bet · G801AU3 · 1984-12-31 00:00:00 — Med hänvisning härtill och till vad ovan sagts om att beredningen avutredningens betänkande bör avvaktas vill utskottet inte föreslå någon åtgärdmed anledning av motion 427 av (vpk) och (vpk) om införande av en facklig vetorätt beträffande tekniska system som kankränka de anställdas integritet. Informationoch förhandlingar i mindre företag Det är en av grundreglerna i MBL att arbetsgivarensinformations- och förhandlingsskyldighet skall fullgöras mot den lokalaarbetstagarorganisa-fionen. Detta förutsätter att det finns en sådanorganisation på arbetsplatsen. m. fl. (m) i motion 2029 ochArne m. fl. (c) i motion 868 aktualiserar formerna för att fullgöradessa skyldigheter i de mindre företag där det inte bildats någon fackklubb. Ibåda motionerna vänder man sig mot att de anställda i sådana fall ofta kommeratt representeras av den fackliga avdelningen, vars ombudsmän kan varastationerade på annan ort och därför har en begränsad kännedom om förhållandenapå det företag det gäller. Som en metod att få en ändrad ordning till ståndföreslås i motion 2029 en begränsning av MBL:s giltighet för de små företagenoch en förstärkning av de lokalt anställdas inflytande. I motion 868 förordasatt arbetsgivaren direkt förhandlar med och informerar de anställda, varefterarbetsgivaren har att lämna en skriftlig rapport till den fackliga avdelningen.I den sistnämnda motionen ifrågasätts vidare om inte arbetstagare som tillhörarbetsgivarens familj bör undantas från MBL. Motionärerna hänvisar i den delentill att ett motsvarande undantag redan görs i lagen om anställningsskydd. Liknandemotionsyrkanden övervägdes av utskottet (AU 1983/84; 5 s. 9-11) motbakgrund bl. a. av att frågan om den lokala förankringen av medbestämmandettagits upp till diskussion i ett avsnitt (s. 135 141) i nyaarbetsrättskommitténs betänkande MBL i utveckling. Kommittén ansåg att detinte borde komma i fråga att gripa in med lagstiftning i syfte att fastställaatt arbetstagarnas rätt till medbestämmande skall utövas i en viss form ellergenom något visst slag av representafion eller liknande. Detta överensstämmermed det ställningstagande som gjordes redan vid fillkomsten av MBL, ochutskoUet anser att detta ställningstagande har en oförändrad aktualitet även . Med lagens utformning är medbestämmandet en del av den fackligaverksamheten. Hur denna skall läggas upp och genomföras bör det varaarbetstagarnas och de fackliga organisationernas sak att avgöra. Det innebär isin tur att det bör överlåtas åt parterna på arbetsmarknaden att avtalsvägenange de lämpliga formerna för förhandling och information med utgångspunkt iden allmänna grundsatsen att tyngdpunkten i medbestämmandet skall ligga på denlokala nivån. AU 1984/85:3 31 ninghärtill bör erinras om att det utvecklingsavtal mellan SAF-LO-ITKsärskilt framhålls att formerna för samverkan och medbestämmande skallanpassas till de lokala förhållandena ute på arbetsplatserna och att detbeträffande mindre arbetsplatser utan lokal facklig organisation skall kunna utses kontakt- eller arbetsplatsombud. och därtill fogade kommentarer har de avtalsslutandeparterna dragit upp de riktlinjer som enligt deras mening bör gälla förmedbestämmandets former och innehåll; Det kan inte anses påkallat för riksdagenatt i det skedet initiera en lagstiftning som ingriper i parternas möjligheteratt gå vidare och avtalsvägen göra de anpassningar som motiveras av deskiftande förhållandena inom olika branscher när det gäller exempelvisföretagsstrukturen. Med hänsyn härtill och till vad som anförts ovan avstyrkerutskoUet de föreliggande yrkandena i motionerna 868 och 2029. Bestämmelserna i 38-40 §§ MBL ålägger arbetsgivarnaatt förhandla med de fackliga organisationerna i de fall det är avsett attlägga ut arbetsuppgifter på entreprenad eller som uppdrag. Om man inte kommeröverens vid förhandlingarna har den fackliga organisationen möjlighet attförbjuda att entreprenaden (motsv.) kommer till stånd, men det förutsätter attdet arrangemang arbetsgivaren vill genomföra kan antas medföra att lag ellerkollektivavtal åsidosätts eller att detta på annat sätt skulle strida mot vadsom är godtaget inom parternas avtalsområde. Används vetot på obefogat sätt kandet medföra skadeståndsskyldighet för den fackliga organisationen.Skadeståndsskyldighet kan också uppstå för den arbetsgivare som bryter motbestämmelserna. Denfackliga vetorätten ifrågasätts i tvä motioner, 2029 av m.fl.