mot · G702966 · 1984-01-20 00:00:00 — Per m. fl. Det ömsesidiga beroendet mellan industriländer och utvecklingsländer har framträtt starkt under de senaste årens lågkonjunktur. möjligheter att få avsättning för sina produkter på i-ländernas marknader har försämrats. Sjunkande exportinkomster i har minskat deras köpkraft gentemot i-ländernas varor. De gångna årens erfarenheter understryker betydelsen för såväl i- som u-land av en positiv utveckling av världshandeln. För u-världens utveckling som helhet betyder handeln väsentligt mycket mera än utvecklingshjälpen. U-världens export till i-länderna uppgår till mer än tio gånger så mycket som biståndsflödet. En konsekvent genomförd frihandel är i själva verket det bästa stöd kan få i sina utvecklingsansträngningar. Biståndsflödet är av särskild betydele för de allra fattigaste med liten handel. Skillnaden i utveckling mellan olika grupper av har ytterligare markerats under den långa konjunkturnedgången. Bäst har de länder klarat sig som satsat på marknadsekonomiska lösningar, privat ägande, enskilt näringsliv och en öppen utrikeshandel. Sämst har det gått för de länder som kvarstannat i feodala strukturer eller som enligt socialistisk modell kollektiviserat jordbruket och sökt sätta centralplaneringen i system. Även om imponerande framsteg gjorts i de flesta på sådana områden som hälso- och sjukvård, utbildning och infrastruktur så Finns det anledning att med beklagande konstatera att biståndsflödet i många fall inte lett till den förväntade produktionstillväxten. Den ekonomiska och sociala utvecklingen har kommit att präglas av stagnation och kräftgång. Stigande oljepriser, sviktande världshandel och torka har del i förklaringen, men svårigheterna har också i hög grad politiska orsaker. Den förda utvecklingspolitiken ofta med socialistiska förtecken har misslyckats. I stället för att höja produktiviteten och arbetsviljan hos befolkningen har den lett till byråkrati, tröghet och en återgång till naturahushållning. Särskilt tragisk är utvecklingen i många länder i söder om , där den förda utvecklingspolitiken lett till misshushållning och tillbakagång. 1 1983/84. Det svenska biståndet försvåras också av att politisk oro och interna stridigheter råder i flera av programländerna. I vissa fall har den personliga säkerheten för svenska biståndsarbetare blivit ett sådant problem att insatser fått avbrytas. Betydande säkerhetsmässiga problem finns i , , och . SIDA redovisar i sin anslagsframställning svårigheter när det gäller det svenska biståndets genomförande i flera av programländerna. Man måste avsluta projekt snabbare än planerat eller tillgripa andra biståndsformer. För att undvika kapitalförstöring nödgas man använda betydande resurser för industrirehabilitering. Dessa problem sänker biståndets resultat och nyttjandegrad. Svensk u-hjälps problem är inte bristen på pengar utan svårigheten att omsätta de anslagna medlen i insatser som leder till utveckling och framåtskridande för de fattiga. Verkligheten är den att u-hjälpsanslaget har vuxit så snabbt att stora reservationer har uppkommit. SIDA har helt enkelt svårt att snabbt omsätta anslagen i vettiga projekt. Detta syns inte bara i de stora reservationerna som pendlar utan också i det faktum att bortåt av anslagen till våra 18 programländer utbetalas i form av s. k. importstöd, vilket egentligen innebär att översänder en check i konvertibel valuta, som tyvärr dessutom alltför ofta leder till inköp i andra industriländer än . Som redan nämnts finns det stater bland SIDA:s programländer med vilka det är nästan omöjligt att bedriva ett meningsfullt utvecklingssamarbete. Orsaken kan vara interna stridigheter som gör att biståndsarbetare av säkerhetsskäl inte kan röra sig utanför huvudstaden eller att administrationen över huvud taget inte fungerar eller att landets regering vill föra en marxistisk utvecklingspolitik som premierar stats- och kollektivjordbruk och missgynnar småbönder med katastrofal inverkan på försörjningssituationen