bet · G801JoU11 · 1984-12-31 00:00:00 — Resursbehoveni samband med urskogsinventeringen diskuteras i naturvårdsverketsanslagsframställning för /86. Verket anför bl. a. följande. Det skyddsbehov som föranleds avurskogsinventeringen är betydande och uppskattas till storleksordningen 400500milj. Härvid räknar verket med skydd enbart av de i högstaangelägenhetsklassen medtagna objekten. Till följd av den begränsademedelstillgången bör i första hand ersättningar för aktuella objekt utgå fillenskilda markägare. Större delen av urskogarna är belägna på statens mark ochstaten bör rimligen antingen bevara dessa utan kostnad för naturvården genomsärskilt riksdagsbeslut eller att förvaltare av statens skogar får objektersatta ekonomiskt även med den här önskadeuppräkningen av anslaget. En dellösning av finansieringsproblemet vore att som verket tillsammans med föreslagit ianspråkta skogsvårdsavgifterför att bevara skogar som även är av skogsforskningsintresse. JoU 1984/85:11 11 Ett bevarande av de skyddsvärda fjällnära skogarna,belägna på statens mark, bör mot ovannämnda bakgrund inte heller komma att ställanågra anspråk på anslaget. F. n. pågår diskussioner angående finansieringen avnya naturvårdsobjekt mellan berörda myndigheter, bl. a. ochdomänverket. m. om ersättning till markägare Bestämmelser om ersättning till markägare vidinrättande av naturreservat finns i 2536 §§ naturvårdslagen. I uppkommandeersättningsfrågor ankommer det i första hand på att förhandla medmarkägaren för statens räkning. Om frågan inte löses förhandlingsvägen skallmarkägaren enligt 33 § första stycket väcka talan mot staten hos fastighetsdomstolinom från det att det beslut varpå ersättningsanspråket grundas vannlaga kraft. I praxis förekommer det att , om det t. ex. behövs förfortsatta förhandlingar, förlänger den angivna ettårs-fristen. En sådanförlängning är emellertid inte bindande för markägaren; denne kan när som helstefter det att beslutet om reservatsbildning e. d. vunnit laga kraft fäersättningsfrågan prövad genom att väcka talan hos fastighetsdomstolen. Iförarbetena till de paragrafer som reglerar ersättningsfrågorna harunderstrukits vikten av att dessa frågor i största möjliga utsträckning lösesförhandlingsvägen. Det finns också uttalanden som går ut på att ersättningsfrågornabör avgöras tämligen snabbt och att länsstyrelserna så långt möjligt börundvika att efterge tidsgränsen i 33 § första stycket naturvårdslagen (bl. a.L3U 1964:41). Regler om flygning över naturskyddade områden finnsbl. a. i luftfartskungörelsen (1961:558). Enligt 3 § kan luftfartsverketförordna att visst område skall vara s. k. restriktionsområde. Om det ärpåkallat av hänsyn till naturskydd och friluftsliv kan luftfartsverket beslutaom inskränkningar i flygverksamheten inom ett område under viss del av året.Sådant förordnande meddelas efter samråd med bl. a. vederbörande länsstyrelseoch med . Vidare kan förbud mot landning inom visst områdemeddelas om det är påkallat av hänsyn till samfärdsel, fiske eller annannäring, naturskydd och friluftsliv (68 §). Lufttrafiköver nationalparkerna kan regleras med stöd av 5 § naturvårdslagen (1964:822).I reglementena för vissa nafionalparker stadgas sålunda bl. a. förbud motlandning med luftfartyg. Enligtgällande bestämmelser för civil luftfart får flygning i princip aldrig ske pålägre höjd än . Vissa undantag gäller för helikopterflygning vidogynnsamma väderförhållanden. Problemen med civilflygfart framför allt i fjällområdena har uppmärk- JoU1984/85:11 12 sammats av och av vissa länsstyrelser.Inom arbetar man f. n. med att åstadkomma strängare reglerför luftfart inom nationalparkerna. Motion 1983/84:927 1 mofion 1983/84:923 av UlfAdelsohn m. fl. (m), vilken innehåller motiveringen till motion 927,förespråkas olika åtgärder för att främja fritidsboende och byggande avfritidshus. Den fysiska riksplaneringen visar enligt motionen att fritidsbebyggelsekan tillåtas i stora delar av vårt land utan att naturvårdsintressen och