mot · G7022941 · 1984-05-10 00:00:00 — Motion 1983/84:2941 m. fl. Förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /85, m. m. (kompletteringsproposition) (prop. 1983/84:150) I Den internationella utvecklingen 2 II Den ekonomiska utvecklingen i efter regeringsskiftet 3 11.2 Export och produktion har ökat 4 11.3 ... men inflationstrycket består 5 11.4 ... och den totala arbetslösheten ökar trots 11.5 Budgetunderskottet sjunker på grund av höjda löner och högkonjunktur 8 IV ekonomisk-politiska inriktning 9 IV.2 Arbetsmarknadspolitikens inriktning II IV.3 Skattepolitikens inriktning 14 IV.6 Kommunernas ekonomi 18 Den ekonomiska politiken 1 Den internationella utvecklingen Efter den andra oljechocken 1979 drabbades världsekonomin av den värsta lågkonjunkturen . Arbetslösheten steg kraftigt i så gott som alla länder. Den långa och djupa nedgången orsakades inte bara av oljeprishöjningar utan också av att vissa ekonomiskt dominerande länder i industrivärlden konsekvent satsade på att bryta den höga inflation som rått . Dessa länder förde därför en mycket restriktiv politik inriktad på en låg ökningstakt i penningmängden. har dock en klar uppgång skett i den internationella konjunkturen. Bakgrunden är dels vissa oljeprissänkningar , dels att främst men även och lättat på penningpolitiken när inflationen i dessa länder pressats ned till 1960-talsnivåer. Den genomsnittliga inflationstakten i industriländerna underskred 1983 . Konjunkturförbättringen startade i . Lättnaderna i penningpolitiken förenades där med en expansiv finanspolitik bl. a. i form av stora skattesänkningar. Resultatet blev en stark ökning av den privata konsumtionen . Den amerikanska industrins investeringar har dessutom börjat öka ovanligt tidigt i konjunkturuppgången. väntas de fasta investeringarna öka med . BNP steg under loppet av 1983 med . har produktionen visat en fortsatt stark tillväxt. Den kraftiga tillväxten i den amerikanska ekonomin kombinerad med den höga dollarkursen har inneburit en kraftfull draghjälp för andra industriländer. Detta framgår inte minst av att den amerikanska bytesbalansen 1983 gav ett underskott på (dvs. Denna starka amerikanska importökning har som sagt gett draghjälp till bl. a. de västeuropeiska industriländerna, men uppgången har varit betydligt mer dämpad här än i . har emellertid en ljusning skett av konjunkturutsikterna även för de västeuropeiska ekonomierna. Det är framför allt som bidrar till den mer positiva utvecklingen. Produktionsförväntningarna och orderingången. inte minst från exportmarknaderna, i den västtyska industrin har förbättrats. Den brittiska konjunkturen har också förstärkts. Produktionsförväntningarna för industrin steg kontinuerligt under loppet av 1983. som den tidigare negativa ordersituationen på såväl export- som hemmamarknaden successivt blev bättre. utgör ett undantag från den ljusare situationen i . Såväl produktionsförväntningarna som ordersituationen har fortsatt att försämras. Sammantaget räknar nu med en tillväxt på för . Detta är en upprevidering jämfört med . Orsaken till revideringen är framför allt den snabbare utvecklingen i och en kraftigare världshandelsexpansion (+ ). Utöver exporten bidrar i huvudsak investeringarna till efterfrågeökningen. Utsikterna för dessas utveckling har förbättrats i samtliga . Det är huvudsakligen maskin- och utrustningsinvesteringar som förväntas öka. En koncentration av tillväxten till länder som och och ett kraftigt inslag av investeringsuppgång i dessa länder måste betraktas som gynnsamt ur svensk exportsynvinkel. Även för har möjligheterna att ta del i den ekonomiska återhämtningen förbättrats. Även om finansiella problem tyvärr fortfarande håller tillbaka tillväxten i åtskilliga länder, har dock de anpassningsåtgärder som skett nu lett till betydligt reducerade bytesbalansunderskott för de icke oljeproducerande sammantagna. Den samlade tillväxten i väntas således öka från 1983 till . Sannolikt kommer världskonjunkturen att fortsätta att vara god och