mot · G7021918 · 1984-01-24 00:00:00 — m. fl. Verkningarna av en förkortad arbetstid Sysselsättningsutsikterna inför 1980-taiet är med traditionella mått mätt dystra. De akuta sysselsättningsproblemen hänger naturligtvis i hög grad samman med den rådande världskonjunkturen. Samstämmiga prognoser tyder dock på att en ökad efterfrågan på våra varor inte leder till något radikalt förbättrat sysselsättningsläge. Sysselsättningen inom "varu- och kraftproduktion" nådde sin kulmen i . Då hade vi drygt 1,9 miljoner sysselsatta i den sektorn. Omkring 1980 låg siffran vid 1,5 miljoner. förlorade vi alltså ca 400000 arbetstillfällen där, har ytterligare ca 50800 arbetstillfällen försvunnit. Observeras bör att ca 250000 försvann då vi hade en ökande industriproduktion. Produktivitetsutvecklingen gör alltså att industrisysselsättningen tenderar att minska även om den totala produktionsvolymen ökar. Den minskande sysselsättningen inom varuproduktionen har kunnat förenas med en totalt ökad sysselsättning med ca 400000. Huvudorsaken är förstås den offentliga sektorns tillväxt med totalt ca 700000 arbetstillfällen , medan övriga tjänster, inkl. handel och samfärdsel, ökat med ca 125000. har den offentliga sektorn fått ytterligare ca 70000 anställda, medan andra tjänster stagnerat. Vad händer nu? Det är föga realistiskt att räkna med att den långsiktigt vikande trenden för sysselsättning i varuproduktion kommer att brytas. Även om vi lyckas ta oss ur den akuta krisen kan vi inte bygga vårt handlande på förutsättningen att vi skulle lyckas bättre med att hävda industrisysselsättningen än vad vi gjorde . Mycket talar i stället för att vi kommer att få svårare än då. Dels kan vi få en mycket snabb produktivitetsutveckling (mätt i produktion per arbetad timme) genom utvecklingen på data-, elektronik och robotområdet. Dels är förutsättningarna för en snabb och stadigt ökande varuefterfrågan här hemma och i vår omvärld osäkra. Vi måste i varje fall ha en beredskap för en utveckling där arbetstillfällena inom varuproduktion fortsätter att minska. Privata tjänster, handel och samfärdsel har varit en expansiv sektor. Vad som händer , framför allt genom datateknikens utveckling är att vi kan vänta oss en snabb produktivitetsstegring också här. Man kan därför inte utgå ifrån en fortsatt expansion på detta område. Kanske måste man i stället räkna med en negativ trend. Tillväxten i den offentliga sysselsättningen har i stort sett upphört. Arbetsuppgifter finns förvisso fortfarande, men det måste anses politiskt omöjligt att öka skattebördan så mycket som krävs för att finansiera en växande offentlig sektor. I praktiken har det ju t. o. m. visat sig alltför svårt att skattefinansiera den offentliga sektor vi redan har. Eventuella ökade resurser till den offentliga sektorn kommer att gå åt för att krympa de stora budgetunderskotten. Slutsatsen av detta är att det är svårt att se vilken sektor som har möjlighet att suga upp den arbetskraft som frigörs genom den fortsatta tekniska utvecklingen och den produktivitetsutveckling det leder till. Risken är därför stor för en långsiktigt snabbt växande arbetslöshet i landet. Vad skall vi göra med produktivitetsvinsten? Egentligen är ju en ökad produktivitet, dvs. att mer varor och tjänster kan produceras med oförändrad arbetsinsats räknat, en vinst. Frågan är hur vi skall ta den till vara. a) Vi kan öka produktionen. Om lika många människor arbetar lika mycket så leder den ökade produktiviteten till en motsvarande större produktion. Därmed ökar också löneutrymmet. Detta förutsätter dock en avsättning för produkterna. I en internationell ekonomi räcker det då inte med ökad efterfrågan här hemma utan vi måste också kunna sälja på utlandet. Och där måste vi räkna med starka begränsningar. b) Man kan föra över frigjord arbetskraft till den offentliga sektorn - som vi gjort . Det förutsätter dock att vi är beredda att låta produktivitetsvinsten gå åt till ökade skatter. c) Man kan friställa den arbetskraft som blir övertalig. Eftersom alla människor måst försörjas innebär det att samhället träder in med arbetsmarknadsåtgärder, arbetslöshetsersättning eller socialhjälp. Detta finansieras via den offentliga sektorn. Också det leder till att produktivitetsvinsten till stor del går åt för att täcka ökade samhälleliga utgifter. d) Arbetstagarna kan välja att ta ut produktivitetsvinsten i form av kortare arbetsid. Arbetsstyrkan bibehålls alltså oförändrad, men var och en arbetar litet mindre. Om det anses önskvärt att framtida produktivitetsvinster i huvudsak skall tillfalla enskilda människor och inte den offentliga sektorn måste dock en lösning ske enligt a) eller d). Hur en balansering skall ske mellan de båda metoderna måste bli