mot · G702845 · 1984-01-19 00:00:00 — m. fl. Rätten att förvärva mindre jordbruk Deltids- och kombinationsjordbruk är ett livsvillkor för att ge landsbygden tillräcklig befolkning och därmed en framtid. Utan satsning på dessa typer av jordbruk vid sidan av s. k. bärkraftiga familjejordbruk är det i de flesta delar av landet inte möjligt att behålla en levande landsbygd. Dessutom fordras det också att åtskilliga bor på landsbygden utan att ha anknytning till de areella näringarna. I denna motion tar vi upp nödvändigheten av att det förutom bärkraftiga familjejordbruk, som ger full sysselsättning för en familj, även får finnas deltids- och kombinationsjordbruk. För detta fordras kompletteringar av riktlinjerna för jordbrukspolitiken och ändringar i jordförvärvslagen och eventuellt i andra lagar. Deltids- och kombinationsjordbrukarna i flertal Inom jordbrukspolitiken och i jordförvärvslagen skiljer man mellan å ena sidan utvecklade och utvecklingsbara jordbruk eller lantbruksföretag och å andra sidan ej utvecklingsbara eller begränsat utvecklingsbara lantbruksföretag. Till den förstnämnda gruppen räknas, förutom de större enheterna, familjejordbruk som bedöms ge en familj full sysselsättning och inkomst. Gruppen ej utvecklingsbara jordbruk utgörs i huvudsak av fastigheter som på grund av för liten areal och begränsade möjligheter till djurhållning ej ger arbete och försörjning för en familj. Ägaren/brukaren och hans familj delar sin arbetstid mellan sådant jordbruksföretag och annan sysselsättning eller sköter jordbruket helt . Dessa deltids- eller kombinationsjordbrukare har alltid varit en mycket stor grupp och torde f. n. utgöra mer än hälften av de ca 115 000 jordbrukare som finns kvar, trots att jordbrukspolitiken allt gått ut på att skapa bärkraftiga enheter och därigenom få bort de små jordbruken. Lantbruk i kombination med inkomster av annat slag är mycket vanliga. Undersökningar visar exempelvis att av lantbrukarfamiljernas inkomster härrör från annat än lantbruket, alltså från annat än jord- och skogsbruk. Inkomster av sådana kombinationer är inget nytt utan har alltid förekommit, men frågan är om andelen inkomster från annat än lantbruket någonsin varit så hög som . Även bland många brukare av fastigheter som på grund av storlek betraktas som utvecklade är det allt vanligare att en av makarna - eller båda har del- eller heltidsarbete utanför jordbruket. Som en följd av den tekniska utvecklingen blir detta möjligt för familjer med allt större arealer. Det blir därför allt svårare att dra någon adekvat gräns mellan vad som är bärkraftiga familjejordbruk och mindre enheter. Man kan heller inte bortse i från att jordbrukets trängda ekonomiska läge har tvingat många jordbrukarfamiljer att försöka få inkomster utanför lantbruket. F. n. ingen rätt att förvärva mindre jordbruk Enligt gällande riktlinjer för jordbrukspolitiken skall rationaliseringsverksamheten i första hand främja uppbyggande och vidmakthållande av effektiva familjeföretag. I jordförvärvslagen, som är ett av medlen i jordbrukspolitiken, framgår detta av 3 §. Därefter anges i jordförvärvslagen en rad kriterier som var för sig föranleder att förvärvstillstånd skall vägras. Bland de viktigaste skälen för att vägra förvärv av ett mindre jordbruk torde vara det i 4§ punkt 3 angivna, att tillstånd skall vägras om egendomen behövs för jordbrukets eller skogsbrukets rationalisering, alltså främst för att åstadkomma större enheter. I jordförvärvslagens 7 § anges dessutom ytterligare två skäl för att vägra förvärvstillstånd, nämligen att om det är av särskild betydelse från regionalpolitisk synpunkt får ... tillstånd vägras till förvärv av egendom på vilken inte drivs ett utvecklat eller utvecklingsbart lantbruksföretag, 1. om egendomen behövs för att stärka annat sådant (inte utvecklat eller inte utvecklingsbart) lantbruksföretag på orten, 2. om egendomen behövs för att främja sysselsättningen