mot · G7022957 · 1984-05-10 00:00:00 — 1983/84: 2957 Motion 1983/84: 2957 m. fl. Förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /85, m.m. (kompletteringsproposition) (prop. 1983/84:150) I årets kompletteringsproposition uttrycker regeringen stor optimism över den ekonomiska utvecklingen. Den menar att dess politik i huvudsak lyckats, att vi på praktiskt taget alla områden närmat oss de mål som den uppställt i sin ekonomisk-politiska strategi. Vi förespeglas alltså att de krisfenomen den svenska och f. ö. hela den internationella - kapitalistiska ekonomin har präglats av under mer än ett årtionde, nu skulle vara på väg att övervinnas. Dess värre är det inte mycket som talar för att så skulle vara fallet. Om regeringen verkligen tror att den nuvarande konjunkturella uppgången skulle vara inledningen till en ny längre ekonomisk blomstringsperiod kommer den själv att bli besviken, men framför allt leder den in arbetarrörelsen i en återvändsgränd. En konjunkturell uppgång är bara kortvarig. De långsiktiga utvecklingstendenser som kapitalismen framkallar ställer också krav på kvalitativt nya lösningar. Om arbetarrörelsens mål skulle begränsas till att få in ekonomin i en tillfällig högkonjunktur överlåter den åt storfinansen att bestämma inriktningen på framtidens samhälle. Detta skulle innebära ett samhälle med ökande utslagning, växande ekonomiska, sociala och kulturella skillnader, med allt mindre möjligheter till demokratisk kontroll av en alltmer transnationellt styrd utveckling. har den svenska ekonomin utvecklats i någorlunda regelbundna 5-åriga konjunkturcykler. Detta betyder att det varit i stort sett mellan högkonjunkturåren. är det påfallande att den årligt genomsnittliga tillväxttakten i ekonomin - cykel efter cykel varit i avtagande. 19601964 ökade BNP med 4,, 19701974 med 3,, 1975-1979 med 1,och 19801984 (inkl. den reviderade finansplanens prognos ) . Tillväxttakten som prognostiseras till 2,8 skall jämföras med att BNP 1979 (närmast föregående toppår) ökade med 3,och 1974 med 4,. Industriinvesteringarna blir 1984 ungefär lika stora som de var 1979 och endast 68,av vad de var 1974. Enligt den reviderade nationalbudgeten låg kapacitetsutnyttjandet i industrin vid konjunkturbotten 1982 på en historiskt sett rekordlåg nivå. Ökningen sedan vändpunkten har 1 1983184. varit svagare än vid uppgångarna 1972-74 och 1978-79." Även om ökningen än fortsätter synes inte utvecklingen tyda på en avgörande förändring av den långsiktiga trenden. I samma riktning pekar arbetslöshetens förändring. Trots att vi nu är inne i en högkonjunktur kvarstår en arbetslöshet sorn är dubbelt så hög som den som registrerades under lågkonjunkturåren och nästan dubbelt så hög som den som registrerades 1974 och 1979. Detta trots att de arbetsmarknadspolitiska insatserna nu är betydligt mera omfattande . Dessa insatser är i många fall till den enskildes fromma, men är likväl ett sätt att dölja den arbetslöshet som ekonomin eljest skulle ha skapat. Även om regeringens prognoser om en något minskad arbetslöshet skulle slå in, ändrar inte heller det den långsiktiga bilden. tycks konjunkturuppgången till stor del ha varit "exportledd", vilket ju varit strategin. Politiken har helt inriktats på detta. Den kraftiga devalveringen 1982 hyr förvisso här haft en viss effekt - men den stora effekten är att den bidragit till en inkomstomfördelning till kapitalägarnas förmån. Men inte heller en exportökning, som starkt bidrar till en tillväxt av BNP, innebär någon långsiktig förändring. Tvärtom ökar denna beroendet av den internationella konjunkturutvecklingen den tjänar tillväxtsiffror i konjunkturuppgången, men kommer å andra sidan att slå hårdare tillbaka när konjunkturerna vänder. Man kan ju inte i längden devalvera fram en ökad export. En devalvering är ju en förlust för folkhushållet i den meningen att man måste betala för sin import med en högre exportvolym än förut. Devalveringen innebär ju också en inkomstomfördelning inom landet från