även in på 1985. eller finns däremot en påtaglig risk att konjunkturen vänder nedåt. Efter presidentvalet kommer troligen den ekonomiska politiken i att stramas åt. För detta talar både landets stora underskott i handelsbalansen och i statsbudgeten. Eftersom fungerat som loket i uppgången kan det också bli bromsen. Det är osäkert om i så fall orkar ta över dragfunktionen. Vilka slutsatser leder då den internationella utvecklingen till för den ekonomiska politiken i ? Med hänsyn till att förbättringen av såväl bytesbalansen som industriproduktionen väntas fortsätta, finns det ali anledning att ta tillfället i akt att komma till rätta med landets strukturella obalanser. Detta gäller inte minst den i förhållande till landets industriella bas alltför omfattande offentliga sektorn. En klar åtstramning bör därför nu ske av de offentliga utgifterna. Om detta inte sker nu kommer de strukturella problemen obönhörligt att tränga sig på när den internationella konjunkturen vänder. II Den ekonomiska utvecklingen i efter regeringsskiftet När den socialdemokratiska regeringen tillträdde hade man en trestegsstrategi för sin ekonomiska politik. Steg 1 bestod av en kraftig devalvering för att förbättra den svenska industrins internationella konkurrensläge. Steg 2 avsågs bli att pressa ned den svenska inflationen till samma nivå som i våra viktigaste konkurrentländer. Lyckades steg 2 + 1 1983184. skulle devalveringsfördelarna kunna bli bestående, och i så fall fanns det förutsättningar att i steg 3 förbättra sysselsättningssituationen och minska statens budgetunderskott. Utvecklingen av en devalvering brukar emellertid inte vara speciellt upplyftande. Visserligen ger en devalvering definitionsmässigt lägre exportpriser och därmed förstärkt internationell konkurrenskraft och ökad export. Den ökade exporten leder självfallet till förbättrad bytesbalans och höjd produktion. En viss ökad sysselsättning brukar därför också följa på en devalvering. Därigenom minskar statens utgifter för industristöd och arbetsmarknadspolitik vilket har positiv påverkan på budgetsaldot. Men problemet med en devalvering är att konkurrensfördelarna vanligen förbrukas genom att ökad export ger högre vinster i näringslivet, vilket lockar till stora löneökningar och därmed högre inflation än omvärlden. Kan inte denna händelsekedja brytas förbyts snart de inledande positiva effekterna på export, bytesbalans, produktion och sysselsättning i än större problem än landet hade före devalveringen. På den nuvarande regeringens tillträdesdag devalverades den svenska kronan . Hur har utvecklingen sedan blivit? och produktion har ökat... devalvering hade så att säga i ryggen mittenregeringens devalvering på . När dessa båda devalveringar kombinerades med en rejäl internationell högkonjunktur, som böljade just , är det föga förvånande att den svenska exporten tog bra fart. blev således exportökningen . Exportutvecklingen i konjunkturuppgången motsvarade därmed ungefär vad som skedde i förra uppgången 19781979 devalvering (se fig. 1 i diagrambilagan). Den uppgången bröts dock som bekant av den andra oljechocken /80 och arbetskonflikten . Såvitt man nu kan bedöma har den nuvarande uppgången chans att bli mer långvarig. Exportökningen har medfört en förbättring av bytesbalansen med och en ökning av industriproduktionen med . Som framgår av fig. 2 är emellertid industriproduktionsökningen något lägre än i de två senaste konjunkturuppgångarna. Den svenska industriproduktionens ökning motsvarar rätt väl genomsnittet för (fig. 3), men ligger högre än för övriga , där konjunkturuppgången inte förstärkts av kraftiga devalveringar. Som brukligt är efter en devalvering har export- och produktionsökningen lett till klart ökade vinster inom näringslivet. Därför finns det , när åtskilliga exportföretag börjar nå kapacitetstaket, anledning att räkna med att investeringarna i näringslivet skjuter fart. II.3 ... men inflationstrycket består ... Efter den andra oljechocken steg inflationen kraftigt i