bet · G801JuU38 · 1984-12-31 00:00:00 — Utvisasen utlänning skall det men som han åsamkas därigenom beaktas när påföljden förbrottet bestäms. Nären domstol överväger om en utlänning bör utvisas skall den ta hänsyn tillutlänningens levnads- och familjeförhållanden saml fill hur länge han har vistalsi . Endom om utvisning på grund av brott skall innehålla förbud för utlänningen attåtervända hit eller utan tidsbegränsning. I (RB) finns regler om vad sombrukar kallas förbud mot reformatio in pejus (förändring fill det sämre). Enhgtdessa gäller att högre rätt med anledning av den tilltalades talan, eller talansom förs av åklagaren till hans förmån, inte får döma fill en brottspåföljd somär alt anse som svårare än den som den lägre rätten dömt till (51 kap. 25 §första meningen som gäller rättegången i hovrätt; 55 kap. 15 § i vilken angesatt 51 kap. 25 § också gäller beträffande rättegången i högsta domstolen). Detfinns dessutom bestämmelser som bl. a. innebär att fängelse, villkorlig dom,skyddstillsyn och överlämnande till särskild vård skall anses vara inbördeslika svåra påföljder (51 kap. 25 § andra och tredje meningen). På talan av dentilltalade kan således högre rätt utan hinder av förbudet mot reformatio inpejus byta ut vissa icke frihetsberövande påföljder mot fängelse. JuU1984/85:38 11 I (BrB), som trädde ikraft , används ordet påföljd för brott. Det definieras genomen uppräkning i 1 kap. 3 §, Med påföljd förslås enligt lagrummets nuvarandelydelse de allmänna straffen böter och fängelse, disciplinstraff för krigsmänsaml villkorlig dom, skyddstillsyn och överlämnande till särskild vård.Utvisning upptas således inte i bestämmelsen om vad som utgör brottspåföljd iBrB:s mening. Utvisning anses i stället utgöra en sådan särskild rättsverkansom enligt 1 kap, 8 § BrB kan följa på ett brott förutom påföljd (JuU 1973:28s, 2, prop, 1979/80:96 s, 121). Den nuvarande ufiänningslagenföregicks av utlänningslag (SFS 1954:193). Bestämmelserna om utvisningpå grund av brott utlänningslag motsvarades lag avbestämmelser om förvisning. Av särskilt intresse i detta sammanhang är lydelsen av 26§ tredje stycket utlänningslag. Där föreskrevs bl. a. att omutlänning förvisas del men han därigenom lider skall beaktas vid bestämmande avannan påföljd för brottet. I denna del uttalade departementschefen bl. a. attdomstolen torde böra äga möjlighet till ett friare bedömande om den ficktillfälle att la ställning fill förvisningen samfidigt med bestämmande av annanpåföljd för brottet; domstolen borde i ett sammanhang avgöra vilka åtgärder somskall vidtas mot den dömde och härvid kom självfallet domstolensställningstagande till frågan om förvisning att inverka på de påföljder som iövrigt bestäms. lagstiftningsärende diskuterades vidareomfattningen av högre rätts prövning. Departementschefen uttalade bl. a. i lagrådsremissenalt högre rätt vid ändring av straffet borde ha befogenhet att meddela detbeslut i fråga om förvisning som påkallades därav, även om talan intefullföljts beträffande förvisningen. Om den lägre rätten inte dömt tillförvisning borde däremot den högre rätten inte kunna döma till förvisning. Medhänsyn lill förvisningens karaktär borde nämligen fråga härom i detta fall ickeupptas av högre rätt om åklagaren inte fullföljde talan därom.Departementschefen förordade all det i lagen skulle tas in en bestämmelse avinnebörd all högre rätt när den ändrar en påföljd som ådömts jämte förvisningskulle få meddela det beslut i fråga om förvisningen som påkallades därav. Lagrådet kritiserade förslaget att i utlänningslagen ta inen bestämmelse av den innebörden. Lagrådet diskuterade förvisningens karaktäroch intog ståndpunkten alt förvisning processuellt var att anse som ansvar.Lagrådet konstaterade vidare att det enhgt RB gällde som en allmän princip, attvid fullföljd av talan av endera parlen överrälten har att pröva ansvarsfrågani sin helhet såvitt angår den gärning varom talan fullföljts. Om ansvarsfråganäven inbegriper förvisning kunde