hemmamarknadsproduktion och löntagare till exportindustrins kapitalister. Den devalvering som genomförts har naturligtvis inverkat menligt på såväl reallöner som på hemmamarknadsefterfrågan. Detta visar också en jämförelse mellan : den "inhemska efterfrågan har spelat en betydligt mindre roll för uppsvinget . På en punkt avviker den innevarande högkonjunkturen tydligt från den och i någon mån från den . Det gäller företagens vinster och inkomst- och förmögenhetsfördelningen. har det skett en mycket kraftig ökning av företagsvinsterna och av de stora förmögenhetstillgångarna. Inte bara den statliga politiken utan även hela det kapitalistiska samhällets etablissemang har eftersträvat detta. Profiterna har också ökat på lönernas bekostnad. Enligt den officiella statistiken (rev. nationalbudget tabell 8:5) utgjorde tillverkningsindustrins "lönekostnad 1977 av förädlingsvärdet, medan man förväntar sig att den skall utgöra 1984. Det anmärkningsvärda här är att löneandelen minskade under av borgerliga regeringar medan den förväntas ha minskat med 9,med en socialdemokratisk Företagens vinster beräknas bli högre än vad de var 1974 det år då företagen sades göra stora övervinster. har det skett en enastående förmögenhetsuppräkning framfor allt för aktieägarna. Bara efter valet har aktieförmögenheten ökat med mer än , vilket bara till en mindre del beror på nyemitterade aktier. Denna utvecklings andra sida har varit så sänkta reallöner för de arbetande att flera måste få sociala bidrag för att klara sin försörjning och att den sociala segregationen i samhället tilltagit. Dessa förhållanden har också bildat en materiell grund för den propaganda för mera individualism, egoism och hänsynslöshet som de borgerliga krafterna bedriver, framför allt med SAF och de borgerliga högerkrafterna i spetsen. Denna kraftiga omfördelning av samhällets produktion till de arbetandes nackdel har skapat ökade finansiella tillgångar hos många storföretag. De likvida tillgångarna i näringslivet bedöms vara av storleksordningen - vilket är mer än dubbelt så mycket som det statliga budgetunderskottet. Likväl har detta inte lett till någon påtaglig och långsiktig investeringsuppgång inom landet. Vad som däremot har skett är en kraftig ökning av kapitalexporten. 1983 beviljades av tillstånd till direktinvesteringar på nära , vilket i volym mätt (dvs. sedan inflationen räknats bort) innebär mer än en fördubbling av dessa tillstånd mot 1979. av 1984 synes utlandsinvesteringarna ha fortsatt att öka. Den högkonjunktur vi nu är inne i tycks således inte utgöra någon vändpunkt för den svenska ekonomin. De tendenser till stagnation som blivit allt tydligare under det senaste årtiondet lever kvar även om de tillfälligtvis skyls över av den konjunkturella uppgången. kommer 1985 och 1986. Högkonjunkturen är inte heller framkallad av regeringspolitiken. Även om regeringen genomförde devalveringen vid ett konjunkturläge där det svenska exportkapitalet kunde dra fördelar av denna, så har regeringen i övrigt fört en tillväxtåt,erhållande politik. Enligt den reviderade nationalbudgeten var den finanspolitiska effekten av statens ekonomiska göranden negativ för BNP-tillväxten 1983 och kommer i än högre grad att bli det 1984. Den tillväxthämmande eller kontraktiva effekten uppmättes till 1,och beräknas 1984 bli 2,vad gäller den statliga verksamheten. Då vår BNP produceras av ca 4,2 miljoner sysselsatta kan man hävda att varje procentenhet av BNP motsvarar 42000 sysselsatta. Den kontraktiva verkan av den statliga politiken skulle således öka arbetslösheten med ungefär 90000 personer. Regeringspolitiken - såväl före som efter 1982 - har aktivt bidragit till den kraftiga ökningen av företagens vinster och den alltmer ojämna förmo genhets- och inkomstfördelningen. Den storu devalveringen accentuerade starkt denna utveckling. Tendenserna till en allt aktivare statlig inkomstpolitik mot de arbetandes fackliga intressen har förstärkts. Denna politik för att hålla nere lönerna utgår