andraskyddsintressen behöver bli lidande. a. bör det vara möjligt att i vissutsträckning tillgodose medborgarnas önskemål om strandnära tomtmark, eftersomvi i värt land har mycket god tillgång på stränder. Endast en ytterst liten delav den strandnära marken skulle behöva tas i anspråk. För att underlätta ensådan utveckling av fritidsboendet bör reglerna om generellt strandskydd ändras,och i stället bör länsstyrelserna ges möjlighet att förordna om strandskydd ide fall detta är motiverat. Motion 1983/84:1843 I motion 1983/84:1843 av IngridHemmingsson m. fl. (m) anförs att en begränsad fritidsbebyggelse längs sjöaroch vattendrag kan utgöra ett värdefullt inslag i naturen. Detta gäller framförallt i stora delar av . En bosättning av detta slag kan bl. a. bidratill att stränderna hålls öppna och tillgängliga för alla människor. Motionenutmynnar i ett yrkande att strandskyddsreglerna upphävs i sin nuvarande formoch att kommunerna i stället ges möjlighet att beakta eventuellaskyddsintressen i den kommunala fysiska planeringen. Gällande bestämmelser, tidigare riksdagsbehandling m.m. Enligt 15 § naturvårdslagen råderstrandskydd vid havet, insjöar och vattendrag, omfattande land- ochvattenområdet intill från strandlinjen vid normalt medelvattenstånd.Syftet med denna bestämmelse är att åt allmänheten trygga tillgången tillplatser för bad och friluftsliv. Strandskyddets innebörd framgår av 16 § sammalag. a. är i princip all nybyggnad och viss annan markanvändning förbjudnainom strand-skyddsområde. Enligt 15 § andra stycket NVL kan emellertidregeringen eller myndighet som regeringen bestämmer förordna att strandområdesom uppenbarligen saknar betydelse för bad och friluftsliv inte skall omfattasav strandskyddet. Strandskyddet kan också, om så erfordras, utvidgas intillhögst från strandlinjen. Vid fastställelse av generalplan, stadsplaneller byggnadsplan kan, när särskilda skäl föreligger, förordnas JoU 1984/85:11 13 atti planen ingående strandområde ej längre skall omfattas av strandskydd. Inomområde där strandskydd råder får medge undantag från förbudet motnybyggnad m. m. om särskilda skäl föreligger. Reglernaom generellt strandskydd tillkom i samband med ändringar i NVL. Enligtäldre bestämmelser om strandskydd kunde efter prövning i varjesärskilt fall förordna att visst strandområde skulle vara strandskyddsområde. Avbestämmelserna i 43 § NVL följer att rätten att ge dispens frånstrandskyddsbestämmelserna kan delegeras till kommunen. Motionermed samma yrkanden som de nu aktuella har tidigare avstyrkts avjordbruksutskottet (se bl. a. JoU 1982/83:19 och 1983/84:18). lagrädsremiss med förslag till plan- och bygglag berörssamordningen mellan och andra lagar som reglerarbebyggelse. Föredragandedepartementschefen (statsrådet ) anför i detta sammanhang bl. Både naturvårdslagen (1964:822) och väglagen(1971:948) innehåller bestämmelser som reglerar bebyggelse m. m.PBL-utredningen har föreslagit att strandskyddsbestämmelserna flyttas frånnaturvårdslagen till PBL. Av detta följer till en början att befogenheten attutvidga eller inskränka strandskyddet generellt förs över från länsstyrelsernatill kommunerna. Vidare blir följden att vid sin normala bygglovsprövningskall tillämpa även reglerna om strandskydd och alltså ha möjlighet att gedispens från det förbud som ligger i strandskyddsbestämmelserna. Jaghar viss förståelse för tanken på ett enhetligt förfarande. Inte minst frånsökandens synpunkt är det naturligtvis en fördel att ansökningen prövas ur allaaspekter av samma myndighet. Jag anser emellertid att allemansrätten, som juligger bakom strandskyddet, är en tillgång som det ligger i hela landetsintresse att slå vakt omkring och att länsstyrelserna på det stora hela harskött denna uppgift mycket bra. Strandskyddet är ett begrepp som harvunnit insteg i det allmänna rättsmedvetandet. Enbart den åtgärden att flyttareglerna bort från naturvårdslagen skulle kunna uppfattas som en förändring avstrandskyddets styrka. Detta skulle enligt min mening