det ifrågasättas om det fanns anledning alt iutlänningslagen ta in en särskild bestämmelse om överrältens befogenhet vid JuU1984/85:38 12 prövning av mål vari förvisning ådömts. Lagrådels slutsalsvar alt förslaget innebar betydande avsteg från principen att högre rätt haratt pröva ansvarsfrågan i hela dess vidd. Såvitt lagrådet kunde finna fanns detinte skäl alt göra en sådan begränsning, utan förvisning borde ifullföljdshänseende behandlas på samma sätt som andra brottspåföljder vilkaenligt RB hör till ansvarsfrågan. Lagrådet erinrade slutligen om alt högrerätts frihet i fråga om prövningen av ansvarsfrågan är inskränkt genom reglernai 51 kap. 25 § och 55 kap. 15 § RB om att den högre rätten inte i anledning avden tilltalades talan får döma lill svårare straff än del som den lägre rättendömt lill. Lagrådet anförde vidare all regeln, vilken enligt lagrådetanalogivis torde böra tillämpas på förvisning, syntes innefatta erforderliggaranti för den tilltalade mot ändring till hans nackdel. I den proposition som förelades fick förslagetden utformning som lagrådet hade förordat. Frågan berördes inte närmare underriksdagsbehandlingen (prop. 1954:41 s. 100, 145 f, 158, ILU 1954:14). Också vid tillkomsten av utlänningslagdiskuterades förvisningens (utvisningens) natur. I del förslag lill utlänningslagsom remitterades lill lagrådet föreslogs alt det i 40 § fjärde stycket skulleföreskrivas att det men som utlänningen åsamkas genom utvisningen skullebeaktas när påföljden "i övrigt" för broitel bestäms. Lagrådetdiskuterade denna formulering och anförde sammanfattningsvis följande. De citerade orden måste anses innebära alt utvisning pågrund av brott betraktas som en form av brottspåföljd. Delta synsättöverensstämde med vad som gällde enligt utlänningslag. Vid tillkomstenav den lagen uttalade sig både lagrådet och departementschefen för attförvisningen processuellt sett var all anse som en ansvarspåföljd. - GenomBrB:s tillkomst har den terminologiska frågan kommit i ett annat läge. 11 kap.3 § BrB finns en definition av begreppet påföljd för brott (om denna se ovanunder . - Den diskussion om förvisningensnatur som fördes i förarbetena till utlänningslag skall ses motbakgrund av bl. a. frågan huruvida överrätt har alt pröva ansvarsfrågan i heladess vidd, såvitt angår den gärning varom talan fullföljts, om fullföljd skettendast i viss del, t. ex. rörande förvisningsbeslul. Denna fråga besvaradesjakande, och den linjen har följts även efter det alt BrB;s terminologi slagitigenom i tillämpningen (NJA 1979 s. 478)'. - Att i den nya utlänningslagenbehålla den gamla lagens terminologi på denna punkt skulle mot bakgrund av detanförda närmast vara ägnat att skapa förvirring. En anpassning lill BrB:sterminologi borde ske genom all orden "i övrigt" fick utgå. Departementschefen godtog lagrådels förslag och framhöllatt bestämmelserna i lagrummet inte avsåg alt hindra alt högre rätt, liksomdittills, prövar ansvarsfrågan i hela dess vidd även om talan fullföljs endastbeträffande beslut om utvisning. berörde inte frågan särskilt (prop.1979/80:96 s. 121 f, 135, AU 27). Se numera även NJA 1980 s. 337. JuU1984/85:38 13 I samband med tillkomsten av 1980års utlänningslag aktualiserades också i ett annat sammanhang frågan om RB:sbestämmelser om straff (brottspåföljd) var tillämpliga på utvisning(förvisning). Bakgrunden var all det rådde osäkerhet huruvida den regel i RBsom för häktning förutsätter fara för alt den dömde undandrar sig lagföringeller straff kunde tillämpas beträffande förvisning. hade - påhemställan av justitieutskottet - begärt att denna fråga övervägdes (JuU1973:28, rskr, 277), Problemet löstes genom att det i klarläggande syfteinfördes en regel i 24 kap, 21 § RB av innebörd att bestämmelserna om häktningav den som skäligen kan befaras undandra sig straff även skall gälla i fråga omden som skäligen kan befaras undandra sig utvisning i det fallet domstol harfällt vederbörande lill ansvar (prop, 1979/80:96 s, 80 f, 111, 135 f). Till grund för den nuvarande RB låg ett förslag avprocesslagberedningen. Processlagberedningen föreslog att förbudet motreformatio in pejus skulle ges följande lydelse (51 kap, 25 § första meningen); Ej må hovrätten i anledning av dentilltalades talan eller talan, som av åklagaren föres fill hans förmån, ändraunderrättens dom till men för den tilltalade. I förslaget fanns vidarebestämmelser som medgav utbyte av fängelse mot vissa frihetsberövande påföljder(SOU 1938:43 s. 130). 