mot · G7021994 · 1984-01-25 00:00:00 — Anpassning av befintlig bebyggelse till orienteringshandikappade Bestämmelser för tillgänglighet och användbarhet för rörelsehindrade och orienteringshandikappade finns i byggnadsstadgans 42 a § och 48 a § som infördes och sedan har utvidgats till nuvarande lydelse som är . Orienteringshandikappade är de som t. ex. på grund av nedsatt syn har svårt att bedöma var de befinner sig och att förflytta sig till ett givet mål. Bestämmelserna omfattar byggnader och viss tomtmark. Vid nybyggnad gäller bestämmelserna fullt ut medan de för ombyggnad endast skall tillämpas i skälig omfattning. De kan endast tillämpas i samband med att fastighetsägaren söker bygglov. I en samhällsutveckling som inriktas på att medborgare med olika fysiska och psykiska förutsättningar skall kunna fungera på likartade villkor måste villkoren för byggnadsverksamheten vara sådana att tillgänglighet och användbarhet för bl. a. orienteringshandikappade kan tillgodoses. Nybyggnationen minskar alltmer. har investeringarna i permanenta bostäder, räknat i fast pris, halverats i vad gäller nyproduktion, nästan femdubblats för ombyggnad och dubblerats för underhåll. Totala värdet är ungefär . Förnyelse och förtätning av befintlig bebyggelse prioriteras bl. a. för att redan gjorda investeringar i vägar, ledningar och byggnader skall kunna utnyttjas. Betydande brister i den befintliga bebyggelsen finns, t. ex. förekomst av fukt och mögel, bristande tillgänglighet och användbarhet samt torftig utemiljö. Den största delen av bebyggelsen är uppförd innan bestämmelserna om handikappanpassning trädde i kraft. 1975 var av alla lägenheter inrymda i hus byggda . 42 a § har haft avgörande betydelse för tillgängligheten för rörelsehindrade vid nybyggnad. Ett viktigt skäl till detta är att det tidigt kom tillämpningsföreskrifter till den del av paragrafen som gäller rörelsehindrade. Bestämmelserna har däremot inte fått avsedd effekt på miljöns användbarhet för orienteringshandikappade. Vid ombyggnad har de endast undantagsvis gett något resultat. Orsakerna är dels att alltför få tillämpningsföreskrifter finns och dels att kunskaperna saknas hos beställare, beslutsfattare och projektorer. Eftersom allt större del av de resurser som satsas på bebyggelsen avser befintlig miljö är det angeläget att villkoren för denna verksamhet blir sådan att tillgänglighet och användbarhet för orienteringshandikappade tillgodoses. Orienteringshandikappets storlek beror på samspelet mellan individen och miljön. Åtgärder i miljön som kan minska orienteringshandikappet bygger bl. a. på logisk och konsekvent utformning, materialkontraster, akustikbehandling samt ljus- och färgsättning. Nya ombyggnadsbestämmelser håller på att utarbetas. De bygger bl. a. på att ombyggnad måste ske på ett varsamt sätt. Undantag från krav på tillgänglighet skall kunna medges. Avstegen måste grunda sig på ställningstagande i en områdesplan eller liknande. Det är mycket angeläget att ombyggnadsbestämmelser som på ett verkningsfullt sätt tillgodoser kraven på tillgänglighet och användbarhet kommer till stånd. Eftersom den största delen av bebyggelsen är uppförd innan bestämmelserna om handikappanpassning trädde i kraft och nybyggnationen är liten så är det främst genom ombyggnadsverksamhet som bebyggelsens tillgänglighet och användbarhet kan ökas. Kraven vid ombyggnad måste grunda sig på en motsvarighet till lägsta godtagbara standard där tillgänglighet och användbarhet för funktionshindrade är ett grundläggande krav. Detta innebär att kravet på varsamhet måste underordnas tillgänglighet och användbarhet så att handikappanpassning skall ske på ett varsamt sätt. Det innebär också att avsteg från kraven endast kan accepteras i mycket speciella undantagsfall som måste beslutas individuellt och inte genom planer för hela