bet · G801JuU15 · 1984-12-31 00:00:00 — En annan begränsning irätten till rättshjälp finns för ägaren av en fastighet i angelägenheter somrör fastigheten om han har, eller borde ha haft, en rättsskyddsförsäkringeller något annat liknande rättsskydd som omfattar angelägenheten (8 p).Ytteriigare en begränsning är att rättshjälp inte får beviljas i vissa slag avärenden, t. ex. för upprättande av självdeklaration (8 § p 5) eller i ärendenom fastighetsdeklaration eller mål eller ärenden angående fastighetstaxering (9§ rättshjålpsförordningen [1979:938]). JuU 1984/85:15 27 larstaten kostnaderna i den rättsliga angelägenhet som rättshjälpen avser. Denrättssökande skall dock själv bidra till kostnaderna efter förmåga (11 §). Denviktigaste ersåttningsgilla kostnaden är kostnaden för biträde. En annanersättningsgill kostnad, som bör nämnas här, är kostnaden för utredning iangelägenhet som skall prövas av förvaltningsdomstol ellerförvaltningsmyndighet om utredningen är skäligen påkallad för fillvarata-gandeav den rättssökandes rätt och inte kan fås genom myndigheten (9 § p3). Ipraxis är man restriktiv med att bevilja allmän rättshjälp i förvaltningsärenden.Det hänger samman med utredningsansvaret, och det är främst i ärenden där denrättssökande trots den handläggande myndighetens eller domstolensutredningsskyldighet - själv har att förebringa viss utredning eller har attyttra sig över omfattande utredning som rättshjälp beviljas (SOU 1984; 66 s.74 t). Enannan rättshjälpsform är rättshjälp genom offentligt biträde. Den formenbeviljas främst i mål och ärenden som angår den personliga rörelsefriheteneller den kroppsliga integriteten (41 §). Vid denna rättshjälpsform bidrar inteden enskilde till kostnaden. Rättshjälpsformenrådgivning omfattar rådgivning och därmed jämförlig åtgärd i rättsligangelägenhet under högst (46 §). Rådgivning sker mot en avgift av 85kr. för varje påbörjad tidsperiod . Avgiften kan sättas ned(47 §). Enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207) skallstaten eller kommun ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskadasom vållats genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet förvars fullgörande staten eller kommun svarar. Ersättningsskyldighet föreliggerdock, enligt den s. k. standardregeln, bara om de krav har blivit åsidosattasom med hänsyn till verksamhetens art och ändamål skäligen kan ställas på dessutövning (3 kap. 3 §). Frågan om den enskilde bör ha rätt till ersättningför sådana kostnader som uppkommer i mellanhavanden med staten diskuteradesingående i betänkandet (SOU 1971:76) Offentligt biträde och kostnadsersättningi förvaltningsärenden. Betänkandet avlämnades av utredningen omrättshjälp i förvaltningsärenden. I betänkandet finns också en redogörelse förtidigare utredningsarbete m. m. Utredningenansåg att den grundläggande regeln måste vara att den enskilde i första handskulle stå sina kostnader själv; detta följde redan av medlemskapet i ettsamhälle. Utredningen konstaterade också att i de fall kostnaderna blir av merabetydande storiek hänger de ofta samman med egendomsinnehav, och man måsteenligt utredningen räkna med att ett JuU 1984/85:15 28 merakomplicerat egendomsinnehav i regel är förenat med kostnader av aktuellt slag. Myndigheternas utredningsskyldighet åberopades också som skäl för att intemedge ersättning. Och utredningen ansåg att det med visst fog kunde sägas attom den enskilde väljer att själv anlita biträde och förebringa utredning, närdenna annars hade kunnat förebringas genom myndighetens försorg, kan det intevara det allmännas sak att ersätta kostnaderna. Av detta framgick också, ansågutredningen, att det inte var möjligt att i förvaltningsprocessen betrakta denenskilde och det allmänna som två parter i en process, där den förloranderegelmässigt har att ersätta den vinnande hans kostnader. Utredningen ansågdock att det fanns skäl att överväga om det inte kunde behövas en allmän regelav begränsad räckvidd. Den skulle gälla de fall då en