såväl som i hela OECD-området. Därefter började emellertid en successiv nedtrappning. Från en notering på sjönk den svenska inflationstakten till vid regeringsskiftet . Den svenska inflationstakten var ungefär densamma som för i sin helhet fram till regeringsskiftet. I och med devalveringen fokt. 1982) och momshöjningen (jan. 1983) ökade den svenska inflationen kraftigt som inflationen i resten av västvärlden fortsatte att sjunka. Resultatet blev att inflationen blev minst dubbelt så hög i (9,) som i våra viktigaste konkurrentländer. Inflationstaktens utveckling under loppet av 1983 är anmärkningsvärd. Efter en viss minskning , då devalveringseffekten klingade av, ökade inflationen sakta men säkert för att därefter envist bita sig fast kring 9-procentsnivån (se fig. 4). Någon säker tendens till minskad inflation har vi alltså ännu inte sett. Tvärtom är inflationstakten något högre i denna konjunkturuppgång än vid de två senaste (fig. 5). Först i och med andra oljechocken drevs /inflationstakt upp i högre nivåer än den nuvarande. Avgörande för devalveringsstrategins framgång är att bryta den vanliga devalverings-inflationsspiralen. I den reviderade finansplanen 1983 lade därför regeringen fast ett inflationsmål på för och uttalade att lönekostnadernas utveckling var det som skulle få utslagsgivande betydelse. (Notera i fig. 4 att inflationstakten ännu inte sjunkit något på det år som gått sedan regeringen lade fast sitt inflationsmål.) För att försöka påverka LO att gå ut med måttliga lönekrav avtalsrörelse föreslog regeringen dels en ytterligare urgröpning av marginalskattereformen, dels införande av kollektiva löntagarfonder. Regeringens huvudargument för löntagarfonderna var just att löntagarorganisationerna, trots vinstökningarna i näringslivet, skulle begära låga löneökningar mot att de fick ökad makt över företagen. Löntagarfonderna avsågs därför bli den hävstång varmed den socialdemokratiska regeringen skulle lyckas bryta upp devalverings-inflationsspiralen. I finansplanen 1984 tog regeringen ytterligare ett steg för att försöka påverka avtalsrörelsens utfall. Man angav då lönekostnadsstegring som den ram som var förenlig med inflationsmålet. I realiteten innebar detta ett avtalsutrymme på ca 1,eftersom överhänget var och en trolig löneglidning . presenterades tre tunga rapporter om den svenska ekonomin. 1 alla tre underströks hur avgörande inflationsutvecklingen var för det fortsatta ekonomiska skeendet. () menade att har en möjlighet att skaffa sig en god ekonomisk plattform inför andra halvan av om inflationen nedbringas väsentligt som tillväxten svänger över från den offentliga till den privata sektorn. Om däremot inflationen ligger kvar på förutspådde IUI att devalveringseffekten skulle vara urholkad och en ny devalvering framtvingas . ansåg att framgången för regeringens ekonomiska strategi i avgörande grad hängde på om man kunde få kontroll på inflationen och avhjälpa det stora budgetunderskottet. Sekretariatet ansåg att det omedelbara problemet var att vinstökningarna i näringslivet inte fick motivera höga löneökningar i den då förestående avtalsrörelsen. Regeringen fick också rådet att spela riktkarl i avtalsrörelsen genom att lägga sig på en låg nivå vad gällde löneökningar för den offentliga sektorn. egen långtidsutredning (LU 84) drog slutsatsen att om 1970-talets pris- och lönebildning förblev rådande åren 19841987 inflation och löneökningstakt och inga egentliga budgetbesparingar. skulle uppgången 1982-1984 komma av sig och förbytas i en produktionsdämpning. Kunde i stället inflationen pressas ned till i genomsnitt och lönekostnadsökningarna till som årliga budgetförstärkningar skedde med trodde LU 84 att det var möjligt att få ekonomin i balans framemot 1990. Hur avlöpte då denna enligt många bedömare så avgörande avtalsrörelse? regeringen lät återigen precis som vid katastrofavtalet 1975 den offentliga sektorn gå före och det på högre nivå än det tak regeringen själv angivit . Dessutom innehöll avtalen