för någon som är bosatt på orten. Nämnda 7 § har tillkommit av regionalpolitiska skäl, men den ger inte någon sökande rätt att förvärva utan anger förutsättningar för att - utöver rationaliseringskravet m. m. - vägra ansökan om förvärvstillstånd. Det var dock utan tvivel ett framsteg att regionalpolitiska skäl infördes i jordförvärvslagen 1979, så att man skall kunna främja sysselsättningen för någon som är bosatt på orten. Men enligt vad vi erfarit synes bestämmelsen inte ha hjälpt särskilt många att få förvärvstillstånd med undantag av dem där glesbygdsstöd utgått. Många människor önskar förvärva mindre jordbruksfastigheter, men det är i de flesta fall mycket svårt att få förvärvstillstånd, eftersom storleksrationaliseringskravet ger lantbruksnämnderna anledning att vägra förvärvstillstånd för att i stället sammanföra fastigheten med någon av grannfastigheterna eller övertas av strukturrationalisering. Ute i de olika bygderna möts man ofta av exempel på hur unga familjer som begärt att få köpa ett torp eller annan mindre jordbruksfastighet fått avslag på förvärvsansökan, kanske sedan lantbruksnämnden uppmanat grannar att begära att få köpa i stället. Någon rätt att få förvärvstillstånd anges alltså inte i jordförvärvslagen utan i stället många kriterier - utom de ovan nämnda bl. a. priset och risk för kapitalplacering - som var för sig ger lantbruksnämnden motiv för att avslå ansökan om förvärvstillstånd. Denna brist på rätt att förvärva drabbar inte så lätt den som ansöker om att få köpa ett utvecklat eller utvecklingsbart lantbruk. Anledning till avslag i ett sådant fall skulle vara för högt pris eller risk för att förvärvet främst sker för kapitalplacering eller också att köparen inte kommer att bosätta sig på fastigheten och yrkesmässigt bruka den. Slutligen kan en sådan ansökan även avslås om köparen inte anses ha erforderliga yrkeskunskaper. Kan inte något av dessa kriterier tillämpas torde förvärvstillstånd knappast kunna vägras för ett familjejordbruk. Men om en person eller en familj ansöker om att få förvärva ett lantbruk som lantbruksnämnden - kanske inte de själva - bedömer som icke utvecklingsbart eller icke utvecklat tillkommer som skäl för avslag tidigare nämnda storleksrationaliseringsmotiv i 4§ punkt 3 och det regionalpolitiska motivet i 7 §. Sammantaget gäller alltså att det praktiskt taget finns stöd i lagen för att avslå en ansökan om förvärv av ett lantbruk som ej är eller blir av den storleksordning att det anses ge en familj full sysselsättning och inkomst. Det kan därför konstateras att ingen har rätt att förvärva ett mindre jordbruk om han eller hon inte har föräldrar som har ett sådant jordbruk. Det senare - alltså rätt för barn att förvärva - gäller oinskränkt endast så länge inte strukturutredningens anmärkningsvärda förslag genomförts. Denna utredning föreslår nämligen bl. a. förköpsrätt för lantbruksnämnderna vid vägrat förvärvstillstånd och tillståndstvång när flera syskon vill köpa tillsammans, exempelvis för att säkra att en gård fortsätter att gå i släkten, samt strukturplaner som ytterligare minskar den enskildes rätt bl. a. genom upphävande av barns rätt att förvärva. Genomförs dessa och utredningens övriga förslag minskas ytterligare möjligheterna att för framtiden bevara, bebo, bruka och äga jordbruk som lantbruksnämnden inte anser lämpliga. Dessutom kan erinras om att mindre jordbruk vid s. k. fastighetsregleringar kan tvingas avstå mer eller mindre av sin mark utan att få annan mark i stället. Hur ser landsbygden ut ? Hur kommer svensk landsbygd att se ut sedan rationaliseringspolitiken hunnit genomföras och det på landsbygden i huvudsak finns fastigheter med arealer så att de betraktas som bärkraftiga och/eller utvecklade, vilka förmodligen på grund av den tekniska utvecklingen kommer att bli allt större? På landsbygden kommer det med denna utveckling att bli allt glesare mellan gårdarna och den jordbrukande