enskild part fåttbetydande kostnader genom en myndighets handlande och omständigheterna ärsådana att det skulle framstå som oskäligt att parten inte fick ersättning förkostnaderna. En situation som skulle kunna grunda rått till ersättning varenligt utredningen den då myndighetens beslut gmndats på en oriktig uppfattningav fakta eller rättsregler. En annan var den då det framstår som klart attmyndigheten inte gett tillräcklig ledning eller anvisning i ärendet ellerorsakat den enskilde kostnader genom att begära in onödig utredning. Utredningenkonstaterade vidare att handlingar som enligt detta resonemang skulle kunnagmnda rätt till ersättning ofta innebar att myndigheten gjort något fel ihandläggningen eller bedömningen. Det var alltså tydligt att man rörde sig inomeller på gränsen till området för skadestånd. Närbetänkandet avlämnades var en ny skadeståndslagstiftning nära förestående.Utredningen ansåg att det fanns anledning att avvakta resultatet av den nyaskadeståndslagstiftningen och praxis på området. Därför avstod utredningen frånatt lägga fram förslag om en kostnadsersättningsregel av allmänt slag (SOU1971:76 s. 71 ff). Utredningendiskuterade också frågan särskilt beträffande vissa rättsområden, bl.a.beträffande skatteområdet. Utredningen ansåg att vissa skäl kunde tala för attersättning av allmänna medel borde kunna utgå på skatteområdet även när direktafel eller försummelser inte kunde läggas någon myndighet till last. Ett skälvar beskattningens ekonomiska betydelse för den enskilde. Ett annat varskatteärendenas frekvens och ytteriigare ett var den kompliceradelagstiftningen. Att kostnaderna i skatteärenden och skalteprocessen inte äravdragsgilla anfördes också. Utredningen övervägde således en ersättningsregelpå skatteområdet. Härvid konstaterade man till en början att rätt tillersättning inte kan grundas enbart på den omständigheten att en skattskyldig"fått rätt" i en tvist; utredningen ansåg ju inte att man kunde seden enskilde och det allmänna som två motstående parter i en process där denförlorande regelmässigt har att ersätta den vinnande hans kostnader.Utredningen ansåg vidare att det var uppenbart att någon kostnadsersättninginte skulle komma i fråga om den skattskyldige åsidosatt någon skyldighet ifråga om deklaration, bokföring eller an- JuU 1984/85:15 29 teckningar.I fråga om värderingar kunde enligt titredningen lämpligen inte heller någonkostnadsersättning förekomma. Myndigheterna måste nämligen alltid, ansågutredningen, ha vissa marginaler för sina bedömanden utan att fråga omkostnadsersättning uppkom. Detta ansåg man också i allmänhet måste gälla ävenrättsliga bedömningar i frågor av svårlöst eller eljest komplicerad natur. Denkostnadsersättningsregel som utredningen ansåg skulle kunna komma i frågaskulle avse fall där betydande kostnad åsamkats en skattskyldig under sådanaförhållanden att det framstod som obilligt att han inte kunde få ersättninghelt eller till någon del. Det var alltså fråga om sådana fall där nästanalltid någon anmärkning kunde riktas mot myndigheten, dvs. sådana fall där dennya skadeståndslagstiftningen kunde bli aktuell. Utredningen ansåg dock att detockså fanns fall på vilka de nya skadeståndsreglerna inte kunde blitillämpliga. Beträffande dessa kunde man inte tala om något starkt framträdandebehov och utredningen stannade för att inte heller föreslå någonkostnadsersättningsregel på skatteområdet (SOU 1971:76 s. 198 ff). proposition som senare förelades förklarade departementschefenatt han delade utredningens uppfattning att någon generell regel omkostnadsersättning i förvaltningsärenden inte borde införas. När det gälldeskattemål uttalade han att han inte ville bestrida att det i undantagsfall kanfinnas ett behov av särskilt stöd åt enskilda. Han tänkte då närmast på sådanafall där ett skattemål förs genom instanserna i syfte att skapa ett prejudikat.I sådana kunde den enskilde åsamkas kostnader som är föranledda av ett allmäntintresse. Han ansåg dock att dessa