ifrån föreställningen att det är de arbetandes löner som driver på inflationen. Detta är en borgerlig klassposition, som grovt förenklar och förfalskar verkligheten. Vi lever inte i de nationalekonomiska läroböckernas idylliserade och till matematiska formler anpassade värld. Vi lever i klasskampens realiteter i ett monopolkapitalistiskt samhälle. Monopoliseringen inom näringslivet möjliggör för de stora företagen att trissa upp priserna för att därigenom tillskansa sig ökade profiter. Om en löneökning utöver produktivitetshöjning leder till ökade priser beror på styrkeförhållandena på marknaden och i klasskampen. Det finns häri ingen fix automatik. Vidare är det en rad faktorer som i det moderna kapitalistiska samhället pressar fram inflation. Dit hör de ökade utgifterna för varucirkulationen - reklam, PR och växande administration - de alltmer utpräglade parasitära dragen hos kapitalismen med mera av spekulation, kredithandel och ränteocker. den tilltagande transnationaliseringen och den därigenom växande makten för de stora internationella koncernerna. Det går således att öka löner på profiternas bekostnad utan att detta skulle leda till inflation. Utvecklingen har emellertid entydigt varit den motsatta: Profiterna har ökats på lönernas bekostnad. Löneökningar har varit en nödvändig försvarskamp för att de arbetandes andel av produktionsresultatet inte skulle ha krympt mera än vad som faktiskt skett. Utgångspunkten för regeringens anti-inflationspolitik är därför felaktig. En politik som syftar till att hålla tillbaka lönerna leder inte till att inflationens orsaker undanröjs. Däremot kan flera av de konkreta åtgärder regeringen nu vidtagit eller föreslår låta sig inordnas i en politik för omfördelning till de arbetandes förmån om angreppen på lönerna utmönstras. Ett effektivt pris- och hyresstopp som regeringen nu genomfört kan försvåra för kapitalägarna att reellt urgröpa värdet av löneavtalen något som vi förordat i polemik mot regeringspartiet. Det kan också anses befogat med stopp för höjningar av aktieutdelningarna och en särskild likviditetsdeposition från företagen även om dessa åtgärder som de nu är utformade främst innebär en tidsförskjutning eller ett villkorsuppfyllande för att kapitalägarna skall få åtnjuta sina högre profiter. Men ses hela regeringspaketet som en del i en löneåterhållande politik blir dess följd att arbetare och tjänstemän skall avstå löneökningar, medan kapitalet icke får höja priser, hyror eller disponera en del av sitt kapital. Den fördelningspolitiska effekten av regeringens förslag blir alltså beroende av hur lönekampen utvecklas. Regeringens egen strävan här - utifrån dess felaktiga inflationsteori - är att hålla nere lönerna, varigenom de arbetande i det långa beloppet skulle förlora också på detta paket. Åtgärderna mot företagen är till stor del illusoriska genom sin tidsbegränsade karaktär. De måste ha en delvis annan utformning och vara insatta i en annan strategi. Dessutom kan den föreslagna depositionen från kommunerna för många kommuner innebära en direkt verksamhetsneddragning. Också en sådan drabbar mest arbetarklassen. Regeringen påstår själv att dess "krispolitik" på kort sikt innebär "vissa fördelningspolitiska påfrestningar. För att motverka detta har den genomfört vissa skattejusteringar. Men den mycket starka förmögenhetsövervältringen och -koncentrationen till landets överklass har fortsatt och knappt påverkats av de vidtagna justeringarna. En åtgärd fick på kort sikt t.o.m. motsatt verkan. När omsättningsskatten infördes på aktiehandeln reagerade börsen med ett "glädjesprång och ökade aktiekurser, därför att förslaget var så blygsamt. Huvudmålet för regeringen har dock varit att öka "lönsamheten" för företagen, t.o.m. dess löntagarfonder fick i slutändan som huvudmotiv att de skulle få arbetarna att acceptera ökade vinster. De skattejusteringar som regeringen därför vidtagit som riktat sig mot kapitalägarna har därför mer varit ett sorts spel för att bedåra publiken