vara olyckligt. Jag ansersåledes att övervägande skäl talar för att strandskyddsbestämmelserna skallvara kvar i naturvårdslagen och att i princip skall fatta besluti strandskyddsfrågor. Den möjlighet att delegera beslutanderätten tillkommunerna som finns i naturvårdslagen bör behållas. I denna frågahar jag samrått med chefen för . I motion 1983/84:902 (yrkande 7) anförs att det ivårt land finns stora arealer våtmarker som inte ger någon nämnvärd avkastningmen som från JoU 1984/85:11 14 ekologisksynpunkt är utomordentligt värdefulla. De spelar stor roll för bl. a.vattenbalansen och som tillflyktsort för djur och växter. Genom nya tekniskalandvinningar kan våtmarkerna bli ekonomiskt intressanta, t. ex. förskogsodling och energiförsörjning. gjorda undersökningar visar attvåtmarkerna behöver ett starkare skydd i lagstiftningen. Sålunda börtillståndsplikt för våtmarksdikning införas. Inventeringen av våtmarkerna börpåskyndas och intensifieras, med klassning av deras skyddsvärde ochavgränsning av våtmarker som inte får exploateras. Statligt stöd bör ej utgåtill exploatering som strider mot starka naturvårdsintressen. Tidigareriksdagsbehandling m. m. behandlade en liknande motionunder /84. I det av godkända betänkandet (JoU1983/84:18) anförde utskottet: Utskottet erinrar om att naturvårdsverketsvåtmarksinventering, som igångsattes efter ett riksdagsbeslut , hittillsbl. a. resulterat i en översikfiig inventering, som redovisades (SNV PM1181-1184). I utskottets betänkande JoU 1982/83:4 lämnas vissa uppgifter om detfortsatta inventeringsarbetet, till vilka här hänvisas. I nämnda sammanhanguttalades bl. a. att utskottet delade uppfattning att enfortsatt inventering var angelägen för att ge nödvändigt underlag för vidarediskussioner angående avvägningen mellan bl. a. naturvårdens och skogsbruketsintressen. Frånoch med har en regional våtmarksinventering startats för att geunderlag för en bedömning av våtmarkernas betydelse och skyddsvärde iförhållande till intressena för bl. a. torvtäkt och skoglig virkesproduktion.Denna inventering genomförs i samverkan mellan och berördalänsstyrelser. svarar härvid för bl. a. planering, utbildningoch samordning medan resp. länsstyrelse genomför inventeringen ochsammanställer regionala redovisningar. Utskottetvill i sammanhanget också fästa uppmärksamheten på att den nya vattenlagen(1983:291), som träder i kraft , innehåller bestämmelser somstärker naturvårdens intressen vid prövningen av markavvattningsföretag. Isamband med prövningen av förslaget till vattenlag förordade utskottet vidareatt det vattenrättsliga prövningssystemet borde kompletteras med entillståndsprövning enligt naturvårdslagen (JoU 1982/83:30 s. 57 f.). Fråganhärom övervägs f. n. i . Sammanfaftningsvisanser utskottet att syftet med motion 1982/83:1097 yrkande 7 kan förväntas blitillgodosett utan någon ytterligare åtgärd från sida.Motionsyrkandet avstyrks således. Skogsbrukoch naturvård m. m. Enligt motion 1983/84:360 av m. (s) är efterlevnaden av 21 § skogsvårdslagen och dess tillämpningsföreskrifterdålig. JoU 1984/85:11 15 ofillfredsställandebåde från naturvårdssynpunkt och med hänsyn till det allmänna rättsmedvetandet.Att bestämmelserna inte följs beror på okunnighet om gällande bestämmelser,ovilja att följa dessa samt vetskapen om att överträdelser inte beivras.Skogsstyrelsen och skogsvårdsstyrelserna har enligt mofionen lagt ned ettlovvärt arbete på att utbilda sin personal i fråga om hänsynsreglerna. Men detkrävs även informations- och övervakningsresurser för att ändra markägarnasoch avverkarnas inställning till dessa regler om de skall fungera i praktiken.Det bör åläggas att ansvara för att utbildningen ihänsynsreglerna blir obligatorisk på alla nivåer inom skogsbruket, för attskogsvårdsstyrelserna ökar satsningen på information och upplysning och attmöjligheterna till vite enligt 27 § skogsvårdslagen utnyttjas mera. I motion 1983/84:849 (yrkandena 4 och 5) tas uppvissa naturvårdsfrågor i samband med dels avvecklingen