problem inte var begränsade till förfarandetvid skattedomstolarna eller till förvaltningsrättskipningen över huvud tagetutan att de hade sin motsvarighet även i mål vid allmänna domstolar. Enlösning av frågorna borde därför övervägas i ett större sammanhang (prop. 1972:132 s. 195 fO. Är1981 behandlade en motion om ersättning lill enskild part förkostnader i taxeringsprocess. Motionären ansåg att frågan fått förnyadaktualitet genom den s. k. generalklausulen. , som bereddeärendet, nöjde sig med att hänvisa till att generalklausulen är av tidsbegränsadgiltighet och skall utvärderas. I samband därmed kunde enligt utskottet ocksåden av motionären aktualiserade ersättningsfrågan komma upp till prövning.Utskottet var inte berett att förorda att frågan utreddes innan närmareerfarenheter vunnits av klausulens verkningar, och utskottet avstyrkte såledesbifall till motionen. följde utskottet (SkU 1981/82:14). Flertalet remissinstanser anser att frågan börutredas. Vissa begränsningar av vad utredningen bör omfatta anges dock i flerayttranden. Det är bara en remissinstans som avstyrker bifall. Det är JK. Iövrigt kan de olika remissinstanseVnas inställning sammanfattas på följandesätt. JuU 1984/85:15 30 motsättasig att frågan utreds ytterligare. Kammarrätten i förordar att fråganutreds. Kammarrätten i anser att det finns behov av möjlighet tillersättning i vissa fall men anser att det bör tillfredsställas på annat sätt ängenom en särskild regel om kostnadsersättning och då i första hand inom ramenför den existerande rättshjälpslagstiftningen. Länsrätten i länfillstyrker att saken utreds i syfte att ersättning skall kunna utgå i vissasituationer. Länsrätten i anser att det finns goda skäl fören närmare utredning av frågan om det borde finnas möjlighet att tillerkännaden skattskyldige ersättning för kostnader som han haft för att tillvarata sinrätt och försvara sig när starka billighetsskäl talar för det. Advokatsamfundetfillstyrker en utredning i frågan om ersättning i vissa fall till enskild parti taxeringsprocess. förordar att saken utreds. Sedan gammalt gäller i svensk rätt den principenatt den enskilde själv har att bestrida sina kostnader i förvahningsärenden.Den grundläggande motiveringen härför är att det ligger i samhällssystemetsnatur att den enskilde i viss utsträckning på egen bekostnad skall medverka i förvaltningsförfarandet.Därvid fömtsattes kostnaderna vara av begränsat omfång med hänsyn tillmyndigheternas utredningsplikt och skyldighet att hjälpa de enskilda till rättasamt till att förfarandet i huvudsak är skriftligt. I vissa fall kanvisserligen större egendomsinnehav och därmed mer komplicerade förhållandenföranleda kostnader av mer betydande storlek men detta får då ses som enkonsekvens av egendomsinnehavet som inte medför rätt till ersättning av detallmänna. Härefter konstaterar han att ökade möjligheter tillersättning har tillskapats och redogör för vissa bestämmelseri rättshjälpslagen m. m. Efter en redogörelse för den ovan redovisadediskussionen i betänkandet Offentligt biträde och kostnadsersättning iförvaltningsärenden anför han vidare: För min egen del anser jag inte att det nu finnsanledning att överväga en ytterligare utvidgning av möjligheterna till generellersättning för kostnader i förvaltningsförfarandet, varken som allmänna reglerom ersättning för rättegångskostnader eller inom ramen för den allmännarättshjälpen. De skäl som åberopats för att de enskilda själva i vissutsträckning skall svara för sina kostnader på förvaltningens område har enligtmin mening alltjämt bärkraft. JK tar också upp FRU;s förslag och pekar på att deti vissa i yttrandet angivna avseenden har en inriktning som tenderar att minskade kostnader den enskilde skall behöva åsamkas för att komma till sin rätt. Efter en redogörelse förvissa skadeståndsregler anför JK vidare: Med stöd av nämnda reglering har jag beslutat omersättning för kostnader som den enskilde haft för att komma ull sin rätt ifall då ansvarsgrundande fel har