än de varit mera allvarligt syftande att motverka förmögcnhetsövervältringen ett spel som stundom dock är bättre än inget spel alls. Det sagda innebär inte att arbetslösheten och de ökade klyftorna skulle vara följden främst av den förda regeringspolitiken. Arbetslöshet skapas av den kapitalistiska ekonomins funktionssätt, dess konkurrens, kapitalkoncentration och dess samhälleligt sett planlösa utveckling. Hur klassklyftorna förändras beror i grunden på styrkeförhållanden mellan samhällsklasserna. Men regeringspolitiken är inte bara ett passivt uttryck för dessa förhållanden utan kan också gripa in och påverka dem. I de analyser som ligger bakom regeringens politik torgför man tankegångar som alltmer ligger i linje med de borgerliga föreställningarna - även om dess politiska praktik ännu inte helt fullföljer en sådan linje. Det finns dock en alltför stark tendens att regeringen är på väg bort från att strida för sådana klassiska mål som full sysselsättning och rättvis inkomstfördelning. Detta kommer till praktiskt uttryck i regeringens allmänna ekonomiska politik. Det kan också framläsas ur "nya" ideologiska strömningar som gör sig alltmer breda inom regeringspartiet. I regeringens långtidsutredning - främst författad av dess ekonomiska experter sänks sysselsättningsambitionerna till att få ned arbetslösheten till (dvs. ca 85000 öppet arbetslösa). Den alltid - åtminstone pliktskyldigt återgivna målsättningen för den ekonomiska politiken om rättvis inkomstfördelning har i samma skrift ersatts med "god lönsamhet i näringslivet. Kanske har ärligheten vunnit på detta - men som uttryck för en ideologisk och politisk förändring av en arbetarregering är det allvarligt. Detta är inte sagt för att misskreditera regeringens avsikter. Den vill förbättra ekonomi utan att ändra det ekonomiska systemet. Den vill visa att den effektivare kan regera det borgerliga samhället än de borgerliga partierna. Den vill visa att den kan skapa bättre betingelser än dessa för det svenska kapitalets tillväxt. Den står i detta arbete starkare och självständigare gentemot kapitalet än de borgerliga partierna. Men då den nöjer sig med att skapa förbättrade tillväxtbetingelser inom det rådande systemets ramar kan den inte ingripa i denna tillväxts kvalitativa sidor. Ett sådant ingripande kräver förändringar av det ekonomiska systemet och dess maktförhållanden. Den nya teknik, med vars hjälp kapitalet rationaliserar för att öka inte bara vinster, utan också kontroj! över de arbetandes arbete, för att än mer förvandla de arbetande till teknologins bihang, för att än mer dela upp samhällets ekonomiska liv i styrande, styrda (och allt fler utslagna), kan inte utan ändrade maktförhållanden användas för att stärka de arbetandes position i arbetet och samhället. Ändrade maktförhållanden uppnås inte genom försök att bygga upp en ny klassamarbetsanda. Visserligen kan samarbete med dem som vill öka sin övermakt och fördjupa folkets maktlöshet på kort sikt synas vara det minst konfliktfyllda. Men vilka framtida förhållanden utvecklar sig därur? 1984 är inte 1938. De utvecklingsdrag som skapar den långsiktiga kris kapitalismen är inne i är intimt sammankopplade. Med kapitalets tilltagande koncentration och monopolisering följer en alltmer internationellt förgrenad verksamhet. Denna process har underlättats av - och underlättat - den starka teknologiska utvecklingen såväl inom kommunikationer som produktion. Denna kraftiga tillväxt av produktivkrafterna används främst för en allt intensivare rationalisering. Detta får på flera plan vittgående följder för samhällets utveckling och för arbetets roll. De nya tekniska landvinningarna minskar behovet av vissa kategorier lönarbetande. Ett av deras huvudsyften är ju också att minska de arbetandes antal som behövs för en given produktion. har de tekniska landvinningarna förstärkt möjligheterna till en uppdelning av många arbetsuppgifter i förenklade delmoment. Detta inte bara degraderar yrkesarbetet inom stora delar