mot · G80257 · 1984-10-24 00:00:00 — 1984/85 57-63 m. fl. Statlig fastighetsskatt (prop. 1984/85:18) I proposition 1984/85:18 framläggs ett förslag som tillstyrker, nämligen förslaget att upphäva lagen om hyreshusavgift. Övriga förslag i propositionen avvisas. Bostadssektorns problem är inte att dess beroende av subventioner är för litet eller att reglerna för finansiering och beskattning är för enkla och lättöverskådliga. Svenska folkets problem är inte att det har för få skatter och för lågt skatteuttag. Regeringens förslag om att införa en statlig fastighetsskatt och att parallellt därmed ytterligare öka subventionerna till vissa fastighetskategorier innebär steg i rakt motsatt riktning mot vad som skulle behövas. Bostadsministern vill i propositionen framställa fastighetsskatten som en rättvisereform. Med utgångspunkt i missvisande och ofullständig statistik försöker han göra gällande att egnahemsägare, och särskilt då de som bor i äldre hus eller i hus som finansierats utan statliga räntesubventioner, skulle ha en särskilt stor skattebetalningsförmåga och att de sluppit lindrigt undan i fråga om boendekostnadernas stegring . Lagrådets kritik mot den ofullständiga analysen och det otillräckliga materialet på denna punkt viftar han bort utan att anföra någon enda ny sakuppgift. Statistiken är missvisande därför att bostadsministern inte låtsas om att det finns avgörande skillnader mellan räntebidrag resp. skattelättnader på grund av ränteavdrag. När låneräntan stiger, t. ex. på grund av räntejustering, så stiger visserligen i kronor räknat ränteavdraget och skattelättnaden, men också boendekostnaden har ökat. I räntebidragssystemet stiger subventionen så mycket att boendekostnaden förblir opåverkad. Inte heller kommenterar bostadsministern det förhållandet att minskade räntebidrag till egnahemsägare automatiskt leder till större ränteavdrag och alltså ökade skattelättnader i hans tabell. Men återigen återspeglar ökningen alltså höjda boendekostnader, inte minskade. - De två exemplifierade situationerna pekar på en grundläggande skillnad som gör det omöjligt att av denna typ av siffror dra några slutsatser om att den ena eller andra gruppen har gynnats eller missgynnats. Till detta bidrar givetvis också att ingen redovisning finns över hur många som ingår i resp. kategori. Statistiken är ofullständig när bostadsministern sedan går över till att redovisa höjda kapitalkostnader för skilda kategorier av boende . Han drar där nämligen enbart fram upptrappning av garanterade räntor och införandet av hyreshusavgiften. Inte ett ord anför han här om effekten av skattereformen 1983-1985, trots att den på annat ställe i propositionen uttryckligen omnämns som en viktig faktor. Men naturligtvis inser bostadsministern att hela hans resonemang faller om han tar med den saken och alltså tiger han. En sänkning av underskottsavdragets värde från i form av skattelättnad medför nämligen redan vid ett så måttligt ränteunderskott som /m2 höjda boendekostnader med /m2. Och med Stockholmspriser på fastigheter är dubbla beloppet säkerligen också en realitet i åtskilliga fall. Lagrådets misstanke om att det inte är visat att de som avses bli träffade av den nya skatten verkligen har större betalningsförmåga än de som skall undantas är befogad. Om bostadsministerns siffror bör vidare konstateras att han för att få ett riktigt rejält underlag har tvingats till närmast fantastiska antaganden. Prisökningstakten skall ju enligt regeringens löfte ned till fr. o. m. 1985, vilket propositionen också förutsätter. Men bostadslåneräntan skall antas ligga vid 11,, dvs. motsvara en realräntesats om . Man kan undra vad finansministern tycker om ett sådant scenario som skall gälla hela för att bostadsministern skall få fram sina siffror. När bostadsministern nu söker motivera sin nya skatt går han längre än i fråga om hyreshusavgiften. När denna infördes var det anförda motivet att balansera en extra avtrappning (subventionsminskning) som beslutat i fråga om räntebidragen. drar han plötsligt i sin tabell in också effekten av den normala årliga upptrappningen av de garanterade räntorna, som framställs som en belastning som drabbar det subventionerade beståndet. När subventionerna planmässigt minskar för de fastigheter som från början haft de ojämförligt mest gynnsamma finansieringsvillkoren, skall detta alltså nu motivera att de som inte har något räntebidrag straffbeskattas. Visserligen har bostadsministern efter lagrådets kritik formellt konstruerat om sitt förslag, men innebörden är i princip oförändrad. Alla fastigheter beskattas, men för dem som får räntebidrag skall skatten neutraliseras genom ökade bidrag. Nettoeffekten är avsedd att bli densamma som enligt det kritiserade förslaget. Vi förstår mycket väl mot denna bakgrund att bostadsministern i intervjuer förklarat att han inte kan lova att inte fastighetsskatten kommer att höjas . Har man en gång infört den för att motväga den normala årliga räntebidragsavtrappningen finns det givetvis ingen hejd. En sådan uppräkning av den garanterade räntan i beståndet av subventionerade fastigheter äger ju rum , varför bostadsministern kan finna argument för en höjd fastighetsskatt närhelst han så önskar. Vi betvivlar inte att han kommer att önska det . Som ett försvar för den generella fastighetsskatten anför bostadsministern vidare att det är rättvist att alla kategorier fastighetsägare får bidra till att finansiera räntesubventionerna eftersom alla kan dra nytta av dem när nyeller ombyggnadsåtgärder vidtas. Detta är naturligtvis inte sant ens i formell mening, eftersom t. ex. fritidshusägare aldrig kan få del av subventionerna men ändå skall betala skatten. a. de många pensionärer som amorterat ned sina lån för att bo billigt har nog svårt att se möjligheten till nya räntesubventioner som något som angår dem i praktiken. Den kritik vi så långt har framfört skjuter med olika argument in sig på det faktum att bostadsministern vill införa en ny allmän skatt som skall träffa stora grupper av hushåll utan att ens försöka visa att den skulle fördelas på ett rimligt sätt efter bärkraft. Men därtill kommer också den avgörande invändningen att förslaget innebär en höjning av det samlade skatteuttaget, som redan är för högt. Människorna, som redan brottas med ett alltför komplicerat och omfattande skattesystem, skall begåvas med ännu en skatt. aviseras en ökning i stället för en minskning av de alltför stora statliga subventionsutgifterna. Bostadsministern framstår med detta förslag som den siste entusiasten för en linje som innebär att problem alltid skall angripas genom att det offentligas organ drar in större belopp i skatt och tar på sig nya utgifter. Det framstår också som egendomligt att bostadsministern har så bråttom med sitt förslag. Efter den socialdemokratiska regeringens tillträde tillkallades snabbt en stor bostadspolitisk kommitté med bestämda direktiv om att arbeta skyndsamt. vill bostadsministern inte ens avvakta denna utrednings arbete, utan vill genomdriva ett oprövat förslag som improviserats fram i sådan hast att inte ens en normal remissbehandling varit möjlig. Det är svårt att här inte se ett resultat av starka bostadspolitiska intressegruppers påtryckningar. Vi beklagar att regeringen givit efter för dessa. Mot bakgrund av vad som ovan anförts hemställer vi 1. att avslår proposition 1984/85:18 såvitt avser införande av statlig fastighetsskatt och följ dlagstiftning (propositionens lagförslag nr 1 och nr 3-7), 1* 1984/85.3 sami. 2. att godkänner förslaget till lag om upphävande av lagen (1982:1194) om hyreshusavgift (propositionens lagförslag nr 2). () () () ()