bet · G801SoU30 · 1984-12-31 00:00:00 — Utskottet har vid tidigare behandling av denna fråga (SoU1982/83:37 s. 23) anfört att bestämmelsen om polisen som beslutande myndighetmotiverades med alt detta möjliggör ett snabbt ingripande och att det dessutomi allmänhet är nödvändigt att anlita polisen för att genomföra åtgärden.Utskottet underströk att det just är den omständigheten att en missbrukaremotsätter sig vård och kanske måste tvingas därtill med våld som gör attpolisen måste anlitas. Om en missbrukare kan övertalas att godvilligt följa medsocialtjänstens personal behövs inget beslut om omhändertagande utanvården kan i så fall beredas enligt socialtjänstlagen. Utskottet hänvisade vidare till socialberedningens arbete. I motion 1984/85:2726 av KarinSöder och (båda c) begärs förslag om sådan ändring i LVM attvårdtiden omfattar med möjlighet till förlängning (yrkande 2).Motionärerna anför att för många missbrukare är en total vårdtid om fyramånader inte tillräcklig. För en narkoman eller alkoholist med sådan bakgrundatt han omhändertagits med stöd av LVM torde enligt motionärerna en vårdtid påca vara mer realistisk. I motion 1984/85:2815 av UlfAdelsohn m.fl. (m) begärs förslag till förlängd och sammanhängande vårdtid iLVM (yrkande 9). Enligt motionärerna är bestämmelserna i om vårdtidernaoacceptabla. är långtifrån alltid tillräcklig sammanhängandevårdtid. Motionärerna anför vidare bl. a. att man i särskilda fall bör kunnaföriänga vårdtiden till dess syftet med behandlingen uppnåtts. Länsrätten skalldå besluta om detta innan vården påbörjas, dock med en i lagen fastställdmaximitid, förslagsvis . SoU1984/85:30 11 Gällande bestämmelser //i. I nykterhelsvårdslagen (1954:579)stadgades att vårdtiden skulle utgöra , men att vårdtiden skulle vara tvåår om vederbörande tidigare varit intagen på allmän vårdanstalt och beslutetmeddelats från senaste utskrivningen. Utskrivning från anstaltenskulle dock ske före vårdtidens utgång om det fanns grundad anledning anta attden intagne efter utskrivningen skulle föra ett nyktert liv. 1 vissa fall kundevårdtiden förlängas i sänder upp till . Dessutom fannsbestämmelser om återintagning i vårdanstalt om någon efter utskrivningenåterföll i missbruk och undandrog sig övervakning m. m. (55 §). Vård med stöd av LVM skall upphöra så snart syftet medvården är uppnått och senast efter det vården påbörjades, om intebeslut har meddelats om förlängning (7 §). Åsikterna har gått starkt isär när det gäller vilken vårdtidsom är erforderlig och lämplig vid en vård oberoende av samtycke för vuxnamissbrukare. Utskottet har behandlat frågan , bl.a. i betänkandet SoU 1982/83:37 där en utförlig beskrivning ges av bakgrunden,och i betänkandet SoU 1983/84:30. I sammanhanget kan nämnas att vård enligt lagen (1980:621)med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) - vilken har en med LVMlikartad uppbyggnad men skiljer sig på vikliga punkter- pågår till dess deninte längre behövs, dvs. tills vidare (bortsett från åldersgränsen). Förungdomar som vårdas på grund av sitt eget beteende stadgar emellertid LVU enomprövning var sjätte månad av frågan om vårdens upphörande. Enligt LVM är -som ovan nämnts - vårdtiden bestämd . För förlängninghärav - vilket bara kan ske en gång - krävs i princip synnerliga skäl. Socialberedningens förslag till LVM utgick från att denvård som skulle beredas med stöd av den nya lagen främst skulle ses som etlmedel att bryta en destruktiv utveckling och ge den enskilde motivation ochrealistisk möjlighet att själv fortsätta att arbeta med sina problem. Så snartdet fanns förutsättningar för en fortsatt vård i frivilliga former skulleutskrivning ske. Beredningen ville således inte acceptera en vårdsyn sominnebar att samhället skulle ta över den enskildes ansvar för sitt eget liv.Beredningen betonade vikten av att man vid den kommande utvärderingen avsocialtjänstreformen noga studerade bl. a. reglerna om vårdtiden. Enligtberedningen kunde man i avvaktan härpå betrakta vissa detaljer i