1 sin motivering fill förslaget uttalade beredningen bl.a. följande: Fullföljes däremot talan av dentilltalade eller av åklagaren till hans förmån, synes med hänsyn lill dentilltalades ställning i rättegången billigheten kräva, att ändring ej göreslill den tilltalades nackdel. I de fall, då dylik ändring finnes påkallad, bördet ankomma på åklagaren eller målsägaren att taga initiativ härtill, ochändringen bör ej bliva beroende av att den tilltalade använder rättsmedel, somställts lill förfogande huvudsakligen i hans intresse. Några betänklighetersynas däremot ej möta mot all, då den tilltalade av underrätten dömts förbrottet, på hans talan ändra den överklagade domen i de fall, då fråga ej är omalt bedöma gärningen strängare utan endast all välja mellan olikareaklionsformer av den art, att de icke kunna med hänsyn till svårhet jämföras.Delta gäller, då straff utbytes mot skyddsåtgärd eller omvänt eller då vissskyddsåtgärd sättes i stället för annan dyhk åtgärd (SOU 1938:44 s. 538). 1 den proposition som föreladesriksdagen föreslogs samma lydelse av bestämmelsen som processlagberedningenhade föreslagit. Det utskott som beredde ärendet föreslog följande lydelse avbestämmelsen; Ej må hovrätten i anledning av denfilltalades talan eller talan, som av åklagare föres till hans förmån, dömalill straff, som är att anse som svårare än del, vartill underrätten dömt. Utskottet uttalade bl. a. altutskottet inte hade något att invända mot den principiella lösning somförslaget innebar. Utskottet ansåg dock att bestämmelsen fått en utformningsom kunde ge anledning lill erinringar; uttrycket "lill men för dentilltalade" var inte fullt klart och kunde ge anledning till JuU1984/85:38 14 Vad som enligt utskottets mening bordeutsägas var all hovrätten inte i anledning av den tilltalades talan eller avtalan, som av åklagaren förs till hans förmån, får döma till straff som ärsvårare än det, vartill underrätten dömt. följde utskottet (prop.1942:5 s. 133, första särskilda utskottets utlåtande 1942:2 s. 130, 273). Som fidigare har nämnts innehåller bestämmelsen i 51 kap.25 § RB om reformatio in pejus nu ordet brottspåföljd. Ordet straff byttes utmot ordet brottspåföljd i samband med tillkomsten av BrB för att nåöverensstämmelse med BrB:s terminologi (prop. 1964:10, s. 24 f, 151 f, 332). Idetta lagstiftningsärende vidtogs också vissa ändringar i 26 § i 1954 årsutlänningslag, dock utan att formuleringen "annan påföljd förbrottet" berördes därav (prop. 1964:10 s. 223). Utskottet har i ett tidigare sammanhang funnit alt bl. a.bestämmelserna om reformafio in pejus med den nuvarande ordningen i fråga ompåföljders inbördes svårhel kan leda till resultat som framstår som stötandeför den allmänna rättsuppfattningen. Utskottet uttalade sig också för all enöversyn av regelsystemet borde komma till stånd (JuU 1977/78:6; jfr JuU1977/78:33 och 1981/82:40, p. Vissa avgöranden av högsta domstolen har slagit fastatt de bestämmelser som medger att högre rätt på talan av den tilltalade byterut vissa icke frihetsberövande påföljder mot fängelse inte bör utnyttjas isyfte alt på den tilltalades klagan åstadkomma en kraftigare reaktion motbrottsligheten ån vad den lägre rättens påföljdsbeslämning innebär. De börenligt högsta domstolen också i övrigt tillämpas så att man i möjligaste månundviker att resultatet av en tilltalads överklagande kommer alt framstå som enpåfallande försämring för honom (NJA 1984 s. 452 och 918). Som har nämnts är utvisning inte en brottspåföljdenligt