begåtts av en myndighet. Jag har inte närmareutrett i vilken JuU 1984/85:15 31 omfattningsådan ersättning har utgått i justitiekanslerns skadereglerande verksamhetunder de år skadeståndslagen varit i kraft. Det torde emellertid inte ha varitalltför ofta förekommande att framställning gjorts om att fårättegångskostnader ersatta såsom skadestånd. Enligt min mening talar detta föratt det allmänna behovet av utvidgade möjligheter till ersättning förprocesskostnader i förvaltningssammanhang inte är alltför påtagligt. Tvåav motionerna avser ersättning för rättegångskostnader i skatteprocessen. Ettargument har därvid varit att den s. k. generalklausulen kan förväntas ledatill att många ärenden till betydande kostnader måste föras ända upp tillregeringsrätten. Till detta kan sägas att tillämpningen av generalklausulenåtminstone inte fått någon större omfattning. Andraskäl kan framföras för att en specialreglering om kostnadsersättning skallinföras på skatteområdet. Vad utredningen om rättshjälp i förvaltningsärendenenligt ovan anfört i detta avseende är i och för sig alltjämt gällande argumentför en sådan kostnadsersättning. Som en av motionärerna vidare framhållit kanett skattemål komma att drivas av det allmänna för att bringa klarhet i ettosäkert rättsläge. I det sammanhanget bör nämnas att FRU har föreslagit alt enallmän besvärsrätt för statliga myndigheter i syfte att erhålla prejudikatskall införas. Enligt FRU:s förslag skall ett beslut av en statlig myndighet fåöverklagas av en central statlig myndighet som på sitt intresseområde anser atten prövning i högre instans är av vikt för ledning av rättstillämpningen. Enmotsvarande bestämmelse blir nödvändig i förvaltningsprocesslagen omlänsrätternas och kammarrätternas domar skall omfattas av denna besvärsrätt(SOU 1983:73 s. 136). Kostnader som den enskilde kan ha för att försvara sinaekonomiska intressen när myndigheterna driver ett mål av prejudikatskäl kantyckas böra ersättas av det allmänna. Enligt min mening kan emellertid inte denföreslagna nya besvärsmöjligheten förväntas öka antalet besvärsmål i enomfattning som skulle nämnvärt påverka det genomsnittliga behovet avkostnadsersättning i skattemål. Som FRU uttalat talar redan arbets- ochresursskäl emot opåkallade överklaganden från myndigheternas sida. Förenskilda med inte alltför höga inkomster kan rättegångskostnader iskatteprocessen ersättas genom reglerna om allmän rättshjälp. En genomgång avden praxis som förekommit hos visar atträttshjälp beviljats i mer invecklade taxeringsärenden eller när särskildaomständigheter förelegat. Åtskilliga ansökningar har emellertid avslagits pågrund av att sökanden varit näringsidkare och angelägenheten har uppkommit i enav sökanden bedriven näringsverksamhet. I sådan verksamhet kan deskatterättsliga problemen ofta vara av invecklad natur och näringsidkaren kandärför ha svårt att på egen hand föra sin talan i tvister med myndigheterna.Kostnader för biträde i rättsliga angelägenheter kan emellertid för ennäringsidkare jämföras med vanliga driftkostnader, dock utan att varaavdragsgilla vid taxering för inkomst. Det torde emellertid finnas möjlighetför den enskilde näringsidkaren att täcka sitt rättsskyddsbehov genomförsäkring, i vissa fall också genom hjälp från någon intresseorganisation . 1972:4 s. 242 f). Jaganser sammanfattningsvis att det inte kan anses föreligga etttillräckligt behov av att vidga möjligheterna till ersättning förrättegångskostnader i skatteprocessen. Med rådande statsfinansiella läge börsamhällets resurser koncentreras till områden där behovet är större. RSV förklarar sig dela de åsikter som fördes fram isamband med den tidigare diskussionen i frågan och anför vidare: JuU 1984/85:15 32 Utvecklingen på rättshjälpsområdet under senare århar gått i skärpande riktning, dvs. man har försökt att dra ner på kostnaderna för rättshjälpen genom att införa mera restriktiva regler. Det synes därför inte heller nu finnas förutsättningar för att inom rättshjälpens