befolkningen alltför liten för att kunna ge underlag för service och förutsättningar för trivsel och socialt Är det en sådan landsbygd med idel s.k. utvecklade jordbruk vi verkligen vill ha i vårt land? Måste inte beslut i förvärvsärenden också präglas av hänsyn till hela den bygd det gäller och inte främst av en strävan att slå samman fastigheter och med statligt stöd bilda s.k. bärkraftiga enheter? För att få eller be vara en levande landsbygd behövs enligt vår uppfattning utöver bärkraftiga familjelantbruk - även mindre jordbruk, där innehavaren kombinerar verksamheten med annan verksamhet i bygden eller pendlar till annan ort. I en del fall ägnar den ena maken sig åt lantbruket och den andre har annat yrke. Varför skall inte detta vara helt acceptabelt ur samhällets synpunkt? Utan att ge avkall på inriktningen av jordbrukspolitiken om bl. a. satsning på effektiva familjeföretag och att inkomstlikställighet skall uppnås mellan heltidsjordbrukare och andra yrkesutövare, måste det bli möjligt att även få förvärva, inneha, bruka och bebo jordbruksfastigheter, som lantbruksnämnderna ej enligt nuvarande riktlinjer bedömer som utvecklingsbara. Jordförvärvslagen och i viss mån riktlinjerna för jordbrukspolitiken måste enligt vår uppfattning ändras så att detta blir möjligt. Mindre jordbruk måste få finnas även Anledningarna till våra krav om rätt att förvärva även mindre fastigheter är många, och vi vill ange några. Som nämnts är enligt vår uppfattning dessa jordbruk en förutsättning för att ha tillräckligt stor fast befolkning boende och knuten till en bygd. Utan tvivel tillför familjer med inkomster även från annat än det egna lantbruket sin bygd resurser utöver vad åker och skog kan ge underlag för. Detta måste vara av värde för hela bygden. a. ökar det köpkraften och därmed underlag för service och andra verksamheter. Vad gäller skogen finns anledning erinra om det nytänkande som kommit när det gäller både skötsel och tillvaratagande av skogens produktionsmöjligheter. Det är inte längre självklart med ett högmekaniserat skogsbruk, med processorer, stora slutavverkningar, flygbesprutning av lövslyet och endast tillvaratagande av egentligt gagnvirke. Flygbesprutning har förbjudits, skogen skall skötas mer omsorgsfullt och det virke som tidigare lämnades kvar att förmultna skall nu tas till vara för energiändamål. Denna utveckling bör i hög grad motivera rätten och lämpligheten att inneha även mindre jord- och skogsbruksfastigheter, eventuellt i kombination med annan förvärvsverksamhet. Alla bygder i vårt land lämpar sig inte för att bygga upp jordbruksenheter som helt skall ge arbete och försörjning för en familj. Olika typer av kombinationer med verksamheter har här sitt särskilda berättigande. Ja, i många bygder utgör de de enda förutsättningarna för jordbruksdrift. Det finns numera ett ökat intresse för alternativa odlingsmetoder och nya grödor och för smådjursskötsel av olika slag, för vilket de mindre jordbruken kan ge goda förutsättningar. Dessa jordbruk kan även bidra till en ur olika synpunkter större mångfald i en bygd. För att utnyttja landsbygdens nya möjligheter till energiproduktion torde även jordbruksföretag av varierande storlek och inriktning vara av värde. Även ur sysselsättnings- och arbetskraftssynpunkt fyller deltids- och kombinationsjordbrukarna en viktig roll både för den egna bygden och för närbelägna tätorter. Ser vi från produktionsbalanssynpunkt torde inte heller sådana jordbruk och sådan jordbruksdrift på något sätt vara till nackdel. Med den successivt kortare arbetstiden ökar förutsättningarna för människor att sköta mindre jordbruksfastigheter. Att tillåta detta innebär ökade möjligheter att få tillräckligt befolkningsunderlag på landsbygden. Ett annat viktigt skäl till att vi vill att dessa fastighetsförvärv skall vara möjliga är självklart att så många människor eftersträvar att få förvärva sådana fastigheter. Inom ramen