just sådana följsamhets- och löneglidningsklausuler, som regeringen hårt fördömt bl. a. reviderade finansplan. Efter denna inledning var det knappast förvånansvärt att resten av avtalsrörelsen utvecklade sig till rena huggsexan. En ungefärlig prognos för kostnadsökningen i industrin pekar nu mot . För som är svensk industris viktigaste konkurrent beräknas timkostnaderna i industrin öka med . ökade svensk industris timlönekostnader med mot i . De två avtalsrörelser som genomförts devalvering har alltså ökat relativa timlönekostnader jämfört med . har de svenska lönekostnaderna ökat mer än i (fig. 6). De två devalveringarna har visserligen sänkt de svenska relativkostnaderna så att de fortfarande ligger under de västtyska om man har 1980 som utgångsår. Med till med samma skillnad i löneutfallet i de båda länderna är hela devalveringseffekten från såväl 1981 som 1982 förlorad gentemot . Jämfört med vissa andra industriländer har lyckats bevara de valveringsfördelarna bättre på grund av att vi haft en relativt god produktivitetsutveckling . Men när nu många exportföretag börjar närma sig kapacitetstaket får svårare att även 1984 kompensera en högre löneutveckling än andra länder med en bättre produktivitetsutveckling. Regeringens motdrag när den insåg att hela dess ekonomiska strategi höll på att kapsejsa var att införa pris- och hyresstopp. Ett otal vetenskapliga studier över hela världen har visat att prisstopp är en meningslös åtgärd som inte kan hindra inflationen, utan enbart tjänar till att vilseleda allmänheten. När kostnadstrycket väl är skapat angriper ett prisstopp inte grundproblemet utan bara symtomen. Regeringens egentliga motiv för prisstoppet kan bara ha varit att ge intryck av handlingskraft för att därigenom försöka dölja att just det inträffat som finansplanerna, IU1, och LU 84 varnat för. Den socialdemokratiska regeringens speciella verktyg, de kollektiva löntagarfonderna, hade visat sig totalt verkningslösa i försöket att bryta upp devalverings-inflationsspiralen. En konsekvens av regeringens handfallenhet under avtalsrörelsen kan bli att regeringen kan komma att tvingas till kraftiga pålagor . Regeringens försök att genom rundabordssamtai med arbetsmarknadens parter uppnå samförstånd om stabiliseringspolitiken är ett mer konstruktivt grepp än prisstopp. Rundabords-modellen för att öka samsynen på vad ekonomin tål rekommenderades av . har haft en inflationsprognos på 6 . Vi finner fortfarande ingen anledning att revidera den bedömningen. 11.4 ... och den totala arbetslösheten ökar trots högkonjunkturen Socialdemokraterna framställde sig före valet som garant för en snabb förbättring av sysselsättningen. Man kritiserade hårt mittenregeringens sysselsättningspolitik trots att när den långa och djupa lågkonjunkturen 1980-1982 dramatiskt ökade arbetslösheten i andra länder (blev vanliga arbetslöshetstal) så lyckades hålla nere arbetslösheten på . ökade den öppna arbetslösheten med ca 15000 personer. ökade också omfattningen av olika former av beredskapsarbete (se fig. 7). Den minskning av den öppna arbetslösheten med ca 11000 personer som skett beror på att 25 000-30000 ungdomar beretts arbete i ungdomslag. Det totala antalet människor som står utanför den reguljära arbetsmarknaden har i den här konjunkturuppgången utvecklats betydligt ogynnsammare än i de två närmast föregående konjunkturuppgångarna (se fig. 8). När ungdomar som omfattas av ungdomslagen inräknas i den totala arbetslösheten, visar det sig att denna ökat de två senaste kvartalen. Även om regeringens bedömning att arbetslösheten skall minska något slår in, är detta tyvärr inget säkert tecken på alt devalveringsstrategin lyckats. Närden internationella konjunkturen vänder kan arbetslösheten snabbt åter stiga om vi förbrukat våra devalveringsfördelar. II.5 Budgetunderskottet sjunker på grund av höjda löner och högkonjunktur Under mittenregeringens /82 blev budgetunderskottet . Socialdemokraternas första regeringsår gav ett budgetunderskott på . Trots