mot · G702995 · 1984-01-23 00:00:00 — m. fl. har den svenska skolan varit föremål för ständiga förändringar. Riksdag och skolmyndigheter har i bästa välmening, ibland också i ideologiskt nit, låtit den ena skolreformen följa den andra. Det som inte slagit väl ut har man försökt rätta till med en ny reform. Skolpolitiken har stundom tyckts följa trial-and-error-metoden och hela skolgenerationer har varit försökskaniner. högstadium har utsatts för flera omvälvningar, låg- och mellanstadierna inte i samma utsträckning. Gymnasium, fackgymnasier och yrkesskola har bakats samman i en skolform, gymnasieskolan, vilken kort därefter hotades av en stor omstöpning, men i stället (?) är föremål för mindre genomgripande justeringar. Dessa processer har inneburit stora påfrestningar för lärarna. Ofta har de inte haft möjlighet att förbereda sig på de nya krav som ställts, deras lärarroll har förskjutits och gradvis utvidgats, och särskilt har lärarnas arbetsbörda ökat på ett sätt som inte skulle accepteras av någon annan yrkeskategori. Den ökade arbetsbördan hör till stor del samman med det orimliga antal konferenser som präglar högstadie- och gymnasieskolorna: personalkonferenser, planeringskonferenser, klasskonferenser och skolkonferenser, vardera med sina mer eller mindre nödvändiga speciella funktioner. Därtill kommer de samtal som måste äga rum inom arbetslag och med andra lärare i elev- och undervisningsfrågor, kontakter med föräldrar m. m. För många är några timmars avkoppling efter skoldagen en nödvändig förutsättning för kvällens arbete med lektionsplanering, rättningar och dylikt. Detta individuella, fria, arbete tar flera kvällar i anspråk och ofta stora delar av veckosluten. Enligt min uppfattning har lärarnas alltmer pressade arbetssituation inte till fullo uppmärksammats av vare sig myndigheter, politiker eller allmänhet. Ytterligare faktorer tillkommer ständigt som innebär merarbete. Några exempel: Genom blockläsningen av ämnesgrupper på högstadium måste många lärare av schematekniska skäl undervisa i ämnen för vilka de inte har behörighet. Detta kräver extra mycket förberedelse. Vidare innebär gymnasieintagningen på höstterminsbetygen från sista årskursen i särskilda krav på ett hårt utnyttjande av den knappa undervisningstiden i varje ämne för att lärarna skall få tillräckligt underlag för betyg (som i praktiken har dignitet av årskursbe Det är lätt att inse att en sådan undervisningssituation är pressande för läraren (liksom för eleven). I avtal om löner 1983 för statstjänstemän m. fl. har gjorts en protokollsanteckning enligt vilken lärarnas skyldigheter och arbetstider skall tas upp till förnyad diskussion parterna emellan. Som ett underlag för vidare förhandlingar har arbetsgivarverket presenterat ett förslag som bl. a. skulle innebära skyldighet för lärare att tillbringa en längre arbetstid i skolan än . Bortsett från det faktum att skolorna ingalunda kan erbjuda arbetsrum utan stora extra kostnader är det ett kortsynt förslag. Det kollektiva lärararbete som för reglerats i avtalet om s. k. K-tid, /vecka, och som i ungefär samma utsträckning förekommer i gymnasieskolan, äger rum i skolan utanför lektionstid. För den övriga individuella delen av lärarens arbete behövs ingen kontroll. Lärare fullgör sina åligganden under tjänsteansvar. Debatten om lärarnas arbetstider har tillsammans med det presenterade förslaget från arbetsgivarsidan väckt djup oro bland landets lärare. En mer fruktbar utgångspunkt för partsdiskussionerna borde vara förslag till förbättringar i lärarnas pressade arbetssituation, ett undanröjande av de missförhållanden som vi hänvisat till ovan och en analys av vad i skolkonferensbyråkratin som kan undvaras. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att som sin mening ger regeringen till känna att inom ramen för det planerade partsarbetet åtgärder föreslås i syfte att lätta lärarnas pressade arbetssituation. () () () HANS NYHAGE (m) ()