av produktionsapparaten, det möjliggör också en utflyttning av tekniskt avancerad produktion till länder där lågutbildad, rättslös och hänsynslöst underbetald arbetskraft kan utnyttjas. Detta i sin tur förstärker tendenserna till ekonomisk stagnation för produktionen inom vissa delar av de utvecklade ländernas näringsliv, skärper transnationaliseringen, men också kampen mellan monopolen. skapar det nya sociala siktningar inom de utvecklade länderna och ökar tendenserna till såväl utslagning som till yrkesmässig segregation mellan dem som kommenderar den nya teknologin och dem som underordnas eller riskerar slås ut av den. 1 sig förklarar denna av de transnationella storbolagen styrda nya internationella arbetsdelning bara delvis de "strukturella" problemen i de utvecklade kapitalistiska länderna eller rättare för dessas arbetskraft. Själva monopoliseringen sätter också gränser för produktionens expansion. vilket bidrar till den på lång sikt avtagande tillväxten. Monopolen vill inte förstöra sina monopolpriser med en alltför kraftig produktionsexpansion - verkar de också för en total dämpning av utvecklingen av de arbetandes köpkraft, vilket skärper motsättningen mellan produktion vad som kan produceras - och vad som kan konsumeras till monopolens priser. Dessutom minskar monopoliseringen vad man kan kalla lågkonjunkturernas "sanerande" karaktär. Lågkonjunkturer är kapitalförstörande men skapar utrymme för nya investeringar och därmed ökad expansion när ekonomin går in i högkonjunktur. Men många av de dominerande storföretagen kan nu möta konjunktursvängningar med variationer i sitt utnyttjande av sin produktionsförmåga (kapaciletsutnyttjandet). Först när kapacitetsutnyttjandet är mycket högt tar expanderande nyinvesteringar fart - men mycket tyder på att konjunkturen numera är så nära sin vändpunkt när investeringarna skjuter fart. att dessa snart mattas. På litet sikt leder detta till allt tydligare stagnationstendenser. Vi står alltså mitt uppe i en väldig utveckling av mänsklighetens produktivkraft, i en som det stundom heter - "teknisk vetenskaplig revolution'4 som skulle kunna bana vägen för helt nya förutsättningar för vårt arbete och vår produktion. Aldrig förr har möjligheterna varit så stora att befria världen från fattigdom och skapa ett bra liv för alla folk. Men den nya teknologin används i den kapitalistiska världen för att stärka de stora monopolens makt och för att försvaga arbetarklassens ställning. Den nya teknologin skulle kunna användas för att mildra världens annalkande resurs- och miljökris men används i händerna på de stora monopolen till förstärkt rovdrift. Dess resurser mobiliseras också för nya förintelsemedel för den militära kapprustningen. I förening med monopolkapitalismens övriga utvecklingsdrag har den nya utvecklingen skapat en växande kvardröjande arbetslöshet och krympande realinkomster för de arbetande. I de utvecklade kapitalistiska industriländerna finns en registrerad arbetslöshet på över 30 miljoner - och skulle vi därtill räkna förhållandena i de av kapitalismen kontrollerade uländerna skulle vi få räkna arbetslösheten i hundratals miljoner. I den mest utvecklade kapitalistiska nationen mäter den registrerade arbetslösheten omkring 10 miljoner och antalet som tvingas dra sig fram under existensminimum uppskattas till 35 miljoner. Vi kan alltså se att en vetenskaplig teknisk process som skulle kunna frigöra oanade möjligheter till social blomstring blir till en boja för stora delar av folken när den styrs av de stora monopolen. I denna situation arbetar borgerligheten för än friare förhållanden för de stora monopolen och för att den sociala segregeringen skall slå ännu hårdare än vad den gör. Borgerlighetens strategi är ett med de transnationella bolagens intressen. Den vill som led häri minska den offentliga sektorns sociala verksamhet, öka området och möjligheterna för privat geschäftsverksamhet. få bort mesta möjliga av samhällelig kontroll av storföretagens verksamhet. Den