ram införa kostnadser sättning på skatteområdet. RSVvill tillägga följande. När det gäller ohemula krav från en statlig myndighet(motion nr 393) torde det stå klart att skadeståndslagens regler ärtillräckliga. I motion nr 1504 talas det om att en skattechef eller taxeringsintendentär ute i ogjort väder, men att han kanske driver sitt mål därför att rättslägetär oklart, så att det behövs ett prejudikat för att få reda på lagens rättamening. Enligt RSV:s mening bör det, om det saknas objektiva gmnder för enprocess, också vara tillräckligt med skadeståndsreglerna. Detkan dock inte bortses från att det kan förekomma fall i vilka det får betraktassom obilligt att en enskild inte skall kunna få någon ersättning för nödvändigakostnader i ett mål som har vunnits. Även om inte skadestånd kan komma ifrågabör dock ett sådant krav på kostnadsersättning anses ligga skadeståndet nära,varför det enligt RSV:s mening borde kunna ankomma på justitiekanslem att prövasådana yrkanden, efter hörande av resp. domstol. RSVvill därför inte motsätta sig att frågan utreds ytterligare men framhåller attdet är möjligt att frågan har en betydligt större räckvidd än att avse endastförvaltningsprocessen. Frågan om ersättning för rättegångskostnader iförvaltningsprocessen är en del av den större frågan om den enskildemedborgarens ställning i konflikter med myndigheterna. Iett välfärdssamhälle är det viktigt att medborgarna har goda möjligheter attta till vara sin rätt i mellanhavanden med myndigheterna. Detta är inte att sesom ett utflöde av en given motsättning mellan medborgarna och myndigheternasåsom företrädare för samhällsmakten. Det år svårt att hävda att det skulleföreligga en sådan motsättning i ett demokratiskt samhälle. I stället ärrättsskyddet för medborgarna i mellanhavandena med myndigheterna att se som ettuttryck för välfärdssamhällets strävanden att ge de enskilda trygghet itillvaron och någorlunda likhet i levnadsvillkoren. Underdetta århundrade har det skett avsevärda framsteg i dessa hänseenden.Rättssystemet präglades länge av en överhetsattityd mot medborgarna.Grundsynen var att myndigheterna i princip aldrig begick några fel. Skulle ändånågot missgrepp förekomma, fick i regel den enskilde drabbade själv bäraföljderna. Dessa synsätt har numera fått vika för synsätt som ligger mera ilinje med demokratins och välfärdsstatens ideal. 1 lagstiftningen har dettainte minst kommit till uttryck genom ett flertal reformer i böljan av1970-talet. Här kan nämnas förvaltningsrättsreform, 1972 årsrättshjälpsreform, antagandet av skadeståndslagen , ändringarna samma åri reglerna om rättegångskostnader i brottmål och lag om ersättning vidfrihetsinskränkning. Utvecklingenbort från ett samhälle med överhetsattityder har varit särskilt markant påstraffrättskipningens område. I böljan av seklet befann sig den som blevmisstänkt för brott i ett, efter dagens synsätt, utsatt läge. Processenvarinkvisitorisk, dvs. huvudansvaret för utredningen av brottet (liksomnaturligtvis själva dömandet i saken) låg på domstolen. JuU 1984/85:15 33 ternaatt effektivt försvara sig mot anklagelserna bl. a. genom att anlita försvarare- var dessutom begränsade. Med införande förbättradesemellerfid den misstänktes ställning väsentligt. Den inkvisitoriskaprocessformen övergavs i princip och ersattes med förhandlingsprincipen ellerden kontradiktoriska principen. Den innebår att man ser samhällets företrädare,åklagaren, och den misstänkte som två likaberättigade parter, vilkas tvistdomstolen har att ta ställning till. I många hänseenden kvarstod dock denmisstänktes underläge i förhållande till myndighetssidan även efterrättegångsbalkens tillkomst. a. kunde åtalad som blev frikänd endast iundantagsfall få ersättning för de kostnader han hade haft för att värja sigmot åklagarens anklagelser. är detta ändrat. Domstolen har rättatt av allmänna medel tillerkänna den sorn frikänns ersättning för hanskostnader för försvarare och bevisning m.m. Vid sidan härav har införts reglersom