mot · G702692 · 1984-01-18 00:00:00 — Motion 1983/84:692 Bankinspektionens kompetensområde m. m. Bankinspektionens kompetensområde och inspekterande verksamhet har akutaliserats i samband med att gjort sig skyldig till brott mot gällande banklag, 74 §, enligt vilken kredit till styrelseledamot alltid skall behandlas av styrelsen. I ett följande s. k. etikmeddelande, nr 46, har bankinspektionen sålunda förklarat att en bank inte bör ge krediter för att underlätta skatteplanering. Vidare vänder sig inspektionen i detta meddelande mot krediter som sägs inte ha något produktivt ändamål och framhåller att bankerna bör visa återhållsamhet med stora värdepapperskrediter till privatpersoner i den mån ändamålet i huvudsak är privatekonomiskt. Slutligen påpekas att bankerna normalt skall undvika miljonkrediter. Såvitt jag kan finna, överskrider bankinspektionen härmed sitt kompetetensområde och ger sig in på frågor som faller under egid. Bankinspektionens tillsyn över affärsbankerna regleras i 147162 §§ lagen (1955:183) om bankrörelse och i 2§ förordningen (1979:740) med instruktion för bankinspektionen. Enligt dessa bestämmelser skall bankinspektionen övervaka att bankerna följer lagar och andra författningar samt bolagsordning och de föreskrifter som med stöd av bestämmelser i lag eller bolagsordning har meddelats av bolagsstämma eller styrelse. Vidare åligger det tillsynsmyndigheten att även i övrigt med uppmärksamhet följa bankernas verksamhet i den mån det behövs för kännedom om förhållanden som kan inverka på bankens säkerhet eller på annat sätt är av betydelse för en sund utveckling av bankverksamhetefi. Vidare gäller att bankinspektionen får, även om någon avvikelse från lag eller bolagsordning inte har skett, meddela de erinringar i fråga om bankernas verksamhet som inspektionen finner påkallade. Som exempel på sådana missförhållanden som kan föranleda erinran nämns i lagens förarbeten bl. a. att banker genom kreditgivning medverkar till osund spekulation i aktier eller fastigheter. Sedan ett tiotal år har bankinspektionen genom s. k. etikmeddelanden låtit tillkännage sin syn på frågor som kan vara föranledda av denna bestämmelse. Med stöd av det s. k. sundhetskravet har bankinspektionen sålunda hävdat att en prioritering bör ske så att kreditresurserna i första hand används för produktiva ändamål, men utesluter därmed inte krediter för t. ex. skatteplanering även om den understyrker att den betraktar sådana krediter som mindre angelägna. Den springande punkten tycks vara vad som skall menas med kravet på sundhet i bankernas utlåning. Enligt min uppfattning kan inte gärna avses någontin annat än att betryggande säkerheter ligger till grund för utlåning en samt att utlåningen inte avser finansiering av olaglig verksamhet eller ur etisk synpunkt högst diskutabel verksamhet. Finansieringen av t. ex. biografer för visning av enbart porrfilmer måste dock anses vara en fullt legitim utlåning och bör rimligtvis inte föranleda kritik från bankinspektionens sida, oavsett vad denna anser om porrfilmer som sådana. Ännu orimligare är emellertid bankinspektionens kritik av utlåning för skatteplanering, då skatteplanering är inte bara en fullt laglig verksamhet utan också en självklarhet inom varje företag liksom för varje skattebetalare som är angelägen om att vårda sin ekonomi. Mycket dunkel är bankinspektionens kritik av krediter som sägs inte ha något produktivt ändamål. Förmodligen menas härmed krediter som inte anses bidra till produktionen, dvs. krediter för s. k. spekultation och finansiella placeringar. Men sådan verksamhet kan mycket väl både direkt och indirekt bidra till produktionen och därmed visa sig vara produktiva medan utpräglat s. k. produktiva investeringar kan vara mycket förlustbringande. Klart är att bankinspektionen här överskrider sitt komptetensområde. Slutligen är bankinspektionens påpekande att bankerna bör visa återhållsamhet med stora värdepapperskrediter till privatpersoner, i den mån ändamålet i huvudsak är privatekonomiskt och att bankerna i samband härmed bör undvika miljonkrediter, också ett klart exempel på kompetensöverskridande. Det måste självklart ankomma på resp. bank att avgöra i vilken omfattning krediter av nämnt slag är sunda och vilken storlek på krediten som är rimlig. Föreligger betryggande säkerheter kan från insättamas synpunkter inte finnas någon anledning till invändning, allra minst som sådana krediter ofta är mycket lönsamma. Hur bankerna skall fördela sin kreditgivning mellan lån till företag och till privatpersoner, mellan s. k. produktiva krediter och finansiella, är en fråga för . Det är som har att utfärda bestämmelser om kreditrestriktioner och kreditinriktning. Dessa restriktioner har i allmänhet föranletts av ett läge med begränsat kreditutrymme. Om bankerna i en sådan situation prioriterar fel med hänsyn till intentioner, ankommer det på riksbanksledningen att påpeka detta och inte på bankinspektionen. Med hänvisning till det anförda hemställer jag att av regeringen begär en precisering av instruktionen för bankinspektionen i SFS 1979:740 vad avser såväl kompetensområde som inspekterande verksamhet.