predikar ihärdigt individualism och egoism och söker på olika sätt att luckra upp de arbetandes solidaritet, sammanhållning och fackliga organisering. Detta har starkt bidragit till tendenser till kulturell upplösning, en förråad hänsynslöshet mot medmänniskor, en groende fascistisering, och en förvärrad kriminalitet. Samma borgerlighet vars ideologiska apparater bidrar till dessa tendenser förfasar sig ofta över omoralen. Den kräver på en gång mera individualism och egoism under namn av frihet och mera polis för att ta hand om vissa av denna propagandas extremprodukter. Borgerlighetens propaganda får en materiell grund i de förändringar som kapitalismen åstadkommer i den otrygghet och känsla av maktlöshet som följer i den militära rustningens, transnationaliseringens och monopolismens fotspår. Krisen och stagnationen slår också mot delar av befolkningen, det är bara en minoritet som är arbetslös, bara en minoritet som måste gå till det sociala, bara en minoritet som slås ut. Däremot finns det också en minoritet av nyrika spekulanter och personer som gör stora klipp. Denna verklighet skapar ett klimat gunstigt för individualistisk propaganda. Mot hela denna process av transnationalisering, mot användandet av den nya teknikens stora möjligheter för så många destruktiva ändamål som och för att skapa ytterligare sociala klyftor och degradera arbetet, måste arbetarrörelsen utveckla en motstrategi. Av en sådan finns det inte ett spår i regeringens tredje väg-strategi", som enbart tar upp konjunkturpolitiska aspekter, utan att vidröra de livsavgörande utvecklingsdrag som verkar. Generationers sociala och politiska kamp kan gå förlorad om arbetarrörelsen inte utvecklar en strategi för samhällelig förnyelse i strid mot de destruktiva tendenser den tekniskt vetenskapliga revolutionen i det transnationella kapitalets händer frammanar. Den ekonomiska politiken måste i denna situation utgå från följande strategiska huvudmålsättningar: 1. att säkra ett nationellt oberoende och en ram för en självständig ekonomisk politik och motverka transnationalisering och de transnationellt verkande fmansimperiernas inflytande över ekonomin, 2. att bekämpa den långsiktiga tendensen till en växande reservarmé av arbetslösa och undersysselsatta och erövra full sysselsättning som tryggar allas rätt till ett meningsfullt arbete, 3. att hindra en fortsatt försvagning av lönarbetarnas ställning i samhället, att stoppa tendenserna till ökad segregation och att minska klassklyftorna och med målsättningen att avskaffa klassamhället. 4. att genomgripande demokratisera samhället genom att erövra storkapitalets nyckelpositioner och därmed skapa ett ökat folkligt inflytande över landets ekonomi och utveckling, 5. att ge den tekniskt-vetenskapliga omvälvningen - och särskilt den nya elektroniken en demokratisk karaktär ägnad att främja jämlikhet, social rättvisa och de arbetandes överblick och kontroll över sin arbetssituation, 6. att försvara den offentliga samhällsverksamheten mot kapitalistisk privatisering, vilken främjar den sociala segregationen, men utveckla en offentlig verksamhet som befrias från förmynderi och stelbenthet, som bygger på folkligt inflytande och kontroll, som befordrar rättvisa och effektivt gagnar medborgarna. En politik som syftar till att uppnå dessa strategiska målsättningar kan inte förlita sig på att kapitalets exportindustrier skall utgöra huvuddrivkraften i den ekonomiska utvecklingen. Det privata storkapitalet lösgör sig alltmer från sin nationella grund. Den långsiktiga utvecklingen pekar på alltmer av transnationalisering och utrationalisering av mänskligt arbete. Därför måste kapitalbildning och investeringar i växande grad ställas under samhällelig kontroll och organiseras i samhälleliga former under demokratiskt inflytande. Ett minimikrav att utgå ifrån är att den nuvarande valutalagstiftningen tillämpas restriktivt mot utlandsinvesteringar och kapitalexport. måste det föras en aktivt arbetsskapande politik inom landet.