förslaget somprovisoriska. Ipropositionen (prop. 1981/82:8) uttalade departementschefen att den föreslagnatiden torde vara väl avvägd för flertalet fall men att hon ställde sig tveksamtill om ens den vårdtid som enligt förslaget maximalt kunde komma i fråga vartillräcklig för de svåraste fallen. Behovet av att tillämpningen av LVM följdessärskilt noga med avseende på vårdtidens längd underströks. Vid utskottetsbehandling av propositionen förelåg bl. a. en motion med 1** 1984/85.12saml. SoU1984/85:30 12 yrkande om bestämd vårdtid. Utskottet(SoU 1981/82:22) anförde alt många olika synpunkter anlagts på frågan omvårdtidens längd.-Enligt utskottets mening kunde det inte komma i fråga attfrångå den av beredningen föreslagna och allmänt accepterade provisoriskalösningen av denna kontroversiella fråga. Utskottet erinrade också om attutvärderingen kunde komma att ge anledning till justering av reglerna omvårdtiderna. När frågan senast behandlades i hänvisadeutskottet (SoU 1983/84:30) till den tidigare behandlingen och tillsocialberedningens utvärdering. Utskottet ansåg mot den bakgrunden inte attdet då fanns anledning att inta en annan ståndpunkt beträffande vårdtidernaenligt LVM. Vårdtidens beräkning m. m. I monon 1984/85:2815 av UlfAdelsohn m.fl. (tn) begärs att endast effektiv tid i LVM-vård skall räknas somvårdtid (yrkande 11) och att förslag som medger möjligheten till s. k. vilanderesolution skall framläggas (yrkande 10). Enligt motionärernas mening börendast effektiv tid i vården räknas, däremot inte tid klienten exempelvishållit sig undan från vården. 1 sådana fall skall enligt motionärerna inte någotnytt beslut av länsrätten behöva inhämtas. Dessutom bör LVM enligt motionärernakompletteras med regler om s. k. vilande resolution liknande dem som fanns inykterhets-vårdslagen. Särskilt när viljan fanns men som så ofta förmågansviktade var vilande resolution ett positivt stöd som stärkte motkrafterna motfortsatt missbruk. Värdet av resolution ligger också enligt motionärerna i attden skall gälla för . 1 motion 1984/85:1771 av JanFransson (s) anförs att av förarbetena lill : LVM framgår att en vårdtid om tvåmånader i de flesta fall skulle vara tillräcklig samt att beslut om förlängningav vårdtiden ytterligare högst meddelas av styrelsen för hemmet därvederbörande vårdas (16 § LVM). Det kan exempelvis vara socialvårdsnämnd.Rätlen att besluta får enligt samma bestämmelse inte delegeras. Om, som iexemplet ovan, socialvårdsnämnd har inrättat en särskildinstitutionsstyrelse för hemmet under nämnden, bör enligt motionärens meningnämnden få rätt att delegera förlängningsbeslutet om såväl praktiska som andraskäl talar för detta. Motionären hemställer att LVM skall ändras i enlighet meddetta. Gällande bestäm/nelser Enligt 7 § LVM skall vård med stödav lagen upphöra så snart syftet med vården är uppnått och senast inom tvåmånader om inte beslut meddelats om förlängning. Vården upphörgenom utskrivning. SoU1984/85:30 13 undantag vad gäller beräkningen av vårdtiden finns inteför tid då missbrukaren avvikit eller av andra skäl - t. ex, sjukdom - intedeltar i vården. Socialberedningen anförde i sitt förslag till LVM (SOU1981:7 s. 49) bl. a. alt 7 § avser att begränsa påtvungen vård över huvudtaget, varför även vårdtid på sjukhus borde räknas in. Detsamma gällde när denintagne på försök vistades i andra vårdformer. Enligt beredningen skulle manvisserligen kunna ifrågasätta om inte längre avbrott i form av t. ex. vistelsei eget hem borde frånräknas. Beredningen menade dock att längre sådana avbrottinte skulle bli aktuella. Kan en missbrukare klara sig på egen handborde han enligt beredningen utskrivas. I propositionen om LVM (prop. 1981/82:8 s. 79) anfördesatt längre avbrott i vården på institutionen som regel borde medföra att denenskilde skrevs ut från vård enligt lagen. Det ansågs inte nödvändigt att ilagen ange vad som skall gälla i fråga om beräkning av vårdtiden om denenskilde avviker eller blir intagen i häkte eller kriminalvårdsanstalt.Institutionsledningen