av 5:3-skogarna, delsskogsbruk i allmänhet. Enligt motionen finns det klara motsättningar mellannatur-och kulturvården och de åtgärder som vidtas enligt 5 § 3 skogsvårdslagen.Statliga bidrag får inte satsas på avverkning av bevarandevärda lövskogsområden,hagmarker, skogsbryn och liknande. En uppföljning och kartläggning av huravvecklandet av 5:3-skogarna sker i förhållande till naturvårdsintressenaframstår alltmer som angeläget. Motioneninnehåller i övrigt förslag om att naturvårdsintressen tas med i denöversiktliga skogsinventeringen och skogsbruksplanerna. Föreskrifterna till 21§ skogsvårdslagen bör vidare enligt motionen kompletteras med bestämmelser attmaskinell markberedning inte skall utföras för skogshönsenshäckning. Bestämmelsen om samrådsplikt för hyggesplöjning bör ändras tilltillståndsplikt, och prövning bör ske redan före slutavverkning. I motion 1983/84:902, yrkandena 10 och 12, föresläsolika åtgärder rörande skogsbrukets förhållande till naturvården m. m. Enligtmotionärerna måste en utvärdering och skärpning av hithörande bestämmelserkomma till stånd. Förslaget motiveras bl. a. med att återstående rester avnaturskogar, urskogar och andra värdefulla områden snabbt håller på attförsvinna. Av den s. k. gammelskogen återstår endast ca 45 000 ha, Norrbottenslän och fjällregionerna oräknade. Programmetför skogsvård i 5:3-skogarna måste bedrivas så att inte väsentliganaturvårdsintressen skadas. Stödet till skogsbruket bör utformas så att detinte utgår till beredskapsarbeten eller skogsbruksåtgärder som strider motdessa intressen. Skogsbruket bör kollekfivt finansiera naturvårdsinsatser avåsyftat slag. JoU 1984/85:11 16 Gällandebestämmelser, tidigare riksdagsbehandling m. m. I fråga om skogsbrukets hänsyn till naturvårdenfinns de grundläggande reglerna i 21 § skogsvårdslagen (1979:429).Föreskrifterna får enligt detta lagrum avse t. ex. hyggens storlek ochutläggning, beståndsanläggning, kvarlämnande av trädsamlingar ochskogsbilvägars sträckning. Föreskrifterna får inte avse åtgärder som är såingripande att pågående markanvändning avsevärt försvåras. Skogsstyrelsenhar efter samråd med bl. a. meddelat föreskrifter och allmännaråd i nu aktuellt hänseende (SkS FS 1983:2). Enligtskogsstyrelsens föreskrifter skall bränning och annan markberedning undvikaspå särskilt skyddsvärda fågellokaler . Avsikten med dennaföreskrift är bl. a. att skydda skogshönsen, varmed avses orre, tjäder, dalripaoch järpe. Ommarkberedning genom hyggesplöjning skall utföras skall anmälan ske senast tvåmånader i förväg till . Bestämmelser härom finns i 23 §naturvårdsförordningen (1979:794). skall, med egetyttrande om företagets skogliga lämplighet, överlämna ansökan tilllänsstyrelsen för samråd enligt 20 § första stycket naturvårdslagen.Länsstyrelsen kan då med stöd av naturvårdslagen vidta de åtgärder som kananses motiverade. Ifråga om statligt stöd till skogsbruket gäller numera att vid prövningen avfrågor om stöd skall hänsyn tas till naturvårdens och andra allmänna intressen.Denna princip har kommit till uttryck i 7 § förordningen (1979:792) om stadigtstöd till skogsbruket (ändrad senast 1983:431). Närdet gäller översiktlig skogsinventering (ÖSI) och skogsbruksplaner gäller attdessa skall kunna tjäna som underlag även för bedömningar i naturvårdsfrågor.Särskilda s. k. naturvårdsinriktade skogsbruksplaner kan upprättas avskogsvårdsstyrelsen för område som är av utpräglat intresse för naturvården.För sådana planer skall statligt stöd kunna utgå. Vadbeträffar skogsbrukets kollektiva finansiering av vissa åtgärder kan hänvisastill beslut under /84 om skogsvårdsavgiften (SkU1983/84:12). Enligt detta beslut höjdes skogsvårdsavgiften från 5 till 8 %o avskogsbruksvärdet, vilket beräknades ge en intäktsökning om ca 170 milj. kr. Genomlagstiftning under /84 har särskilda bestämmelser införts föratt skydda den s. k. ädellövskogen, vari inbegrips även vissa hagmarker medädla lövträd (prop. 1983/84:94, JoU 1983/84:23). Bestämmelserna finns