områden. Dessa kommer att bli alldeles för grova bedömningsinstrument. De undantag som eventuellt kan accepteras måste avse specificerade åtgärder och inte handikappanpassning som sådan. Av samma skäl som ovan angetts måste också tillgänglighet och användbarhet ingå i bostadssaneringslagens begrepp lägsta godtagbara standard. För att ombyggnadsbestämmelserna skall få avsedd effekt är det viktigt att de förses med tillämpningsföreskrifter. Dessa måste vara inriktade på att ge förståelse för problematiken och anvisningar om konkreta lösningar. För att säkra genomslagskraften måste också ansvaret för tillgänglighet och användbarhet stanna hos planerare och myndigheter bl. a. på grund av att de kan nås och deras verksamhet styras genom centrala samhällsinsatser. Beställarnas förståelse för kraven bör naturligtvis så långt möjligt ökas. Ombyggnadsbestämmelserna måste omfatta bostäder, arbetsplatser och offentliga lokaler samt i viss mån också utemiljön. För utemiljön är det angeläget att grundläggande bestämmelser utarbetas. Statsbidrag i samband med vissa tillgänglighetsskapande åtgärder har beslutats. Detta avser i första hand hissinstallationer. Eftersom bidraget knappast kommer att täcka behovet av hissinstallationer är det osannolikt att bidrag kommer att ges till andra tillgänglighetsskapande åtgärder. De åtgärder som tillgodoser tillgänglighet och användbarhet för orienteringshandikappade är oftast inte kostnadskrävande om de planeras in från början så inte förändringar behöver göras. Åtgärderna kan gälla dragning av ett gångstråk, val av material, färger och belysning m. m. Detta är åtgärder som ökar användbarheten för alla och, rätt använda, också får estetiska kvaliteter. Det saknas emellertid ofta kunskap och tillräcklig erfarenhet för att förslag som innebär god orienterbarhet skall kunna åstadkommas. Den beskrivna situationen kan bäst avhjälpas om ett projekteringsstöd införs i syfte att ge projektorerna bättre möjlighet att ta del av och tillämpa den kunskap som finns. De gällande bestämmelserna om tillgänglighet och användbarhet kan endast tillämpas i samband med bygglovsansökan från fastighetsägaren. Detta är ett allvarligt hinder då det gäller att göra den byggda miljön tillgänglig och användbar. Att vistas i och använda miljön i enlighet med vad den är avsedd för kan liknas vid en kedja av aktiviteter där varje länk måste fungera. Kommunerna måste ges möjligheter att med stöd av de områdesplaner som föreslagits i proposition 1983/84:40 om program för förbättringar av bostadsbeståndet, kräva att åtgärder i syfte att öka tillgängligheten och användbarheten vidtas. Detta måste kunna ske oberoende av om någon bygglovsansökan föreligger eller ej. På samma sätt måste kommunen ha skyldighet att ingripa om faror eller risker föreligger till följd av bristande tillgänglighet och användbarhet. Rättighet och skyldighet att ingripa måste gälla alla typer av bebyggelse, såväl utom- som inomhus. En bättre anpassning av den befintliga miljön till orienteringshandikappades behov bör således åstadkommas genom att: 1. de planerade ombyggnadsbestämmelserna utformas så att de tillgodoser orienteringshandikappades krav på tillgänglighet och användbarhet samt att både funktionellt och tekniskt inriktade tillämpningsföreskrifter sammanställs, 2. ett projekteringsstöd för att finna bättre lösningar på orienteringshandikappades problem införs, 3. kommunerna ges möjlighet att ingripa mot bristande tillgänglighet och användbarhet utan att det sker i samband med bygglovsansökan från fastighetsägaren samt att kommunen får skyldighet att vidta åtgärder mot faror och risker som uppstår till följd av bristande tillgänglighet och användbarhet. Mot denna bakgrund hemställs att hos regeringen begär att en översyn görs av gällande ombyggnadsbestämmelser i enlighet med motionens syfte.