terminologin i BrB. Beträffande förverkande, som inte heller arenbrottspåföljd, har högsta domstolen tillämpat grunderna för RB:s bestämmelserom förbud mot reformatio in pejus. I ett avgörande har högsta domstolen såledesansett hinder möta mot att på talan av den filltalade skärpa ett förverkande(NJA 1983 s. 425). Beträffande tillämpningen i fråga om de tidigareåmbetsstraffen, se NJA 1962 s. 783. (Ju1979:04) har bl. a. i uppdrag att pröva om del skulle innebära fördelar allinföra allmänna regler om påföljdsval och slraffmätning i BrB och i så fallföreslå lämplig lydelse. En särskild fråga som, enligt vad som anges i direktiven,kommittén därvid inte kan undgå all JuU1984/85:38 15 komma in på är om de principer för bedömning avbrottspåföljders inbördes stränghet som har kommit till uttryck i skildabestämmelser i och RB är ändamålsenliga (dir. 1979:34). Enligt vadutskottet har inhämtat kommer kommittén att beröra bestämmelsen om attdomstolen vid bestämmande av påföljd skall beakta det men som åsamkas genomutvisning. Enligt utskottets mening är detsvårt all inte finna sympati för en sådan ordning som motionärerna förespråkar.En sådan ordning skulle också vara förenlig med vissa uttalanden underförarbetena till utlänningslag. Som tidigare nämnts anfördedepartementschefen då att den högre rätten inte i anledning av den tilltaladestalan borde kunna döma till förvisning (nu utvisning) om inte den lägre rätlengjort det. Och lagrådet uttalade sig för att om förbud motreformatio in pejus skulle tillämpas analogt på förvisning (nu utvisning). Härkan också pekas på all högsta domstolen i några avgöranden under senare årsynes ha tillämpat reglerna om reformatio in pejus när det gäller påföljderenligt BrB och förverkande på ett för den tilltalade mera gynnsamt sätt äntidigare. Sedan detta sagts måste också konstateras att del härhandlar om en vittutseende och komplicerad lagstiftningsfråga som berör bl. a.ett flertal centrala bestämmelser i både RB och BrB. T. ex. aktualiseras här enkonflikt mellan å ena sidan intresset av att tillåta överrätl alt göra en såallsidig prövning som möjligt av mål där utvisning kan vara aktuell och å andrasidan intresset hos den tilltalade alt på talan av enbart honom åtnjuta garantimot ändring lill hans nackdel. I denna del vill utskottet peka på att delgivetvis inte är tänkbart att ha en ordning som innebär att högre rätt när denupphäver ett beslut om förvisning inte skall kunna skärpa ett frihetsstraff. lägel måste avgörande för omfattningen av den högre rätlens ; vninggivetvis vara en helhetsbedömning av vad den lägre rättens dom inneburit förden filltalade. Som framgår av det föregående har utskottet i tidigaresammanhang uttalat sig för en översyn av hithörande regler. Även den härmedsammanhängande fråga som motionärerna tagit upp förtjänar enligt utskottetsmening att övervägas närmare, inte minst mot bakgrund av den rättsutvecklingsom ägt rum. Utskottet utgår från att fängelsestraffkommittén, som kommer attta upp problem som har beröring med den här diskuterade frågan, inte gärna kanunderiåta att också närmare behandla den. Med dessa uttalanden avstyrkerutskottet bifall till motion 502. I motion 454 förespråkas sådanlagändring att stöld genom inbrott i bostad skall bedömas som grov stöld.Syftet med motionsönskemålel är att markera JuU1984/85:38 16 samhällets inställning till den kränkning av hemfriden somett inbrott innebär. Straffet för stöld är fängelse i högst (8 kap. 1 §BrB). Straffet för grov stöld är fängelse i lägst och högst (8 kap. 4 § första stycket BrB). 