i landet. Den väsentligaste uppgiften för svensk biståndspolitik av är att höja effektiviteten i utvecklingssamarbetet. Detta kan ske bl. a. genom att vi i större utsträckning engagerar svenska organisationer och företag i verksamheten. Vi måste utnyttja hela den svenska resursbasen och ta till vara den kunskap och den kompetens som finns på universitet och högskolor, i näringslivet och i enskilda organisationer. Vi måste få ett flexiblare bistånd, där vi kan bidra till att lösa särskilt viktiga problem för världssamfundet, t. ex. miljö- och energifrågor i stället för att vara fastlåsta till vissa länder i ett slags evighetsbistånd, oavsett vad som inträffar i dessa stater. Förutsättningarna för ett effektivt bistånd förbättras också om vi söker samarbeta med länder som strävar efter demokratiska och marknadseko nomiska lösningar på utvecklingsproblemen. Frågan måste ställas om det över huvud taget är meningsfullt att bedriva utvecklingssamarbete med länder, vars utvecklingsstrategi inte kan förväntas leda till resultat som motsvarar något av de fyra målen för svensk biståndspolitik. Enligt vår uppfattning bör biståndet till länder med en icke fungerande utvecklingsstrategi växlas över till hjälp i andra former, t. ex. genom enskilda organisationer, katastrofbistånd eller genom en satsning på sådana basbehov som utbildning och hälso- och sjukvård. Demokrati och mänskliga rättigheter Erfarenheten har visat att ekonomisk utveckling och demokrati varit de avgörande faktorerna för att skapa ett drägligt samhälle. Ett samhälle som ger inflytande åt individen är en förutsättning för att de uppsatta utvecklingsmålen skall kunna uppfyllas. Det går inte att moraliskt eller politiskt försvara avsaknaden av demokrati i något land. kan inte vara något undantag. I ländervalet måste därför, vid sidan av fattigdomskriteriet, demokratimålet lyftas fram. Sådana som slår vakt om de mänskliga rättigheterna och strävar efter en demokratisk utveckling både för män och kvinnor bör prioriteras. Vi måste i det sammanhanget se en demokratisk samhällsutveckling som en dynamisk process. Demokrati uppstår inte över . Det är emellertid uppenbart att det är möjligt att avgöra huruvida ett visst land är på väg i demokratisk riktning, eller om det fjärmar sig från målet. Inställningen till mänskliga rättigheter är ofta avgörande för en sådan bedömning. Enligt vår uppfattning måste biståndssamarbetet omprövas och i sista hand avbrytas med mottagarländer som bedriver anfallskrig eller har trupper på främmande territorier, eller i vilka de grundläggande mänskliga rättigheterna systematiskt kränkes. har enligt åtagit sig att verka för fred och mänskliga rättigheter. Detta åtagande bör gälla även vårt biståndssamarbete. Självfallet måste hänsyn tas till långsiktigheten i utvecklingssamarbetet, men ihållande och på flera områden fortsatta kränkningar av konventionen om mänskliga rättigheter och bör leda till att biståndet upphör eller ges en utpräglat humanitär karaktär. Biståndet till bör i konsekvens härmed avslutas. De enskilda organisationerna utför med knappa resurser ett ofta utomordentligt utvecklingsarbete. Då de kan arbeta mera informellt än en statlig myndighet och vid sidan av etablerade maktstrukturer har de ofta större förmåga att nå de verkligt utsatta grupperna i de fattiga länderna. Anslaget till de enskilda organisationerna bör öka. Det är angeläget att enskilda organisationer intensifierar sin verksamhet på biståndsområdet. Erfarenheterna torde visa att enskilda organisationers insatser exempelvis genom kyrkornas mission, Röda korset och Rädda barnen ofta har hög effektivitet. Även andra folkrörelser och de politiska partierna borde kunna stimuleras till u-landskontakter, som skulle kunna medverka till en demokratisk utveckling i våra samarbetsländer. En av de stora fördelarna med ökat enskild bistånd är att detta kan ges till likasinnade i utvecklingsländerna. Enskilda orgaisationer behöver inte stödja regeringar och kan därmed bidra till