mot · G7022888 · 1984-04-24 00:00:00 — Ändring i lagen (1980:894) om jaktvårdsområden m. m. 1983/ 84:170) I propositionen föreslås dels en ändring av 10 § lagen om jaktvårdsområden beträffande jaktvårdsområdesföreningens prövning av upplåtelse eller överlåtelse av jakträtt (minimiarealer) inom ett jaktvårdsområde, dels en ny bestämmelse i paragrafen om befogenhet för föreningen att upplåta jakträtt inom jaktvårdsområdet. Den ändrade bestämmelsen föreslås bli tillämplig även på jaktvårdsområden bildade enligt äldre lag. Den helt övervägande delen av jakten och viltvården i bedrivs i samverkan mellan berörda jakträttsinnehavare och jägare. Huvuddelen av jakten och viltvården () sker i olika former av frivillig samverkan. Den samordnade älgjakten har exempelvis ökat det frivilliga samarbetet i en omfattning som ingen trodde vara möjlig. En mindre del av jakten och viltvården () sker inom bildade och fastställda jaktvårdsområden. Någon påvisbar skillnad i fråga om viltvården och viltbestånden har aldrig redovisats mellan dels befintliga jaktvårdsområden, dels den övriga (huvuddelen) jaktmark som inte ingår i några jaktvårdsområden. Allt tyder på att det inte föreligger någon egentlig och påvisbar skillnad i viltvården och viltbestånden inom, resp. utom, befintliga jaktvårdsområden. Älg- och rådjursstammarna är lika överstora och viltskadorna lika omfattande oavsett om marken ingår i jaktvårdsområden eller ej. Även småviltstammarna synes i båda fallen vara likvärdiga. Skillnaden mellan jaktvårdsområden och all övrig mark är antalet jakttillfällen och fördelningen av dessa. Vid varje tvångsbildning av jaktvårdsområden blir ett flertal (icke markägande) jägare utestängda från de jaktmöjligheter som de tidigare haft genom arrende eller jakt hos släkt och goda vänner. Som motivering för skärpta lagregler och ökad tvångsbildning av jaktvårdsområden brukar helt felaktigt åberopas behovet av "minskat jakttryck". Det finns inget som tyder på att "jakttrycket" blir mindre efter bildandet av ett jaktvårdsområde. Detta gäller i vart fall de värdefullare viltstammarna som exempelvis älg och rådjur. Vad det i verkligheten är fråga om åren omfördelning av befintliga jakttillfällen. Vid bildandet av jaktvårdsområden är allt för ofta det verkliga skälet att försöka utestänga de icke markägande jägarna som har sina enda jaktmöjligheter hos de mindre jakträttsinnehavarna. Gynnade blir den begränsade grupp jägare som har ekonomiska förutsättningar att arrendera upp jaktområden. Allt oftare är denna priviligierade grupp jägare från . På små marker kan även svenska jägare med normala inkomster ha praktiska förutsättningar att skaffa sig tillgång till jaktmöjligheter. På stora marker (några hundra ha eller mera) är de vanligtvis chanslösa i konkurrensen som ofta uppgår till . De påståenden som stundom framförs, att bildandet av nya jaktvårdsområden medför fler och nya jakttillfällen för marklösa jägare, är helt felaktiga. Förhållandet är det direkt motsatta. Observera att motivet för jaktvårdsområdesbildning ofta är att därmed "minska jakttrycket''. Således utestänga fler marklösa jägare från de jaktmöjligheter de har genom arrende eller hos släkt eller goda vänner. Hur skall jaktvårdsområdena kunna klara ekvationen, att "minska jakttrycket" och framskapa helt nya jakttillfällen för marklösa jägare? Som jag tidigare framhållit är det i realiteten endast fråga om en omfördelning av jakträtten och jaktmöjligheterna som innebär att de som har det sämst ställt mister det lilla de har. medan de som redan har överflöd av jaktmöjligheter skall få ännu mera. Den övergripande befogenhet som föreslås om rätt för jaktvårdsområdena att upplåta jakträtt inom området till utomstående kan aldrig ersätta markägarnas nuvarande rätt att själva upplåta sin jakträtt till marklösa jägare. Självklart måste det i första hand vara markägarna själva som har rätten att upplåta jakträtt på sin egen mark. oavsett om marken ingår i ett jakt vårdsområde eller ej. Lagförslaget innebär en stor och allvarlig försämring för både flertalet markägare och de marklösa jägarna. Därmed kommer intresset för att bilda nya jaktvårdsområden att bli ännu mindre än . Det låga intresset för jaktvårdsområdesbildning har sin grund i de redan nu alltför långtgående och orättvisa befogenheter och tvångsmedel som jaktvårdsområdena förfogar över. Lagstiftningen för jaktvårdsområden bör därför mildras - inte ytterligare skärpas. Enligt nuvarande lagstiftning får ett jaktvårdsområde hindra en upplåtelse om "upplåtelsen eller överlåtelsen kan anses olämplig med hänsyn till jaktvården eller på annat sätt är till avsevärd olägenhet för medlemmarna". föreslås opreciserade regler om minimiarealer, vilket innebär att ett jaktvårdsområde med straffrättslig verkan kan vägra en upplåtelse av jakträtt även i det fall upplåtelsen inte är olämplig med hänsyn till jaktvården eller i annat avseende är till någon olägenhet för enskild person eller samhället. Tydligare kan väl inte den föreslagna lagändringens orimliga rättsverkan påvisas. Den ekonomiskt svagaste gruppen jägare kommer att utestängas från sina nuvarande jaktmöjligheter - även i de fall sakskäl härtill helt saknas (total rättslöshet). Det förtjänar också påpekas att enligt propositionen av det tiotal remissinstanser som har uttalat sig är det endast två som oreserverat tillstyrker förslaget. Med anledning av det anförda hemställer vi att beslutar avslå proposition 1983/84: 170. () ()