stora skattehöjningar ökade alltså underskottet med nästan . Förklaringen var att man drev upp utgifterna med . Den utgiftsökningen var större än hela den statliga inkomstskatten för såväl fysiska som juridiska personer. För innevarande budgetår pekar den senaste prognosen på ett budgetunderskott på ca . Minskningen beror för det första på att budgetunderskottet tilläts öka så dramatiskt förra budgetåret, för det andra på att högkonjunkturen gör att industristödet kunnat skäras ned radikalt och för det tredje på att löneantagandena skrivits upp . Några mera omfattande utgiftsbegränsningar har inte skett annat än på pensionsontrådet. Årets kompletteringsproposition består till stor del av redovisning av aktuell ekonomisk statistik. Däremot har regeringen mycket litet att säga om den ekonomiska politikens inriktning, trots att avtalsrörelsen onekligen gett oss en ny ekonomisk situation jämfört med när budgetpropositionen presenterades . De enda förslag regeringen har för att hantera den aktuella situationen är erkänt illusoriska som pris- och hyresstopp. De siffror som redovisas i den reviderade finansplanen för export, bytesbalans och produktion är visserligen goda men, som visats ovan, knappast sensationella för en konjunkturuppgång. Den ekonomiska utvecklingen är rätt typisk för vad som sker när en devalvering sammanfaller med en högkonjunktur. De grundläggande problemen i ekonomin kvarstår alltså, vilket också antydningsvis medges i den reviderade finansplanen, där det sägs att kommer att avgöra om devalveringen skall ge bestående resultat eller om dess effekter bara skall bli av kortsiktig natur. Även om den reviderade finansplanen alltså innehåller vissa varningar är det helt dominerande intrycket en mycket glättad bild. Resultatet har blivit ett markant sänkt krismedvetande hos svenska folket, vilket allvarligt kommer att försvåra att ta itu med den svenska ekonomins strukturella problem. Statens kassamässiga budgetunderskott /85 bedöms enligt kompletteringspropositionen bli . Sänkningen jämfört med januari har åstadkommits främst genom kraftigt ökade skatteinkomster på grund av att avtalsrörelsen givit större löneökningar än väntat. Dessutom har summan engångsförstärkningar i budgeten höjts ytterligare, bl. a. på grund av förändrade rutiner för skatteinbetalningar. Det minskade budgetunderskottet beror således helt på ökade inkomster. Utgifterna för statsskuldräntor skrivs i propositionen ned med . Den senaste tidens utveckling av dollarn och den amerikanska räntan innebär ett klart hot att denna utgiftsminskning inte kommer att förverkligas. Några utgiftsminskningar i form av besparingar föreslås inte. Sammantaget måste man således konstatera att de grundläggande problemen kvarstår även på budgetområdet. Såväl långtidsutredningen (LU 84) som den nu presenterade långtidsbudgeten (se fig. 9; högalternativet) visar att den nuvarande löne- och prisstegringstakten visserligen kan komma att ge en temporär minskning av budgetunderskottet, men medför ett drastiskt stegrat underskott. Regeringen medger själv i den reviderade finansplanen att löneutvecklingen i stort sett ligger i nivå med långtidsbudgetens högalternativ. Desto mer anmärkningsvärt är det därför att regeringen i samma andetag drar slutsatsen att de nuvarande beräkningarna /85 inte motiverar några omedelbara budgetpolitiska åtgärder. Kompletteringspropositionens förslag på det familjepolitiska området och på sysselsättningsområdet och på det familjepolitiska området kommenteras under avsnitten IV. 2 Arbetsmarknadspolitikens inriktning och IV. IV ekonomisk-politiska inriktning IV. De dagsaktuella besluten på det ekonomiska området måste fogas in i en långsiktig strategi för den ekonomiska politiken. Därför måste dagens beslut utformas så att vår generation inte förbrukar resurser på sådant sätt att det drabbar kommande generationer. I det längre perspektivet är därför ekologi- oph ekonomifrågorna nära sammanbundna med varandra. Vi har fått en särskild påminnelse om