fick i sådana fall bedöma om man ville låta beslutetbestå tiden ut eller om man borde skriva ut den enskilde. Om bortovaron blevlängre än en månad borde enligt propositionen utskrivning regelmässigt ske. Vårdtiden får som nämndes ovan förlängas med högst tvåmånader, om den intagne till följd av sitt hälsotillstånd behöver ytterligarevård eller om det finns andra synnerliga skäl för förlängning (16 §). I praxishar bl. a. det faktum att den intagne avvikit och återfallit i missbruk under vårdtidenansetts utgöra skäl för förlängning. Beslut om förlängning meddelas av hemmetsstyrelse, vilken skall vara politiskt sammansatt. Landstingskommunen ellerkommunen kan antingen utse en särskild styrelse eller uppdra åt någon annannämnd att vara styrelse. Om landstingskommunen eller kommunen väljer att utseen särskild styrelse blir reglerna i kommunallagen (1977:179) om styrelse ochnämnder tillämpliga härpå. Den blir fakultativ nämnd enligt kommunallagen. Omen redan befintlig nämnd utses till styrelse gäller oförändrade regler för dennämnden. I båda fallen gäller dessutom reglerna i LVM. 1 16 § LVM föreskrivssålunda att beslut om förlängning inte får delegeras, varken till tjänstemaneller till en avdelning inom styrelsen. Enligt nykterhelsvårdslagen fanns möjlighet för i vissafall länsrätten och i övriga fall nykterhetsvårdsnämnden att beviljavillkorligt anstånd med verkställighet av beslut om tvångsintagning -s.k.vilande resolution - varvid den som beslutet avsåg i stället ställdes under övervakning(35 §). Dessutom kunde särskilda lydnadsföreskrifter med avseende påsysselsättning, vistelseort eller annat meddelas (36 §). Den myndighet somförordnat om villkorligt anstånd kunde också förklara anståndet förverkat (35§). Regler av här angivet slag saknas i LVM. Enligt 6 § LVMskall vården påbörjas efter det att beslutet om vård vinnerlaga kraft, annars upphör beslutet att gälla. Utskottetbehandlade frågan om vilande resolution senast i betänkande SoU1984/85:30 14 SoU 1983/84:30 varvid hänvisades till betänkande SoU1982/83:37 i vilket utskottet bl. a. uttalat att s. k. vilande resolutionliknande den som fanns i nykterhelsvårdslagen ter sig principiellt främmandeför socialtjänstlagens och LVM:s syn på syftet med vården. Vilande resolutionfungerade huvudsakligen som en påtryckning genom ett hot om vård. Utskottetställde sig mycket tveksamt till om en sådan möjlighet kan förenas medsocialtjänstens arbetssätt vilket, till skillnad från den gamlanykterhetsvårdens, skall präglas av hänsyn till den enskildes önskemål och hansfrivilliga medverkan. Utskottet utgick dock från att socialberedningen om såvisar sig påkallat överväger även denna fråga samt avstyrkte det framställda yrkandet. 1 motion 1984/85:2815 av UlfAdelsohn m.fl. (m) yrkas att LVM ändras på det sättet att den som är omedelbartomhändertagen skall beredas vård på sjukhus "om det behövs" (yrkande13). Motionärerna anför bl. a. att det självfallet bör vara så att enmissbrukare som verkligen behöver sjukhusvård får sådan vård under den tiddetta är nödvändigt. Lagtexten ger emellertid intryck av att vårdenoundgängligen alltid skall behöva inledas på sjukhus, vilket kan ge upphov tillmissuppfattning. Dessutom kan varken länsrätt eller socialnämnd besluta omsjukhusvård enligt hälso- och sjukvårdslagen. Gällande bestä/ni/xelser /n. Enligt 12 § LVM skall vård enligtlagen inledas på sjukhus om det anses lämpligt med hänsyn till den planerade vårdeni övrigt och förutsättningar för sjukhusvård är uppfyllda. Därefter skallvården fortsätta vid en vårdinstitution inom enligt de närmarereglerna i 11 §. Den som är omhändertagen skall utan dröjsmålberedas vård i ett LVM-hem eller i fall som redogjorts för i det föregående påsjukhus. Det åligger socialnämnden att föranstalta om sådan vård sedanpolismyndigheten anmält omhändertagandet. När LVM antogs av anförde utskottet i betänkandeSoU 1981/82:22 bl. a. följande (s. 18 och 19). Utskottet delar den uppfattning somkommer till uttryck såväl