mot · G702947 · 1984-01-19 00:00:00 — och översyn av bevissäkringslagen m. m. Bevissäkringslagen ersatte genom beslut lagen om handräckning vid taxeringsrevision. Syftet med lagen var att på ett smidigare sätt säkra bevismedel, dvs. räkenskapsmaterial och annat bevismaterial, som det åligger skattskyldig eller avgiftsskyldig att tillhandahålla för granskning. Säkringsåtgärderna benämns beslag, försegling och eftersökning och de får användas var för sig eller i kombination med varandra. Beslut kan i vissa fall fattas utan att kontakt i någon form tagits med dem som berörs av åtgärden. Eftersökning i privatutrymmen får beslutas endast av länsrätt medan beslut om annan säkringsåtgärd får beslutas av den förordnade granskningsledaren. Införandet av betalningssäkringslagen (1978:880) tillförde skatte- och avgiftsprocessen en säkerhetsåtgärd, betalningssäkring, för att stärka det allmännas ställning som borgenär vid uppbörd och indrivning av fordran på skatt, tull eller avgift. Syftet med lagen är att i en risksituation tillfälligt trygga det allmännas fordringsanspråk. Länsskatterätt fattar beslut om betalningssäkring men i brådskande fall får granskningsledare ta lös egendom i förvar. 1 remissyttrande över betänkandet om företagsrevision (SOU 1983:36) har kammarrätten i mot bakgrund av vunna erfarenheter framfört synpunkter på tillämpningen av främst bevissäkringslagen. Kammarrätten erinrar om att i skatteutskottets betänkande (SkU 1975/76:12) angående förslaget till bevissäkringslag framhöll utskottet med anledning av en motion att både departementschefen och lagrådet har framhållit att förordnande som granskningsledare endast bör meddelas tjänstemän med särskilda kvalifikationer och speciell utbildning för uppgiften samt att det i praktiken (torde) bli nödvändigt att tillgripa säkringsåtgärder vid skatte- och avgiftskontrollen endast i ett relativt begränsat antal fall. Angående betalningssäkringslagen påminner kammarrätten om uttalanden i proposition 1978/79:28 och anför i sitt nämnda remissyttrande: Departementschefen uttalade (prop. 1978/79:28 s. 121) bl. a. alt beslutanderätten i första instans borde anförtros länsskatterätt, alt det därför i varje län borde förordnas ett eller flera allmänna ombud med uppgift att föra det allmännas talan i mål angående betalningssäkring samt att den befattningshavare, som kom i fråga, borde tjänstgöra på länsstyrelse och ha väldokumenterad revisions- och processerfarenhet. Vidare.anförde departementschefen (prop. s. 122) att han inte kunde biträda utredningens förslag att beslut om betalningssäkring skulle få verkställas utan att gäldenären hade underrättats. Gäldenären borde sålunda alltid underrättas såvida det inte kunde befaras att han skulle komma att sabotera verkställigheten. Propositionen antogs av i full politisk enighet (SkU 1978/79:13). Angående erfarenheterna av handläggning av betalningssäkringsmål framhåller kammarrätten i remissyttrandet: Kammarrätten har som besvärsinstans förhållandevis stor erfarenhet av handläggningen av betalningssäkringsmål. I praktiken synes det inte förekomma att gäldenären underrättas i förväg så som departementschefen har förutsatt. Den presumtive gäldenären erhåller i stället kännedom om länsrättens beslut/dom först sedan betalningssäkringen redan verkställts resp. försök gjorts att verkställa den. Efter delgivning av länsrättens avgörande har han på sig att införskaffa motutredning och att anföra besvär till kammarrätten. Eftersom han inte har fått tillfälle att yttra sig i länsrätten, kommer i praktiken den faktiska rättegången till stånd först i andra instans, dvs. Kammarrätten har i dessa mål mer än en gång funnit att en person har blivit felaktigt utsatt för betalningssäkring som medfört att hans rörelsekapital har beskurits och rörelsen därför måst läggas ner eller gått över styr. Motsvarande effekt har uppkommit när det på grundval av betalningssäkringen har kommit ut på orten att vederbörande haft 'skumma skatteaffärer, vilket har medfört att leverantörer och kunder uteblivit. En väsentlig grund till de felaktiga ingripandena torde vara att utredningspersonalen inte är tillräckligt kvalificerad. Här liksom i många andra sammanhang är det också en nackdel att ansvaret för tjänstefel har avskaffats. Med nu redovisade erfarenheter från den praktiska tillämpningen av betalningssäkringslagen kan kammarrätten inte finna att den avgränsning av befattningshavarkretsen som kommissionen (mot ekonomisk brottslighet) har föreslagit utgör tillräcklig garanti mot missbruk. Kammarrätten, som utan tvekan måste anses ha goda förutsättningar att bedöma dessa frågor, anför som sin slutsats att kammarrätten anser att de praktiska erfarenheterna starkt talar för att en utvärdering görs av institutet betalningssäkring. Översynen bör även omfatta bevissäkringen. Som kammarrätten erinrat om har det i pressen ibland förekommit uppgifter om personer mot vilka bevissäkringslagen använts och som i och med att detta kommit till allmän kännedom hårt drabbat dem själva, deras familj och deras företag eller verksamhet. Att det senare visat sig att de inte på något sätt förfarit brottsligt och att åtgärden alltså kanske vidtagits utan att tillräcklig anledning till misstanke förelåg, hjälper inte de drabbade. Detta visar att det härvidlag gäller viktiga rättssäkerhetsfrågor. Med hänsyn till inträffade fall och vikten av att slå vakt om rättssäkerheten och eftersom vi delar kammarrättens i uppfattning anser vi att en utvärdering och översyn nu sedan lagarna tillämpats bör göras av bevissäkringslagen och betalningsansvarslagen och deras tillämpning. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär en översyn och utvärdering bevissäkringslagen och betalningssäkringslagen.