering. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts beträffande behovet av ändrade regler för användning av s. k. existensminimum vid taxering av småföretagare etc. fr. o.m.