mot · G702485 · 1984-01-17 00:00:00 — Motion 1983/84:485 Upphävande av institutet villkorlig frigivning Efter råder den tingens ordning att alla fängelsestraff avkortas med hälften utom i en särskilt angiven situation, till vilken framställningen återkommer. En dom blir lika med ett frihetsberövande av , en dom blir liktydig med osv. Denna halvering av domstols domar för lätt tanken till de kända raderna ur : Ej köpslagades länge, ej avprutades mycket men hälften prutades dock genast. Om man så vill kan saken uttryckas så, att lagstiftaren beviljar alla dömda amnesti från halva straffet. Systemet är så groteskt att lagstiftaren ansett det nödvändigt att ge domstolarna möjlighet att utdöma 16 (!) års fängelse, detta för att få garanti för att den dömde verkligen sitter bakom lås och bom (prop. 1980/81:76). Hur förhåller sig f. ö. strafftiden till livstids fängelse? Vilket straff är hårdast? Det är ej omöjligt att det rent faktiskt är - en onekligen något överraskande matematisk nyskapelse. Avkortningen av straffen har stöd i föreskrifterna om villkorlig frigivning. Detta institut är rätteligen ett uttryck för ett individualpreventivt synsätt. Som framgått tillämpas dock ej reglerna så ; de är obligatoriska. Det är tvärtom så, att skötsamhet icke får föranleda tidigare frigivning (prop. 1982/83:85 s. 39). Då har man onekligen - i jämlikhetens namn - fjärmat sig ordentligt från den individualpreventiva tanken! Nuvarande ordning torde inte stå i samklang med det allmänna rättsmedvetandet. Det är domstolens uppgift att fastställa brottens straffvärde inom de breda latituder lagrummen innehåller. Det är domstolen som speglar samhällets bedömning av brottets straffvärde. Nuvarande ordning innebär ett system med dubbel bokföring - ett straff utåt och ett hälften så långt straff inåt, dvs. i förhållande till den dömde. Kan det i längden vara förenligt med god moral att låta straffrättsskipningen bygga på en sådan dubbelhetens princip? Måste ej sådan dubbelhet undergräva tilltron till rättssystemet i stort? Det finns ett undantag från regeln om avkortning med hälften (26:7 BrB). Om straffet är lägst får sådan avkortning icke ske för särskilt allvarlig brottslighet som riktat sig mot eller medfört fara för liv eller hälsa (1) och påtaglig risk bedöms föreligga för att den dömde efter frigivningen fortsätter brottslighet av samma slag (2). I sådana fall sker avkortningen i stället som regel med en tredjedel. (För fullständighetens skull bör nämnas det ytterligare undantaget att avkortning ej får ske av straff å högst .) Denna bedömning får icke göras av domstol utan är överlämnad till ett förvaltningsorgan, kriminalvårdsnämnden. Det ankommer följaktligen på nämnden att bedöma de angivna rekvisiten. Två personer som vardera av domstol dömts till fängelse kan rent faktiskt få helt olika strafftid beroende på om brotten enligt nämndens mening riktat sig mot annans liv eller hälsa. Det handlar här om frihetsförlust av ! Brottens faktiska straffvärde blir härigenom ett annat än det domstolen bestämt efter prövning av alla omständigheter, bland dem även brottets konsekvenser för annan. Detta förhållande måste anses klart otillfredsställande. Domsmakt är förbehållen domstol. Att enligt mångas mening alltför många grova narkotikabrottslingar släpps fria efter halva tiden - trots att brottet riktar sig mot annans liv och hälsa - har förklarats bero på kriminalvårdsnämndens tolkning av rekvisitet påtaglig återfallsrisk (2). Enligt propositionen (s. 124) skall nämligen den som kommit in i ordinarie permissionsgång eller överförts till öppen anstalt ej anses falla under rekvisitet, om han icke missbrukat permissionerna eller ådagalagt misskötsamhet under anstaltsvistelsen. Detsamma gäller för den som fått frigång. Departementschefens uttalande förtjänar verkligen att räddas ur glömskan. Den som inte missköter sig presumeras inte återfalla i brott! Var det inte f. ö. den gamle skalden som skrev: Inför den höga dåren buga men djupt så djupt min son att han ej ser dig le. Nämnden torde ha lagt detta uttalande i propositionen till grund för sina frigivningsbeslut. Det kan då vara svårt att inte släppa välartade narkotikabrottslingar. var praxis onekligen rimligare. Enligt lex tillämpades hälftenregeln med största återhållsamhet i fråga om lagöverträdare som undergår långvariga fängelsestraff för grov narkotikabrottslighet eller i övrigt för grova brott som utgör led i en yrkesmässigt eller på annat sätt i organiserade former bedriven kriminell verksamhet. Kan man av det anförda dra annan slutsats än att hela straffsystemet råkat i olag? Det finns ingen enklare lösning än att avskaffa institutet villkorlig frigivning och att härigenom återge orden deras verkliga och sanna mening. Med hänvisning till det anförda hemställs att upphäver 26 kap. 6 och 7§§ (villkorlig frigivning).