mot · G802213 · 1984-11-20 00:00:00 — m. fl. Ändring i lagen (1979:1118) om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet (prop. 1984/85:60) I proposition 1984/85:60 föreslås vissa ändringar i lagen om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet. Förslaget innebär rätt att få del av meriterna för den som erhållit ett arbete, förlängning av vissa preskriptionstider och möjlighet till ersättning för den som inställer sig hos jämställdhetsombudsmannen. tillstyrker förslagen i propositionen. Det är glädjande att socialdemkoraternas inställning till jämställdhetslagen har ändrats från att vara helt avvisande till att nu föreslå skärpningar i lagen. Folkpartier har tidigare, i motion 1983/84:1101, föreslagit en rad skärpningar av jämställdhetslagen. De förslag som finns i propositionen är i och för sig bra men inte tillräckliga. Rätt att få tjänsten (JämO) har tidigare förslagit en utredning om att i jämställdhetslagen införa en regel som ger den som har diskriminerats vid anställning möjlighet att i rättegång tillerkännas anställningen. Föredragande statsrådet anför i lagrådsremissen att detta är en fråga av mer långtgående natur som medför ingående förändringar i lagen och dess tillämpning och har en rad konsekvenser för arbetsmarknaden i övrigt. Inte minst måste effekterna för den person som först fått tjänsten beaktas, även om grunderna för anställningsbeslut varit felaktiga. Vi vill i sammanhanget påpeka att denna fråga genom rätten att överklaga en tjänstetillsättning delvis är löst för statliga tjänster. Vissa erfarenheter bör kunna dras av de regler som gäller där. Frågan är dock så viktig att den bör bli föremål för utredning. Vi kan i hög utsträckning instämma i vad JämO anför i sitt remissvar på departementspromemorian: som gått sedan JämO gjorde sin framställning om utredning av denna fråga har JämO ständigt fått motta påpekanden som gällt lagens sanktion vid brott mot 3§. Att en domstol i en sådan situation endast kan döma ut ett tämligen blygsamt skadestånd gör enligt många jämställdhetslagen till ett svagt instrument. De flesta anför som sin mening att det är ju anställningen som man vill ha om man är bättre meriterad. Att inte så få arbetsgivare kalkylerar med skadeståndsbeloppet som en anställningskostnad, är en annan vanlig anmärkning. För den förfördelade känns det orimligt att inte kunna få det sökta arbetet genom en dom i domstolen. Intrycket av att sanktionen för brott mot 3§ inte är tillräcklig har förstärkts av att domarna i arbetsdomstolen inte synes ha fått den avskräckande effekt som har varit avsedd. JämO har fått anmälningar mot arbetsgivare för brott mot 3§ där omständigheterna har varit mycket lika dem som har förelegat i mål där arbetsdomstolen har dömt ut skadestånd. I ett sådant fall har den nya anmälan gällt en arbetsgivare inom samma arbetsmarknadssektor, i samma del av landet, en snarlik tjänst och samma typ av meriter hos de båda sökande. Domen i det jämförbara målet meddelades mindre än innan den nya anmälan gjordes. Domstolens avgörande hade naturligtvis fått större genomslagskraft om den hade inneburit en strängare sanktion. Lagen har varit i kraft . Det inledningsskede under vilket skadestånd på en måttlig nivå kunde vara motiverat synes nu vara passerat. Även om det ur jämställdhetssynpunkt är mindre skadeståndsbeloppets storlek som har varit av betydelse än den publicitet som har skapats kring ett avgjort fall, skulle en rätt till anställningen naturligtvis ge ännu mera tyngd. Framför allt skulle en skärpning av sanktionen dock få förebyggande effekt. Arbetsgivare har rätt att göra avdrag för ideellt skadestånd som utbetalas till arbetstagare såsom en driftskostnad vid beskattning. Att den rätten eventuellt kan komma att avskaffas kan inte anses innebära att sanktionen skärps. JämO är medveten om att en rad svårigheter måste övervinnas om lagen skall kunna ändras så att den ger förfördelade rätt till anspråk på anställning men JämO anser att utaredning bör ske. Inte minst bör närmare undersökas hur den rätt till anställning som används som sanktion i utländska system fungerar i praktiken. Detta gäller särskilt de utländska förebilderna för det svenska lagstiftningsarbetet i övrigt. Har man utomlands haft samma diskussion om svårigheterna som i ? Hur har de övervunnits? Vilka överväganden har gjorts och vilka lösningar har valts för att möta svårigheterna? Hur har lösningarna fungerat i praktiken? Vilka slutsatser kan dras för del av de utländska erfarenheterna? Även om det införs en rätt för den som blivit diskriminerad att få tjänsten kan det finnas behov av en översyn av skadeståndens storlek. Dessa utgår med relativt blygsamma belopp. Arbetsdomstolens sammansättning är f. n. mycket ojämn vad avser könsfördelningen. F. n. finns det endast en kvinna av 22 ledamöter. SAF, , och LO har inte någon kvinnlig representant vare sig som ledamot eller ersättare i arbetsdomstolen. Den rådande situationen är klart otillfredsställande. anser det vara mycket viktigt att uppnå en jämnare könsfördelning i arbetsdomstolen. Trots uppmaningar har bl. a. arbetsmarknadens parter inte visat sig beredda föreslå ledamöter och ersättare av båda könen till arbetsdomstolen. Det förefaller därför vara uppenbart att det inte räcker med vädjanden till arbetsmarknadens parter, vilket föredragande statsråd hänvisar till, utan lagen bör kompletteras med en bestämmelse om att både män och kvinnor bör tjänstgöra när mål rörande jämställdhetslagen behandlas. Även tingsrätterna bör vara sammansatta av både män och kvinnor när frågor om könsdiskriminering behandlas. Enligt JämO förekommer trakasserier av den som gjort anmälan om könsdiskriminering. Risken för trakasserier kan vara en starkt återhållande faktor för dem som överväger att göra en anmälan om diskriminering. I departementspromemorian sägs att det knappast är möjligt att uttala en uppfattning vare sig om behovet av en sådan lagändring som JämO åsyftar eller om den rätta lösningen utan att man närmare har studerat de erfarenheter som har gjorts av trakasserier mot arbetstagare som vill anmäla eller har anmält fall av otillåten diskriminering. anser därför att frågan om införandet av ett förbud mot trakasserier bör utredas ytterligare. Med stöd av vad ovan anförts hemställs 1. att hos regeringen begär en utredning angående a) frågan om den person som diskriminerats vid anställning skall tillerkännas tjänsten, b) frågan om förbud mot trakasserier mot den som gjort eller överväger att göra anmälan om könsdiskriminering, 2. att som sin mening ger regeringen till känna att jämställdhetslagen bör kompletteras med en bestämmelse om att domstolarna i mål om jämställdhetslagen skall bestå av både kvinnliga och manliga ledamöter. () () () ()