detta genom att vårt lands viktigaste naturresurs, skogen, som utgjort ryggraden i vårt näringsliv, nu hotas på grund av den kraftigt ökade försurningen. det korta och långa perspektivet galler också budgetpolitiken. Det är nödvändigt att vi nu minskar de offentliga utgifterna för att inte överlämna en ohanterlig statsskuld till nästa generation. har en grundläggande tro på den enskilda människans initiativförmåga, möjlighet att ta ansvar och frihet att göra egna val. Därför förespråkar ett marknadsekonomiskt system, men detta måste vara förenat med bestämda ramar vad gäller fördelnings- och miljöpolitiken. En väl fungerande marknadsekonomi måste till sin karaktär vara decentralistisk. Den mångfald marknadsekonomin bygger på är i sig också en förutsättning för pluralism på andra samhällsområden. Den ekonomiska politiken bör därför inriktas på att bevara och stärka marknadsekonomin. Det mest akuta hotet mot marknadsekonomin är införandet av kollektiva löntagarfonder. Löntagarfonderna syftar till att koncentrera makten över näringslivet till de fackliga topporganen, vilket medför socialisering. har tillsammans med och moderata samlingspartiet förbundit sig att avveckla löntagarfonderna så snart det finns parlamentariska förutsättningar för detta. Den övergripande ekonomiska politiken bör kombineras med en näringspolitik särskilt inriktad på de mindre och medelstora företagen, en regionalpolitik som ger alla delar av landet möjlighet att utvecklas och en arbetsmarknadspolitik som bl. a. underlättar för ungdomar att komma in på arbetsmarknaden. Att de små och medelstora företagen arbetar under goda förutsättningar är viktigt eftersom ny sysselsättning inom den privata sektorn främst uppkommer i dessa företag. Detta kräver emellertid en politik som karaktäriseras av generositet och inte misstänksamhet gentemot företagsamheten. Skattepolitiken måste utformas så att den stimulerar till arbete och investeringar och därigenom blir ett stöd för den ekonomiska politiken och näringspolitiken. I ett läge där staten tvingas till en stram finanspolitik ställs särskilt stora krav på en rättvis fördelningspolitik. har alltid hävdat grundtrygghetens princip. Det har bl. a. tagit sig konkreta uttryck i pensionstillskott, vårdnadsersättning, flerbarnsstöd och skatteutjämning. Olika former av omfördelningar av inkomster är en nödvändig del i en rättvis ekonomisk politik. Besparingar i de offentliga utgifterna har ofta i den politiska debatten satts i motsatsställning till en rättvis fördelningspolitik. Man har då jämfört effekterna av utgiftsnedskärningar med ett läge där ingenting alls görs åt budgetproblemen. Detta är självfallet en helt orealistisk jämförelse om man förenar ett kort- och ett långsiktigt perspektiv. På skulle en politik utan begränsningar av de offentliga utgifterna fördjupa de ekonomiska problemen och därför innebära ett direkt hot mot välfärden. Självfallet måste fördelningspolitiska synpunkter tillmätas stor vikt vid valet mellan olika besparingsåtgärder men besparingspolitiken i sig står inte i strid med en rättvis fördelningspolitik utan är i stället en förutsättning för att en sådan uthålligt skall kunna bedrivas. utarbetades i de dåvarande regeringarna en strategi för hur samhällsekonomiskt ansvar kan förenas med en rättvis fördelningspolitik. Sparåtgärder som riktade sig mot mera generellt utgående bidrag kombinerades därför med särskilda insatser för utsatta grupper. Arbetsmarknadspolitiken bör inriktas mot arbetstillfällen som långsiktigt kan finansiera sig själva. Det gäller att såväl förbereda arbetskraften för näringslivets behov som att ge näringslivet bättre möjligheter att ta emot det tillgängliga utbudet av arbetssökande. Det är angeläget att de resurser som satsas på förmedlingsarbete, utbildning, beredskapsarbete, ungdomslag osv. ges en sådan inriktning. Stödet måste vidare vara så utformat att det ej missgynnar redan utsatta regioner och orter genom att vara en stimulans till en omfattande geografisk rörlighet.