1 8 kap, 4 § andra stycket BrB föreskrivs attvid bedömande huruvida brottet är grovt särskilt skall beaktas om del avsettsak som någon bar på sig, om gärningsmannen varit försedd med vapen, sprängämneeller annat dylikt hjälpmedel eller om gärningen eljest varit av särskiltfarlig eller hänsynslös art, avsett betydande värde eller inneburit synnerligenkännbar skada. Bestämmelsen i 8 kap, 4 § BrB om grov stöld fick sinnuvarande utformningar (prop, 1975/76:42, JuU 16, rskr, 111), Tidigareföreskrevs i 8 kap, 4 § andra stycket BrB all vid bedömande huruvida brottetvar grovt särskilt skulle beaktas bl, a, om det förövats genom inbrott.Lagändringen innebar att inbrott utgick bland de uppräknadeomständigheter som särskilt skall beaktas vid denna bedömning, 1 ställettillfogades som en sådan omständighet alt gärningen varit av särskilthänsynslös art. Syftet med den gjorda lagändringen rörande rekvisiten förgrov stöld var all åstadkomma större restriktivitet när det gäller all bedömaen stöld som grov; beteckningen grov stöld skall sålunda bara användas i sådanafall som efter en allsidig bedömning framstår som särskilt kvalificerade, Ilagstiftningsärendet underströks all enbart det förhållandet all en stöldförövats genom inbrott inte bör få till följd att gärningen bedöms som grovstöld. Större avseende bör fästas vid det obehag och lidande som etthänsynslöst lillvägagångssält vid stölden medför än vid tillvägagångssättel somsådant, 1 förgrunden träder därvidlag, enligt vad som också framhölls, sådanaförfaranden som innebär angrepp på den personliga integriteten eller störningarav vad som räknas lill hemfriden. Beträffande inbrott som kvalifikationsgrundbetonades vidare i förarbetena all det givelvis är av betydelse var och närinbrottet äger rum och all det är naturligt all ett inbrott i någons bostadbedöms som allvarligare än ett inbrott i ett vindskontor eller en lagerlokal. har i följande fall (NJA 1976 s, 414)funnit en inbroltsslöld i bostad vara all anse som grov. Inbrottet skedde vid16-liden i en för tillfället tom lägenhet. Gärningsmannen hade först ringt pålägenhetsdörren för att utröna om lägenheten var tom. Högsta domstolenuttalade att han emellertid ingalunda kunde vara säker på all ingen var hemmaoch han hade enligt domstolen i vart fall att räkna med all någon i lägenhetenboende när som helst kunde komma hem - del var vid sådan lid all mångamänniskor kommer hem från sitt arbete. uttalade bl, a, allgärningen vid dessa förhållanden fick anses ha inneburit en allvarlig kränkningav de i lägenheten boendes integritet, I ett annat fall (NJA 1982 s, 102) ansåg högsta domstolenen inbroltsslöld inte vara grov. Gärningen bedömdes vara en ren impulshandling- inbrott genom att slå sönder ett fönster i en beboddlägenhet vars JuU1984/85:38 17 innehavare var bortrest- ingen ytterligare skadegörelsehade skett, gärningsmannen hade inte sökt igenom lägenheten och hadeuppehållit sig där endast . Det stulna var en flaska punsch.Högsta domstolen uttalade emellertid i domen att en inbrottsstöld i en beboddlägenhet i allmänhet måste betraktas som ett allvarligt brott med hänsyn lillden kränkning av de boendes integritet som gärningen innebär. Utskottel har (JuU 1980/81:26 s. 5 f) och (JuU 1983/84:24 s. 16 f) avstyrkt bifall till motionsyrkanden liknande delaktuella. lade frambetänkandet (SOU 1983:50) Översyn av lagstiftningen om förmögenhetsbroit utomgäldenårsbrolt. I betänkandet behandlas bl. a. frågan om straffvärde ochslraffskydd i fråga om inbrott och störning av hemfriden. Betänkandet, som harremissbehandlats, innebär förslag til en omfattande reform på förmögenhetsbrottensområde. I budgetpropositionen (s. 20) anmäler chefen för juslitiedepartementetatt remissutfallet inte ger underlag för att nu genomföra en så omfattandereform som utredningen har föreslagit.I vissa delar -främst vad gällerdatorbedrägerier och ocker - räknar han emellertid med en lagrådsremiss undervåren 1985. Departementschefen anför vidare all han övervägervilken inriktning och vilka former som bör väljas för ett eventuellt fortsattarbete. Här bör även nämnas del arbete som bedrivs avfängelsestraffkommiitén (Ju 1979:04). 