för valfrihet och tillgodoseende av människors önskemål bör samhället inte ensidigt motverka detta vid sammanvägning av olika synpunkter. Många satte stora förhoppningar på att nya riktlinjer för jordbrukspolitiken och den nya jordförvärvslagen med regionalpolitiska hänsynstaganden skulle göra det lättare att få förvärva mindre fastigheter liksom den innebar viktiga förbättringar ur allmän jordbrukspolitisk synpunkt. Enligt vad vi erfarit från olika delar av landet och vid kontakter med många berörda synes dock inte lantbruksnämndernas praxis ha ändrats och några lättnader vad gäller förvärv av sådana fastigheter inte ha skett med undantag av tillstånd i samband med insatser genom glesbygdsstödet. Riktlinjerna måste kompletteras och jordförvärvslagen ändras Vi vill betona att våra redovisade synpunkter och värderingar är en kritisk granskning av förvärvsreglerna i jordförvärvslagen, vilka ger uttryck för strävandena enligt riktlinjerna för jordbrukspolitiken främst i vad gäller strukturfrågor. Vi riktar däremot ingen kritik mot lantbruksnämndernas tolkning av bestämmelserna. Vi förutsätter nämligen att deras tillämpning överensstämmer med lagtext och anvisningar. Enligt vår uppfattning måste riktlinjerna för jordbrukspolitiken kompletteras och jordförvärvslagen ändras så att reella möjligheter och rättigheter kommer att finnas även för förvärv av jordbruksfastigheter som betecknas som icke utvecklade eller icke utvecklingsbara och avses att drivas på fritid, deltid eller som kombinationsjordbruk. En allsidig sammanvägning av olika synpunkter, strävanden och intressen måste självklart göras vid bedömning av varje tillståndsärende. Liksom vid förvärv av övriga jordbruksfastigheter skall spekulation om möjligt I de fall då förvärvstillstånd bör förenas med krav på bosättning på fastigheten bör detta ske på samma grunder som när det gäller s.k. utvecklingsbara fastigheter. Vår strävan är självklart inte att förhindra eller motverka att det byggs upp bärkraftiga familjejordbruk. De är en förutsättning såväl för vår landsbygd som för vår livsmedelsproduktion. Men vi anser att det vid sidan av dessa jordbruk skall finnas plats även för mindre jordbruk, vilka har mycket stor betydelse såväl för att svenska landbygden skall vara levande som för att människors önskemål skall tillgodoses. Landsbygds- och jordbrukspolitiken måste ta vara på landsbygdens möjligheter till utkomst och boende för både heltidsjordbrukare och deltids-, kombinations- och fritidsjordbrukare samt villaägare m. fl. Det ger bygderna befolkningsunderlag och en variation av yrken och inriktning hos de boende, vilket ökar förutsättningarna för ett socialt väl fungerande liv, gemenskap, underlag för skolor, affärer och kommunikationer samt möjligheter för de landsbygdsboende att få del av kulturutbudet. Eftersom de mindre jordbruken är viktiga hörnstenar för befolkningsunderlaget på landsbygden måste dessas fortbestånd garanteras i kommande jordbrukspolitiska beslut. Sammanfattningsvis vill vi framhålla att mindre lantbruk vid sidan av de s. k. bärkraftiga är en förutsättning för en livskraftig landsbygd och för tillvaratagande av landsbygdens möjligheter till boende, sysselsättning och utveckling. Rätt att förvärva sådana jordbruksfastigheter är även en förutsättning för att tillgodose många människors önskemål och strävanden. bör därför hos regeringen begära förslag till kompletteringar av riktlinjerna för jordbrukspolitiken och erforderliga ändringar i jordförvärvslagen och eventuellt andra lagar så att även mindre jordbruksfastigheter får ägas, förvärvas, bebos och utvecklas. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär förslag till kompletteringar av riktlinjerna för jordbrukspolitiken och ändringar i jordförvärvslagen och eventuellt i annan lagstiftning så att reella möjligheter skapas även för förvärv och innehav av deltids- och kombinationsjordbruk. () () () () () () () () ()