en ökad pluralism i utvecklingsländerna, en nödvändig förutsättning för en demokratisk samhällsutveckling. Vid uppbyggandet av en fri och obunden nyhetsförmedling kan enskilda organisationer spela en viktig roll. Inte minst i södra har bl. mission möjlighet att bistå verkligt utsatta grupper utan att hjälpen behöver gå via odemokratiska regimer. Vi föreslår att utöver den i budgetpropositionen angivna ökningen på 35 milj. kr. ytterligare 10 milj. kr. anslås till de enskilda organisationernas arbete, som därmed får ett totalanslag på 260 milj. kr. Mindre låsning till landramarna Det är angeläget att vi får ett flexibelt bistånd. Inte minst mot bakgrund av intresset att kunna samarbeta med en bredare krets länder i projekt där svensk kunskap är särskilt värdefull. Ett hinder i detta avseende är den kraftiga satsningen på landramarna. En allt överskuggande del av det svenska biståndet går till landramarna, och länderna har alltmer börjat förvänta sig att de också kontinuerligt skall öka. Det finns en uppenbar risk att programländerna blir alltmer beroende av svenskt bistånd och att de alltmer börjar se biståndet som en reguljär del av sin budget. Detta är en icke önksvärd utveckling. När ett land för genomförandet av ett visst projekt eller för tillfällig hjälp i en svår situation fått en hög landram , måste denna landram kunna sänkas igen, utan att det uppfattas negativt av landet i fråga. Detta bör ske då projektet blir klart eller då de tillfälliga problemen minskat. I stället för att som meddela länderna att de kan räkna med minst oförändrad landram bör SIDA fortsättningsvis som princip införa att landramen år två minskas och år tre jämfört med . Man blir därmed även friare att bedöma nya projekt som aktualiseras och de förändringar, som har inträtt i mottagarlandet , vad avser t. ex. mänskliga rättigheter och demokratisk utveckling eller kvarstående reservationer sedan föregående år. Härigenom skulle även möjligheterna att inrymma nya samarbetsländer öka. Rambeloppet bör ses som ett riktmärke för den volym av utvecklingsinsatser som kan komma i fråga. Kan de anslagna medlen inte användas på ett effektivt och meningsfullt sätt, bör medlen antingen användas påföljande år och därmed minska behovet av nya anslag eller återgå till en allmän reservation inom SIDA. Importstöd som ramutfyllnad bör endast komma i fråga i undantagsfall. Samarbetsavtal och regeringsavtal bör utformas i enlighet med ovannämnda principer. SIDA bör också få i uppdrag att vara uppmärksam på möjligheten att samarbeta med andra länder än programländerna i projekt där svensk kunskap är särskilt värdefull. Miljö, markvård samt energi Det är att beklaga att regeringen i budgetpropositionen till förra årets riksdag skar bort anslaget till miljö- och markvård samt energi. Som framgår av SIDA:s anslagsframställning har detta haft en kraftigt återhållande effekt på insatser på dessa för mänsklighetens framtid så viktiga områden. Vi anser, till skillnad från regeringen, att biståndet bör bli mer flexibelt och bidra till att lösa särskilt viktiga problem för världssamfundet i stället för att vara fastlåst till vissa länder. SIDA bör därför prioritera miljö- och energifrågorna såväl i samarbetet med programländerna som i samarbete med en vidare krets . Vi föreslår att anslaget Särskilda program tillförs ytterligare 30 milj. kr. att användas för miljö- och energiprojekt. Detta anslag skall ses som det första steget i en långsiktig utvecklingsplan för att återställa och vidareutveckla grundförutsättningarna för markens produktionsförmåga. I många av de fattigaste länderna är den allvarligt hotad genom bl. a. överbetning, skogsskövling och överutnyttjande av grundvattentillgångarna. 