begränsar skyldigheten för en åtalad som fälls för brottet att fillstatsverket återbetala dess kostnader för offentlig försvarare åt honom ochför bevisning m. m. Närdet gäller andra offentligrättsliga tvister mellan myndigheter och medborgareän de straffrättsliga, dvs. de tvister som handläggs vid förvaltningsdomstolarna,har reformerna inte varit fullt lika långtgående. Genom olika reformer på1970-talet har för rättskipningen på detta område byggts upp en organisation avallmänna förvaltningsdomstolar och en organisation av försäkringsdomstolar,vilka i mycket utgör paralleller till organisationen på den allmännadomstolssidan (se t. ex. prop. 1971:30 del 2 s. 76). I anslutning härtill haräldre inkvisitionsliknande handläggningsmönster på förvaltningsdomstolssidanersatts med förhandlingsprincipen. Vid sidan härav har framför alltskadeståndslagen och rättshjälpsreformen varit av betydelse för att stärka denenskildes rättsställning i förhållande till myndigheterna. Genomskadeståndslagen infördes en principiell rätt för den enskilde fill ersättningfrån det allmänna för skada som åsamkats honom på gmnd av fel eller försummelsevid myndighetsutövning. Skadeståndsskyldighet för stat och kommun föreliggerdock "endast om de krav har blivit åsidosatta som med hänsyn tillverksamhetens art och ändamål skäligen kan ställas på dess utövning" (dens.k. Genom skadeståndslagen är alltså den som på gmnd avfel eller försummelse från en myndighets sida tvingas söka sin rätt vidförvaltningsdomstol och därvid åsamkas kostnader i princip berättigad attskadeståndsvägen få ersättning av det allmänna för sina kostnader. a. den nyheten att möjligheten att få ekonomiskt stöd av detallmänna för att ta till vara sin rätt inte längre begränsades till att gällaprocess vid allmän domstol utan kom att gälla rättsliga angelägenheter överhuvud taget, dvs. a. den enskildes mellanhavanden med myndigheterna.Vidare infördes på förvaltningssidan en ordning med ett av staten bekostatoffentligt biträde i mål och ärenden angående frihetsberövanden eller liknandeingrepp i den personliga rörelsefriheten. I övrigt ansågs behovet avrättshjälp på förvaltningssidan tämligen begränsat. Man hänvisade därvid tillsåväl förvaltningsrhyndigheters som förvaltningsdomstolars utredningsskyldighetliksom till myndigheternas serviceäligganden. Härefter redogör kammarrätten för vissa uttalandeni betänkandet Offentligt biträde och kostnadsersättning i förvaltningsärendenoch den proposition i vilken frågan togs upp och anför sedan: 3 1984/85. JuU 1984/85:15 34 Åtskilligt av det som uttalades i detta sammanhangkan fortfarande anses ha fog för sig. De beaktansvärda kostnader som främst kantänkas uppkomma i en förvaltningsdomstol är ersättning fill juridiskt biträde.Det fält där det föreligger behov av ett sådant biträde är emellertid inte likastort som när det gäller civila tvister i en allmän domstol. Av betydelsedärvidlag är bl. a. förvaltningsdomstolarnas utrednings- och serviceskyldighetliksom det objektivitetskrav som åvilar den offentliga motparten. Vidare kansägas att lagstiftaren inte bör, genom regler om rätt till ersättning förrättegångskostnader, uppmuntra fill en för samhället eller den enskildekostnadskrävande användning av juridiskt biträde, trots att den enskilde iåtskilliga fall inte behöver sådan hjälp. Trots vad som sålunda har anförts anserkammarrätten att frågan om rätt till ersättning för rättegångskostnader för enenskild part, som i en förvaltningsdomstol vinner mot en myndighet, börövervägas på nytt. Det övergripande skälet härför är att en sådanersättningsrätt skulle Hgga väl i linje med den utveckling mot ett förbättraträttsskydd för medborgarna i förhällande till myndigheterna som har redovisatsi den föregående framställningen. Till ytterligare utveckling av sinasynpunkter framhåller kammarrätten följande. Det är en princip inom den vanligatvistemålsprocessen att den part som förlorar målet skall ersätta den vinnandeparten för hans rättegångskostnader.