i propositionen som i motionerna, nämligen attsjukvården måste ta sin del av ansvaret för missbrukargrupperna. Detta måstevara en självklar utgångspunkt för LVM, som ju bl. a. syftar till atttillgodose en missbrukares akuta behov av medicinska vårdinsatser. Den somvårdas med stöd av LVM och är i behov av vård på sjukhus måste självfalletberedas sådan vård. Detta innebär att del i de flesta fall torde varanödvändigt att låta LVM-vården inledas på sjukhus, oavsett risken attmissbrukaren avviker. Formuleringen av 12 § får givetvis inte tolkas som skulle kunna avstå från den sjukhusvård som missbrukaren kan behöva. Om det hemdär en missbrukare skall tas in för vård med stöd av LVM SoU1984/85:30 15 självt har tillgång till tillräckliga vårdresurser för attmöta hans behov av medicinska insatser så ter det sig å andra sidan knappastrimligt att trots detta genomföra den medicinska vården på sjukhus med detavbrott och de praktiska olägenheter detta kan innebära. Undantag måste ocksågöras för det fall att någon som skall vårdas enligt lagen redan genomgåttavgiftning under betryggande medicinsk övervakning. Det bör dessutom erinras omatt det inte är möjligt att genomföra vård enligt sjukvårdslagen mot någonsvilja. Utskottet framhöll atträtten till sjukhusvård är att betrakta som ett erbjudande och inte som etttvång. LVM rubbar således inte principen att sjukvården skall respektera denenskildes rätt att bestämma över sin kroppsliga integritet (se även prop.1981/82:8 s. 59). I betänkande SoU 1982/83:37 (s. 25) behandlade utskottetett motionsyrkande av samma innehåll som det nu aktuella. Utskottet avstyrkteyrkandet och anförde att man inte delade motionärernas uppfattning omlagtextens innehåll. Lagrummet gav enligt utskottet klart vid handen att fråganom lämpligheten av inledande sjukhusvård skall prövas i varje enskilt fall.Utskottet anförde vidare bl. a. att socialberedningen hade anledning attsärskilt uppmärksamma samordningen mellan denna regel i LVM och andralagregler, bl. a. i hälso- och sjukvårdslagen och LSPV. Socialberedningen behandlade frågan om inledandesjukhusvård enligt LVM i delbetänkandet Ds S 1983:16. Den fråga beredningenägnade störst utrymme var dock risken för att missbrukaren skall avvika frånsjukhuset och det faktum att det inte finns någon möjlighet att hålla honomkvar mot hans vilja om inte LSPV är tillämplig. Beredningen övervägde attinföra en möjlighet att ta in en patient mot hans vilja på en psykiatriskklinik eller att hålla kvar honom under högst , om han skulle viljalämna kliniken innan han har fått behövlig vård. Mot bakgrund av de principiella invändningar som fördesfram stannade beredningen för att endast redovisa problemen och hur ett förslagom kvarhållningsrätt skulle kunna utformas men utan att ta slutlig ställning.Beredningen avser att återkomma till frågan i det kommande slutbetänkandet. Emellertid föreslog beredningen två mindre justeringar ireglerna om inledande sjukhusvård, vilka togs upp i proposition 1983/84:174 omvissa socialtjänstfrågor. Förslagen innebar dels att initiativet till inledandesjukhusvård skall åvila socialnämnden, både när den enskilde är omedelbartomhändertagen och då beslut om vård föreligger, dels alt rätten skall kunnaförordna om vård enligt LVM även om missbrukaren samtidigtvårdas enligt LSPV. I sitt av godkända betänkande SoU 1983/84:33tillstyrkte utskottet lagändringarna, som trädde i kraft (SFS1984:366). SoU1984/85:30 16 I motion 1984/85:2726 av (båda c) begärs förslag om ändring i socialtjänstlagen(1980:620) rörande frivilligt ingångna vårdavtal (yrkande 3). Motionärernaanför att för dem som ännu inte manifesterat ett missbruk men inlett ett sådantborde kommunens socialtjänst kunna erbjuda ett vårdprogram med viss bestämdvårdtid i form av avtalsvård. Enligt motionärerna används storapersonella och planerande resurser inom för att med olikaprogram och åtgärder stödja denna grupp. Missbrukaren bör genom ett förfarandemed avtalsvård kunna bindas till behandling även i de