beroende av 1. i vilken utsträckning det är möjligt att få avsättning för en ökad produktion, 2. i vilken utsträckning man vill satsa på en ökad materiell standard, 3. i vilken utsträckning en ökad fritid kan användas på ett meningsfullt sätt. Det förefaller f. n. svårt för politiker att ärligt utlova människor en snabb och varktig materiell standardstegring. Frågan är också om det är en förbättrad materiell levnadsstandard vi mest av allt behöver. Den nöd som finns i vårt land är knappast materiell utan social. Vi behöver ägna oss mer åt våra barn. Vi behöver bättre kontakt mellan generationerna. Vi behöver mer gemenskap med våra grannar. Vi behöver bättre ta ansvar för våra närmaste. Vi behöver ta mer ansvar för vår närmiljö. Man kan tänka sig att bygga ut sjukvård, åldringsvård, barnomsorg, miljövård osv. Det innebär att, liksom under huvuddelen av , den offentliga sektorn svarar för en ökande del av sysselsättningen i landet. Det är ingen tvekan om att det kan finnas behov för ökade offentliga insatser. Men frågan är om det är rätt väg. Jag har nämnt de ekonomiska begränsningar som vi inte kan resonera bort när vi har ett statligt budgetunderskott på ca 90 miljoner. Det verkar också som om den offentliga verksamheten inte riktigt förmår att lösa de problem som jag har nämnt. Risken är stor att en utbyggd offentlig sektor enligt hittillsvarande linjer skulle leda till en ytterligare passivisering och ytterligare minska människornas möjligheter till ansvarstagande, initiativ och gemenskap. Det är kanske så att de stora institutionernas och byråkratiernas roll snarare behöver minska i vårt samhälle. Alternativet är att öka människornas möjligheter till ett mci ...ickt ansvarstagande för sig själva, för varandra och för sin närmiljö. Det kräver förändringar i samhällets sätt att fungera. Besluten måste flyttas närmare människorna. Kommundelsnämnder med beslutanderätt kan vara ett sätt. Möjligheterna till självförvaltning i våra bostadsområden måste radikalt förbättras. Kooperativa företagsformer med det avgörande inflytandet lokalt, måste komma till ökad användning inte minst på serviceområdet. Institutionernas roll när det gäller vård av människor måste minska till förmån för vår hemmiljö eller lokala vårdbehov. Byråkratiska regelsystem som hämmar människornas initiativmöjligheter måste rensas bort. Samhällsplaneringen måste inriktas på att skapa fullständiga lokala miljöer med de viktiga livsfunktionerna - arbete, bostad, service och rekreation nära varandra. Vi politiker har, i all välmening, tagit ifrån flertalet människor möjlighet till aktivitet och ansvarstagande. Meningen var att befria människorna från bekymmer. har vi i stället utarmat människors tillvaro, som vi fått en tungrodd byråkrati. måste vi åter vädja till alla människors vilja till ansvarstagande och engagemang i lokalt samarbete. Men ett sådant här samhälle kräver tid. Och det är här debatten om minskad arbetstid kommer in. Om det nu blir så att den tekniska utvecklingen kräver minskade arbetsinsatser för den traditionella produktionen - låt oss då utnyttja den tid vi får över till lokalt omsorgsarbete. Till omsorg om varandra och omsorg om vår närmiljö. Det finns ett oerhört behov för det. Att minska arbetstiden utan att ändra samhällets funktioner i övrigt, det vore kanske bara att fördela arbetslösheten. För många är fritiden redan en plåga. Men kan vi utnyttja en förkortad arbetstid till meningsfulla insatser på områden som är eftersatta, då kan det bli en viktig reform för ökad livskvalitet. Frågan om kortare arbetstid har varit och är föremål för åtskilligt utredningsarbete, bl. a. inom delegationen för arbetstidsfrågor. Enligt vår uppfattning är det dock angeläget att vidga debatten utöver matematiska analyser av vilka konsekvenser en arbetstidsförkortning eventuellt skulle få för sysselsättningen under vissa tänkta betingelser. En förkortad arbetstid är av intresse först och främst om den ökade fritiden i sig kan innebära en förbättrad välfärd. Det förutsätter, menar vi, förändringar i samhällsutvecklingen av det slag som antytts här. Det är därför angeläget att delegationen för arbetstidsfrågor, eller annat lämpligt organ med förankring såväl i som hos arbetsmarknadens parter, får ett utvidgat uppdrag att utreda sambandet mellan en förkortad arbetstid och ett mer decentraliserat beslutsfattande och ansvarstagande i samhället. Detta utredningsarbete bör vara både analyserande och åtgärdsinriktat. Med hänvisning till ovanstående hemställer vi att beslutar att hos regeringen hemställa om utredning av sambandet mellan en förkortad arbetstid och behovet av ett mer decentraliserat beslutsfattande och ansvarstagande i samhället. () () minab/gotab 1984 77725