iädellövskogslagen (1984:119) som trätt i kraft . De syftar tillatt ädellövskogen skall bevaras i en omfattning som ungefär motsvarar nuvarandeareal, medan det skapas förutsättningar för ett rationelltädellövskogsbruk. Av förarbetena framgår att lagen bl. a. omfattar vissa5:3-skogar (prop. 1983/84:94 s. 11). Flertaletav de frågor som tas upp i motionerna 1983/84:849 och 1983/ JoU1984/85:11 17 84:902 behandlades av jordbruksutskottet under riksmötet1982/83 i samband med beredningen av en proposition om vissa skogspolitiskaåtgärder (JoU 1982/83:34). Utskottet anförde därvid bl. Utskottet vill inledningsvishänvisa till uttalandena i proposition 145 (s. 8) att intensifierade insatserför ett aktivt skogsbruk och därmed också för en ökad avverkning naturligtvis ivissa fall kan innebära risk för konflikter med naturvårdens intressen.Jordbruksministern är emellertid angelägen att framhålla att stor hänsyn skalltas till naturvårdssynpunkterna vid utformningen och tillämpningen av olikaåtgärder som syftar till att få till stånd ett mera aktivt skogsbruk. Enligtjordbruksministern är det möjligt att förena de skogspolitiska kraven med etttillgodoseende av naturvårdsintressena. Dessa intressen kan t. ex. vara knutnatill vissa fjällnära skogar och andra urskogsliknande bestånd eller tillsärskilt intressanta områden angivna i länsstyrelsernas naturvårdsplaner. Vad gäller frågan vilka möjligheter som finns attpraktiskt hävda naturvårdens intressen i anslutning till skogsavverkningarerinras i propositionen om det generella kravet enligtskogsvårdslagstiftningen att i förväg anmäla varje slutavverkning av vissstorlek fill . För att möjliggöra samråd mellan skogsägareoch i naturvårdsfrågor får regelmässigt tillgångtill alla anmälningar som hänför sig till de områden som självharangett. Det kan t. ex. vara fråga om områden som har pekats ut inaturvårdsplaner och särskilda inventeringar eller där planerarförordande enligt naturvårdslagen. Vid tillämpningen av den nyaavverkningsbestämmelsen skall givetvis hänsyn tas till naturvårdens intressenenligt 21 § skogsvårdslagen. Förslagen om en aktivare avverkning kanemellertid innebära att man i flera fall kommer att tvingas att ta ställning inaturvårdsfrågan snabbare än vad som annars skulle vara fallet. Vidtillämpningen av de nu föreslagna reglerna om avverkningsskyldighet är detenligt jordbruksministern angeläget att skogsvårdsstyrelserna så långt möjligtbeaktar de naturvårdsintressen som föreligger. Har restriktioner i fråga omslutavverkningen föreskrivits med stöd av naturvårdslagen följer av 4 § skogsvårdslagenatt bestämmelsen om avverkningskrav inte blir tillämplig. Även då ettskogsområde i andra fall är av särskild betydelse från naturvårdssynpunkt börundantag kunna ges från den föreslagna avverkningsskyldigheten. Bestämmelsenkräver verkställighetsföreskrifter som anger när ett område är av sådanbetydelse. Jordbruksministern avser att senare föreslå regeringen attskogsstyrelsen får meddela sådana föreskrifter efter samråd mednaturvårdsverket. I sammanhanget anförs vidare att efter samrådmed och redan utarbetat etthandlingsprogram för hur naturvårdsfrågorna och kulturminnesfrågorna skallkunna beaktas i samband med avverkningar inom lågproducerande bestånd. a. upprättats en lista med kriterier för sådana typer av områden somkan vara av särskild betydelse från naturvårdssynpunkt. Vad beträffar naturvårdsfrågor vidavverkning av lågproducerande skogar hänvisas dessutom till utskottetsbetänkande JoU 1981/82:36 s. 13. I skogsstyrelsensanslagsframställning för /86 understryks att skogsbruket harett eget sektorsansvar för naturmiljön. Skogsvårdsstyrelserna har här enviktig uppgift att med hjälp av lagtillsyn. 