fall därvården initialt accepterats av denne. Gällande bestämmelser m. m. Enligt nykterhelsvårdslagen kundeden som var hemfallen åt alkoholmissbruk frivilligt gå in i statlig ellererkänd vårdanstalt om han skriftligen förband sig att kvarstanna under visstid, dock längst (58 §). Den som var på detta sätt intagen ivårdanstalt kunde enligt samma lagrum kvarhållas som angavs i förbindelsen,men kunde också, när omständigheterna därtill föranledde, skrivas ut tidigare. Ville någon som var intagen på vårdanstalt frivilligtstanna kvar på anstalten efter utgången av vårdtiden kunde detta medges förhögst på villkor att vederbörande skriftligen förband sig attstanna kvar som bestämdes (48 §). I LVMsaknas regler av angivet slag. Den s. k. kontraktsvårdsutredningen avgav i mars 1980betänkandet Kontraktsvård inom (Ds S 1980:3). Betänkandetinnehåller ett förslag till lag om kontraktsvård inom som bl. a.innehåller särskilda regler om kvarhållningsrätt på grund av utfästelse.Förslaget har remissbehandlats men har inte lett till något propositionsförslagom kontraktsvård. När förslaget presenterades fanns ännu inte LVM. a. från att det inte skulle finnas några andra möjligheter tilltvång mot vuxna missbrukare utom de som kunde finnas i den psykiatriskavårdlagstiftningen. I sammanhanget kan nämnas att i frivårdskommitténsbetänkande Nya alternativ till frihetsstraff (SOU 1984:32) föreslås attkontraktsvård införs som en straffrättslig reaktion i det svenskapåföljdssystemet. Detta får inte förväxlas med den kontraktsvård somdiskuterats för del. Den föreslagna bestämmelsen innebär attvid ådömande av fängelse i högst rätten får förordna attverkställigheten av ådömt fängelse skall anstå, under förutsättning att dentilltalade 1. vanemässigt missbrukar alkohol eller narkotika och är i behov avvård för sitt missbruk, 2. har förklarat sig villig att SoU1984/85:30 17 undergå sådan vård enligt ett särskilt vårdavtal och 3.bedöms som lämpad för vården. Efter remissbehandling övervägs förslaget förnärvarande i . Av väsentlig betydelse för frivårdskommitténsställningstagande rörande sanktionsformen kontraktsvård var denförsöksverksamhet med kontraktsvård för narkomaner som har ägt rum vidUlleråkers sjukhus i . Försöket startade och densista intagningen i försöksprogrammet gjordes . En slutligutvärdering av försöket kommer inte att föreligga förrän man har följt upp hurdet har gått för patienterna efter kontraktstidens utgång. Deresultat som framkommit har emellertid som nämnts ovan använts av frivårdskommittén i dess ställningstaganden. Ett yrkande motsvarande det i motionen framställdabehandlades av utskottet senast . Utskottet hänförde sig då(SoU 1984/85:8 s. 15) till ett tidigare uttalande (SoU 1982/83:37 s. 27) isamma ämne och anförde alt det enligt utskottets mening starkt kundeifrågasättas om det sedan LVM införts finns något egentligt behov av regler omkontraktsvård inom . Syftet torde i och för sig lika väl kunnatillgodoses t. ex. genom justering av gällande vårdtider enligt LVM ochliknande åtgärder. Utskottet utgick dock från att socialberedningen kommer attöverväga om det finns skäl att föreslå särskilda bestämmelser om kontraktsvårdeller liknande överenskommelser inom ramen för eller som ett komplement tillsocialtjänstlagen och LVM. Utskottet ansåg vid angivna förhållanden att riksdageninte borde ta något initiativ till s.k. frivillig kontraktsvård. Förvaltning av missbrukares socialförsäkringsförmåner I /xxotion 1984/85:2815 av UlfAdelsohn m.fl. (m) begärs ändring av socialtjänstiagen så att möjlighetenmedges för socialnämnd eller anhörig att förvalta missbrukares sjukpenning,föräldrapenning eller pension från den allmänna försäkringen (yrkande 5).Enligt motionärerna motverkas fortsatt missbruk genom den föreslagna ordningenoch nämnden kan försäkra sig om en fortlöpande kontakt med missbrukaren. Gällande bestämmelser m. I samband med att vid1981/antog LVM antogs också med verkan fr. o. m. den 1 januari1982 ändringar i lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL) rörandeutbetalning av alkoholmissbrukares socialförsäkringsförmåner. Ändringarnainnebar att de dittillsvarande möjligheterna för att påansökan av nykterhetsnämnd eller SoU1984/85:30 18 styrelse för utbetalasjukpenning, pension m.fl. ersättningar till kommun, make eller annanslopades. Däremot bibehölls en bestämmelse om att försäkringskassa kan betalaut pensionsförmåner till annan än den berättigade om denne är ur stånd attsjälv ha hand om pensionen (16 kap. 12 § AFL). Bestämmelsen förtydligadessamtidigt så att det klart framgår att den gäller även i de fall denpensionsberättigade på grund av långvarigt missbruk av beroendeframkallandemedel är ur stånd att själv ha hand om sin pension. På detta sätt kom ävennarkotikamissbrukare att omfattas av bestämmelsen. Vidare bibehölls möjlighetenför att betala ut folkpension (med undantag för ett s. k.förbehållsbelopp) till kommunen som ersättning för vården, när en missbrukaremed pension är intagen på institution (10 kap. 3 § AFL). Ett yrkande motsvarande del i motionen framställdabehandlades av socialförsäkringsutskottet . Utskottet hänvisade då(SfU 1984/ 85:3 s. 3) till tidigare uttalanden (/84:7) i samma frågaoch anförde att socialberedningen i sitt fortsatta arbete kommer att göra engenomgång av missbruksvården i landet och i samband därmed också kommer in påfrågan om socialförsäkringsförmåner. Utskottet ansåg att resultatet av dettaarbete borde avvaktas och avstyrkte motionen. Socialberedningen har behandlat frågan om utbetalning avsocialförsäkringsförmåner i delbetänkandet Ds S 1984:17 Rehabiliteringspenningtill missbrukare - vissa avgiftsfrågor. Beredningen erinrar om att bestämmelseni 16 kap. 12 § AFL gäller generellt och ger en möjlighet för försäkringskassaatt betala ut pension till en myndighet eller en anhörig i de fall denberättigade på grund av missbruk av beroendeframkallande medel inte själv kanta hand om sin pension. Beredningen anser inte att det finns någon anledningatt föreslå en utvidgning av möjligheterna att därutöver ta hand ommissbrukares socialförsäkringsersättningar mot deras vilja då någon ändring avde förhållanden som rådde då bestämmelserna avskaffades inte kan anses ha inträffat.Socialberedningen pekar dock på möjligheten att träffa frivilligaöverenskommelser med den pensionsberättigade. Betänkandet är för närvarandeföremål för remissbehandling. Allmän översyn av vårdlagstiftningen I motion 1984185:790 av (båda m) hemställs att hos regeringen begär förslagtill ny vårdlagstiftning avseende drogmissbrukare. Motionärerna anför att LVMär en så dålig lag att det inte är lönt att komma med förslag till tillägg ochdelvisa ändringar. Hela lagen måste göras om. Enligt motionen bör frivillighet varaförstahandsalternativet vid behandling, och tvångsingripande skall utgöraundantag. SoU1984/85:30 19 bör ske på tre nivåer: 1) frivilliga åtgärder inom ramenför socialtjänstlagens bestämmelser, 2) övervakning och andra föreskrifter somsociala nämnden ålägger missbrukaren och, i sista hand, 3) frihetsberövanden.S. k. vilande resolution bör vara möjlig och verkställighetstiden för beslutskall vara . Behandlingen skall vara individuellt anpassad. Vårdtidenskall normalt vara högst , men skall kunna förlängas om det är nödvändigtför att erhålla ett bestående resultat. Frihetsberövanden skall beslutas av länsrättenefter ansökan av sociala nämnden. Övriga åtgärder beslutas av socialnämnden. Pägåe/xde översyn Socialberedningen skall enligt sinadirektiv (Dir. 1982:106) göra en uppföljning av bl. a. socialtjänstlagen ochLVM. Beträffande LVM uttalas i direktiven att beredningen bör följa upptillämpningen av LVM i överensstämmelse med vad uttalade då lagenantogs. I betänkande SoU 1981/82:22 uttalade utskottet bl. a. följande omuppföljning av LVM (s. 7). Utskottet ser med särskildtillfredsställelse att det nu framlagts ett lagförslag rörande vården av devuxna missbrukarna som i likhet med socialtjänstlagen och LVU kan vinna en bredpolitisk anslutning.