1 flera länder är en inriktning mot att reparera dessa skador en förutsättning för att övrig utvecklingshjälp skall nå framgång. Ökningen av anslaget bör användas enligt dessa riktlinjer. Av stor vikt är också att de internationella biståndsorganen tar upp miljöfrågorna som en viktig del av sin utvecklingspolitik. bör verka härför. Ett problem med det svenska biståndet har varit att kompetensen och kunskaperna inom det svenska näringslivet inte har tagits till vara i tillräcklig utsträckning. Biståndet har inte heller lett till nya och blomstrande handelskontakter mellan och programländerna. I ett läge med dåliga statsfinanser och en negativ bytesbalans är det uppenbart att den möjliga biståndsnivån påverkas av biståndets utformning. Om återflödet ökar klarar vår ekonomi en högre biståndsnivå. 1 syfte att öka återflödet och höja effektiviteten i biståndet bör i större utsträckning stödja projekt inom sådana områden där svenskt näringsliv besitter särskilt god kunskap. Områden bör identifieras där önskemål sammanfaller med förekomsten av ett konkurrenskraftigt svenskt utbud. Att på detta sätt öka återflödet är fördelaktigt för båda parter. Importstödet bör bindas till inköp av varor och tjänster i . Bland de områden som bör komma i fråga kan nämnas vattenkraft och annan energiförsörjning, vattenförsörjning i , hälso- och sjukvård i olika former, skogsbruk och skogsindustri, mineralutvinning, kartläggning, meteorologi och telekommunikationer. Vi bör också utnyttja svensk kompetens på miljöområdet. Som exempel kan nämnas återplantering av skog, inrättande av naturskyddsområden och åtgärder mot ökenspridning. utgår av landramarna i s. k. importstöd, vilket de facto innebär att tillställer programlandet en check i konvertibel valuta. Så länge som någon internationell överenskommelse om allmän avbindning inte kommit till stånd och så länge som övriga industriländer i så hög grad binder sina biståndsmedel, så länge kan det inte vara rimligt att lämnar obundet importstöd som ofta används till inköp i andra industriländer. Importstödet bör sålunda bindas till inköp av varor och tjänster i . Smärre undantag bör kunna medges, t. ex. i samband med katastrofinsatser. Ett likartat problem som importstödet erbjuder de s. k. lokala kostnaderna. Att täcka de lokala kostnaderna för ett projekt innebär i realiteten att landet erhåller utlandsvaluta på samma sätt som genom det obundna importstödet. Denna utlandsvaluta utnyttjas sedan för upphandling från andra industriländer, dvs. Vi har inte heller någon som helst kontroll över vilken typ av upphandling dessa medel används till. Att medlen i sin helhet inte går till utvecklingsmål är tyvärr också sannolikt. täcker en inte obetydlig del av kostnaderna inom ett mottagarland för genomförandet av utvecklingsprojekt. Vår uppfattning är att de lokala kostnaderna för biståndsprojekt normalt bör täckas av landet självt. insatser bör i huvudsak begränsas till att täcka kostnaderna för de resurser som inte finns inom mottagarlandet. SIDA bör fortsättningsvis vara mer restriktivt vad gäller att täcka de lokala kostnaderna för projekten. Att kräva att landet självt skall svara för de lokala kostnaderna bör också ses som ett led i principen att biståndet bör vara en hjälp till självhjälp. Genom att landet självt täcker mer av kostnaderna tvingas landet även till en strängare prioritering av olika insatser. Kvinnor är u-världens fattigaste av fattiga. De utgör över hälften av befolkningen och har dessutom ofta ansvaret för barnen. Hjälp som kommer kvinnorna till del når därför en stor majoritet av befolkning. Många misslyckade biståndsprojekt bottnar i att hänsyn inte tagits till vem som traditionellt svarar för olika sysslor i bysamhället. I biståndsarbetet måste också större hänsyn tas till de praktiska svårigheter som är förknippade med möjligheterna att nå u-landskvinnor. Det är i första hand av humanitära skäl och med hänsyn till att befintliga biståndsmedel måste utnyttjas bättre som den svenska u-hjälpen i större utsträckning bör komma kvinnorna till del. Inte av jämställdhetsskäl, vilket framförs i budgetpropositionen. Det senare synsättet är uttryck för ett i-landsproblem och avspeglar debatten i den industrialiserade världen. för internationellt bistånd (KIB) har tillkommit för