1 * * 1984/85. JoU 1984/85:11 18 rådgivningoch andra insatser bidra fill att hänsyn till naturvårdens intressen ingår somett normalt led i skogens skötsel. Ett mera intensivt utnyttjande avskogsresurserna för virkesproduktion medför bl. a. konflikter med andraintressen. Det är därför angeläget att skogsbruket beaktar skogen somnaturmiljö i ökad utsträckning. Enligtskogsstyrelsens mening är det möjligt att tillgodose de skogspolitiska kravenpå ett aktivt skogsbruk och tillgodose naturvårdens intressen. Detfinns dock behov av att öka insatserna när det gäller information ochrådgivning om naturvårdshänsyn till såväl skogsägarna som andra myndigheter ochorganisationer. Dessutom bör ytterligare insatser göras för att ökaförståelsen hos allmänheten och miljöorganisationer m. fl. om skogsbruketsarbetsvillkor och vilka naturvårdshänsyn som skogsbruket har att ta i olikasituationer. Särskilt angeläget är det att den information och rådgivning somriktas till arbetsledande personal leder till konkreta hänsynstaganden vid allaskogsbruksåtgärder. De som utför själva skogsarbetet, dvs. skogsarbetare ochskogsägare, bör engageras i större utsträckning . Ökad satsning pådetta i första hand via rådgivning är därför önskvärd. Vidare bör råd ochanvisningar rörande naturvårdshänsyn användas i större utsträckning än tidigarebl. a. i samband med avveckling av naturvårdskänsliga lågproducerande bestånd(bl. a. SVL 5 § 2). För inventering av dessa bestånd, och bestånd med så högtnaturvärde att de över huvud taget ej skall åtgärdas, är det nödvändigt medsärskilda insatser. Lagtillsynsinsatsernaenligt 21 § SVL och samrådet med kommunerna enligt 21 § skogsvårdsförordningenskulle enligt styrelsen behöva utökas. Lagtillsyn kan dock ofta ske som enintegrerad del i annan verksamhet. Skogsstyrelsenanser det angeläget att tilldelade resurser medger en fortsatt internutbildning i naturvård. Vidare förutsätter styrelsen att anslagsmedel föravveckling av lågproducerande skog även i fortsättningen får användas i vissutsträckning för undersökning av dessa bestånds naturvärden. Jordbruksministern har besvaraten interpellation av () om bevarandet av vissa skogstyper m. m.I svaret anförs bl. a. följande: Skogsvårdslagen föreskriver att hänsyn skall tastill naturvårdens intressen vid bl. a. utformningen och tillämpningen av olikaåtgärder som syftar till att få fill stånd ett mera aktivt skogsbruk. Med stödhärav har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om hurhänsynen skall komma till uttryck mera i detalj. ochnaturvårdsverket har tillsammans presenterat riktlinjer förskogsvårdsstyrelsernas och länsstyrelsernas samarbete i frågor som rör dennaturvårdshänsyn som skogsbrukets utövare är skyldiga att ta i sin verksamhet.Därav framgår JoU 1984/85:11 19 bl.a. att länsstyrelserna bör förse skogsvårdsstyrelserna med underlagsmaterial iarbetet med 5:3-skogarna. En lista på sådana typer av områden som kan vara avsärskild betydelse från naturvårdssynpunkt har redovisats. Skogsvårdsstyrelsenbör enligt riktlinjerna samråda med och i vissa fall med kommunennär sådana områden är aktuella för åtgärd. Vid en ansökan om bidrag föravveckling av 5:3-skogar skall också regelmässigt ta redapå om anser att den aktuella marken med hänsyn till naturvårds-eller kulturminnesvårdsvärden inte bör tas i anspråk för virkesproduktion. Vidprövning av en ansökan om statsbidrag för avveckling av 5:3-skogar skall hänsynalltså tas till naturvårdens och andra allmänna intressen. Bidrag får intebeviljas om åtgärden i fråga står i strid med bestämmelserna omnaturvårdshänsyn i skogsvårdslagen. Enligt föreskrifter tillbidragsförordningen får lågproducerande bestånd som bedöms ha särskilt värdefrån naturvårdssynpunkt inte ingå i äterväxtföretag som erhåller bidrag. 5:3-programmetär alltså numera omgärdat av en rad föreskrifter som hindrar den negafivautveckling som oroar sig för i sin interpellation. I motion 1983/84:1770 av () ochPer-Axel () anförs att de båda öarna och Stora Karisö ärutsjöplat-ser, vars bemanning ställts under diskussion på grund av bristanderesurser vid . Debåda öarna är av riksintresse för vetenskaplig naturvård, och ärsedan 1963 skyddad som nationalpark och ägs i sin helhet av staten. StoraKarlsö är skyddad som naturreservat och ägs till en del av staten.