1 det huvudbetänkande som kommittén avseratt lämna kommer kommittén alt behandla bl. a. frågor omslraffskalor för olika brott och om regler för påföljdsbeslämning. Som framgått av vad som anförts inledningsvis ändrades år1976 bestämmelserna om grov stöld på så sätt alt inbrott inte längre ingår iden exemplifiering av omständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömandehuruvida ett stöldbroti skall anses som grovt. Enligt utskottets mening finnsdet inte skäl att anta att nuvarande reglering har lett till sådana olägenheterav rättspolitisk art all har anledning att ta initiativ i enlighet medvad som föreslås i motion 454. Utskottet vill också peka på att frågan om vilkaomständigheter som skall ligga till grund för bedömningen huruvida ett brott ärgrovt eller ej omfattas av förmögenhetsbrollsutredningens förslag, beträffandevilkel ytterligare överväganden kommer all göras inom . aviserade förslag kan komma att få inverkan på frågan. Med hänvisning lill del anförda avstyrker utskottet bifalllill moiion 454 i denna del. I moiion 2392 kritiseras dennuvarande ordningen i fråga om betalning av böter som ådömts av domstol.Motionären efterlyser en möjlighet för den bötfällde att frivilligt kunna fåbetala böterna utan alt indrivning företas av kronofogdemyndigheten. JuU1984/85:38 18 Böter ådöms av domstol. Bötesstraffkan också åläggas av åklagare genom strafföreläggande och av polisman genomföreläggande av ordningsbot. Enligt 1 § bölesverkställighetslagen (1979:189) verkställsbötesstraff genom uppbörd eller indrivning. Regeringen bestämmer i vad månverkställighet skall ske genom uppbörd. Uppbörd innebär att den bötfällde frivilligt erläggerbetalning till den myndighet som regeringen bestämmer (4 §). Uppbörd får ske såsnart det ifrågavarande avgörandet har meddelats (2 §). Om uppbörd inte sker skall kronofogdemyndigheten driva inböterna (6 §). Indrivningen inleds genom all den bötfällde avkrävs betalning (7§). Utmätning kan sedan tillgripas (9 §). Indrivningen får inte ske förrändomen har vunnit laga kraft eller föreläggandet har godkänts (2 §). Regeringen har som sagts befogenhet all bestämma ivad mån uppbördsförfarandel skall användas (1 §), I 3 §böiesverkställighetsförord-ningen (1979:197) har regeringen föreskrivit alluppbördsförfarandel skall användas vid verkställighet av bötesstraff på grundav föreläggande. Någon föreskrift om alt uppbörd får ske även i fråga om bötersom ådömts av domstol har inte meddelats. Vad nu sagts innebär all böter som ådömts av domstol kanbetalas endast genom indrivning av kronofogde. En kortbakgrund till den gällande ordningen lämnas i det följande. Vid bölesverkställighetslagens tillkomst fannsredan i tillämpning ett särskilt uppbördsförfarande för böter som ålagts inomordningsbots- och strafföreläggandesystemen. Förfarandet innebär att denmisstänkte i samband med att föreläggandel utfärdas ges tillfälle attfrivilligt betala böterna till över postgiro. Vidarbetsrutinerna används ADB-teknik, I förarbetena tillbölesverkställighetslagen (se prop, 1978/79:40 s, 23 f) berördedepartementschefen fördelarna med uppbördssystemel. Bl, a, uttalades alt delligger helt i linje med de strävanden man haft inomstraffprocesslagstiftningen och även kriminalvårdslagsliftningen allverkställigheten av en påföljd kommer så snabbi som möjligt efter brottet. Delsades vidare alt man genom uppbördssystemet kan reducera sådan ofrivillig"kredilgivning" från statens sida som förekommer inom indrivningssektorn.Vidare underströks att användning av ADB för all bölesuppbörd leder tillrationalisering av verkställigheten. har också ställt sig bakom ettuttalande av chefen för justiliedepartemenlet vid bölesverkställighetslagenstillkomst enligt vilkel den centrala uppbörden när den är fullt utbyggd iprincip bör inbegripa även böter, viten m, m, som har ådömts av domstol, i denmån syslemtekniska eller kostnadsmässiga skäl inte lägger hinder i vägen (prop,1978/79:40 s, 23 f, LU 10, rskr, 159), En arbetsgrupp inom samarbetsorganet (Ju 1968:59) förrättsväsendets informationssystem () har i en promemoria år 1980presenterat ett förslag lill principiell utformning av ett datorbaserat syslemför uppbörd av domstolsböter. På regeringens uppdrag (beslut ) harSARI JuU1984/85:38 19