att ge synpunkter på SIDA:s biståndsprojekt utifrån kvinnors behov i tredje världen. De politiska kvinnoförbunden är bl. a. representerade i rådet som därmed utgör en viktig kontaktlänk mellan SIDA och organisationer av skilda slag. Att en ökande del av biståndet slussas till genom olika organisationers försorg är centralt för att biståndsmedlen skall utnyttjas mer effektivt. främsta uppgift bör vara att se till att tidigare misstag, vad gäller kvinnans roll i samhället, inte upprepas samt att kvinnor inte missgynnas när bistånd ges. Rådet bör verka inom SIDA utan ökad byråkrati och inom de ekonomiska ramar som redan står till verkets förfogande. behov kommer att kräva ökade insatser på kommunikations- och informationsområdena. Inom ramen för u-landsbiståndet har möjligheter att medverka till en sådan utveckling. har det svenska biståndet inom mediaområdet huvudsakligen inneburit en satsning på telekommunikationer. Att man nu börjar diskutera principerna för detta bistånd måste hälsas med tillfredsställelse. går av de synpunkter sorn lämnas av beredningen för frågor om mediebistånd (Ds UD 1983:3) är de av antagna biståndspolitiska målen tillämpliga även på detta område. Särskilt torde detta gälla målet att främja en demokratisk samhällsutveckling. Eftersom flertalet , vari ingår de svenska programländerna, saknar en demokratisk samhällsstruktur med en fri och obunden nyhetsförmedling, är det för svenskt vidkommande viktigt att välja områden för bistånd, som står i överensstämmelse med målet att främja demokratin. Sådana områden ärt. ex. utbildning av journalister, samarbete med radioföretag på programsidan och kanalisering av stöd via icke statliga organisationer. Vid sidan av stödet till massmedieområdet via biståndet till programländerna, kan enskilda organisationer, som inte behöver stödja regeringar, utföra ett pionjärarbete. Med hänsyn till inriktningen av det svenska biståndet och de gällande biståndsmålen är det lätt att instämma i de synpunkter som beredningsgruppen för frågor om mediebistånd framför när man säger, att bistånd på massmedieområdet knappast kan komma i fråga för mer än ett begränsat antal av de mottagarländer, med vilka f. n. har biståndssamarbete. En betydande del av det svenska bilaterala biståndet går till länderna i södra . Bakom denna fördelning av biståndet ligger en medveten strävan från svensk sida att stödja frigörelsen i denna region och att när denna frigörelse är ett faktum stödja de självständiga staterna. Motiven för detta stöd kvarstår fortfarande. Spänningarna är stora mellan de självständiga staterna och apartheids , som beroendet av den sydafrikanska marknaden är påtagligt. Ur svensk synpunkt ter det sig därför särskilt angeläget att stödja det regionala samarbetet genom SADCC som just syftar till att öka det ekonomiska oberoendet hos frontstaterna. som motiven för svenskt bistånd till denna grupp av länder kvarstår, är det nödvändigt att konstatera att genom sitt omfattande bistånd till denna region tar på sig ett stort ansvar som kanske inte i alla lägen kan uppfyllas. Uppenbart är också att utvecklingssamarbetet med ett par av länderna möter utomordentliga svårigheter. I flera av länderna pågår såväl interna stridigheter som stridshandlingar inspirerade av . 1 såväl som är det inte längre möjligt att bedriva utvecklingssamarbete på landsbygden. Därtill kommer att statsmakterna i dessa länder valt en marxistisk utvecklingsstrategi som fått en katastrofal effekt på produktionen. Konstateras måste också att någon demokratisk utveckling inte är för handen. Enligt vår uppfattning kan inte blunda för dessa problem. Krav måste ställas på effektiviteten och måluppfyllelsen i svenskt bistånd. Kan ett meningsfullt bistånd inte bedrivas så bör detta resultera i en omläggning av biståndet till mer av humanitär hjälp och till en neddragning av landramarna. Departementschefen går förbi dessa problem i sin redogörelse av utvecklingen i södra . S. k. katastrofbistånd fyller en viktig funktion när det gäller att hjälpa de fattiga och nödlidande i världen. Det synes naturligt och ändamålsenligt att en betydande del av katastrofanslaget slussas via Röda korset och andra enskilda organisationer. Mera tveksamt är att anslaget också används för att ge tilläggsanslag till programländerna. 1 den mån katastrofer av olika slag inträffar i programländerna finns det i allmänhet medel inom landramen som kan omdisponeras. Ofta medför naturkatastrofer att det reguljära biståndsarbetet måste uppskjutas, vilket gör en omdisponering av medel till humanitärt bistånd naturlig. Av tabellen på s. 283 i budgetpropositionen framgår t. ex. att /83 fick en fördubbling av sin landram genom tillskott av katastrofbistånd. Förvånande är också att fick extra anslag genom katastrofanslag och livsmedelsbistånd på mer än 20 milj. kr., som stora reservationer förefinns på landramen. Avsikten med katastrofanslaget kan inte vara att det skall användas för att vid sidan av ge extra anslag till vissa länder. Sambandet med naturkatastrofer och andra liknande händelser måste vara klart. I fråga om programländerna bör regeln vara att möjligheterna att omdisponera medel inom landramen först undersöks innan beslut om extra katastrofbistånd tas. Den utvärdering av biståndet som äger rum är inte tillräcklig. Utvärderingen och kontrollen måste förbättras. Befattningen som biståndsinspektör måste ånyo inrättas. mål måste sättas upp för varje projekt, så att projektet som sådant kan följas upp och utvärderas. Även för det multilaterala samarbetet bör ställa ökade krav på utvärdering och större effektivitet. Likaså är det angeläget att uppföljning och värdering av den i massmedia ofta återkommande granskningen och kritiken av vårt bistånd sker. Inträttandet av en särskild befattning inom UD som biståndsinspektör var enligt vår uppfattning ett utomordentligt initiativ. Flera av de rapporter som biståndsinspektören hann avlämna rönte också berättigad uppmärksamhet. Vi beklagar att denna befattning avskaffats av den nuvaran de regeringen och föreslår att den ånyo inrättas. SIDA bör sträva efter att vid sidan av sitt eget löpande utvärderingsarbete också få svenska biståndsinsatser bedömda av experter och organ som är fristående från de svenska biståndsmyndigheterna. Ett ökat internationellt forskningssamarbete på detta område är också angeläget. Systemet med u-krediter infördes . Systemet innebär att mjuka krediter kari ställas till förfogande för utvecklingsfrämjande projekt. Eftersom krediten ges för svenska leveranser medverkar de till en ökad svensk export. Krediterna bör emellertid endast ges till som kan bedömas kreditvärdiga. Krediten är därför inte en ersättning för bistånd till de fattigaste och kreditsvagaste länderna utan bör ses som ett komplement som kan användas för en del av programländerna och för att bredda samarbetet med en del utanför kvoten av programländer. U-krediterna har visat sig vara ett flexibelt instrument och systemet bör successivt byggas ut. Vi tillstyrker i allt väsentligt departementschefens överväganden vad gäller u-krediterna. Det är bra att den hittillsvarande kretsen av mottagarländer kan komma att vidgas till fler låg- och medelinkomstländer. Vi anser också att krediterna måste avse länder som kan bedömas vara kreditvärdiga. Att ge krediter till länder med låg kreditvärdighet skulle innebära risker för att biståndsanslaget intecknas i förväg. ger en internationellt sett mycket stor andel av sitt bistånd via FN-organen. Detta är ett resultat av en stark svensk uppslutning bakom FN:s målsättningar. Uppenbart är också att flera av FN-organen spelar stor roll i utvecklingssamarbetet på sina resp. områden. Så bedriver ett såväl i isom i u-land uppskattat arbete till hjälp för barn och mödrar. är i många sammanhang dominerande biståndsgivare och intar en central roll i världssamfundet när det gäller att mobilisera resurser som ställs till förfogande. betyder också mycket när det gäller att samordna de bilaterala givarna till enskilda .