(m) och 1956 av m.fl. (m, c, fp). Motionärerna gör gällande attvetorättsreglerna används av de fackliga organisationerna för att försökastoppa även seriösa entreprenörers verksamhet, och de hävdar att vetorätten bl.a. därigenom kommit att användas på sätt som inte har varit åsyftat och inteheller kan accepteras i ett rättssamhälle. Lösningen av sådana problem kanenligt motionärerna inte hänskjutas till en reglering genom avtal mellanparterna på arbetsmarknaden, utan ingripande bör ske genom lagstiftning.Slutsatsen härav blir i motion 2029 att de aktuella bestämmelserna i börupphävas. I motion 1956, som är särskilt inriktad på enmansföretag, föreslåsatt 39 § ändras så att sådana företag inte utestängs från entreprenader på dengrunden att de inte har några anställda och därför inte heller har någotkollektivavtal. Riksdagenhar under en följd av år haft att ta ställning till motioner med yrkanden omslopande eller inskränkning av MBL;s bestämmelser om entreprenadavtal.Riksdagen Har avvisat motionsförslagen. AU 1984/85:3 32 nastförra året på förslag av utskottet (AU 1983/84:5 s. 13-14). Liksom då villutskottet hänvisa till att nya arbetsrättskommittén har studerat vetorättsreglernastillämpning utan att finna belägg för att reglerna i någon störte omfattningskulle utnyttjas för andra syften än de avsedda. Kommittén fann inte hellerskäl att föreslå några regeländringar. Utskottet anser vidare att det intefinns anledning att godta uppfattningen i motion 2029 att utvecklingen visatatt förekommande problem inte kan lösas avtalsvägen och att lagstiftning därförmåste tillgripas. Med erinran därutöver om att utvecklingen påentreprenadområdet aktivt skall följas av det genom utvecklingsavtaletSAF-LO-PTK inrättade Rådet för utvecklingsfrågor avstyrker utskottet motionerna1956 och 2029, den senare i den nu behandlade delen. Medbestämmandepå den statliga sektorn har medbestämmandet på denoffenfliga sektorn i uppmärksammats i ett ökande antalarbetsrättsliga motioner men även vid olika tillfällen i konstitutionsutskottetsgranskningsbetän-kanden. togs frågan upp i två betänkanden frånstatliga utredningar, nämligen och medbestämmanderätt(SOU 1982:56) från kommittén för medbestämmandefrågor samt det redan nämndabetänkandet MBL i utveckling (kap. 7) från nya arbetsrättskommittén. Formernaför förhandlingsverksamheten i har dessutom berörts i 1983års budgetproposition (bil. 15 s. 110). I denna aviserade regeringen en översynsom bl. a. skulle pröva möjligheterna att finna lämpliga organisationsformerför den förhandlings- och informationsverksamhet som statens förhandlingsrådbedriver. Idetta avsnitt behandlar utskottet mofionsförslag som gällermedinfly-tandefrågor i statsförvaltningen. De frågor som aktualiseras avser personalrepresentationeni de statliga myndigheternas styrelser, de statliga myndigheternasförhandlings- och informationsskyldighet enligt medbestämmandereglerna samtformerna för tillsättning av högre chefer. I det närmast följande avsnittetberörs MBL i kommuner och landsting. Deanställda vid statliga myndigheter har rätt att utse i regel t\åföreträdare i myndigheternas styrelser. Denna representationsrätt ifrågasättsi motionerna 2029 av m. fl. (m) och 1907 av () ochAllan (). Kombinationen av en vidsträckt förhandlingsrätt enligt MBLoch representationen i styrelserna sägs i båda motionerna ge de statsanställdaen "dubbel rösträtt" och göra det möjligt för dem att påverka detpolitiska beslutsfattandet i flera led, något som måste ses som betänkligt urdemokratisk synpunkt. m.fl. anser mot den bakgrunden att denstatliga personalrepresentationen i styrelserna bör inskränkas till frågor somdirekt berör de anställda på deras egna arbetsplatser, medan ochAllan går längre och AU 1984/85:3 33 yrkaratt reform beträffande personalrepresentationen skall upphävas. Destatsanställdas rätt till styrelserepresentation har som förebild denmotsvarande representafionsrätt på den privata arbetsmarknaden som tillkomgenom lag om styrefserepresentation för de anställda i aktiebolag ochekonomiska föreningar. Därutöver skall noteras att det ingår i denparlamentariskt sammansatta verksledningskommitténs uppdrag att se över fråganom personalföreträdarna och deras ställning i de statliga lekmannastyrelserna.Det konstateras i direktiven - som i det aktuella avsnittet finns återgivna isin helhet på s. 14 - att efter personal-företrädarkungörelsens tillkomst harmedbestämmandelagen samt medbestämmandeavtalen på det statliga området letttill en betydande förstärkning av det fackliga inflytandet över myndigheternasverksamhet. Det tilläggs i direktiven att man därvid har stannat för attförhandlingar bör vara den viktigaste formen för medbestämmande men att ocksåandra former har tillmätts stor vikt. Det är mot bakgrunden av sådanauttalanden som kommittén har att företa den begärda översynen, varvid kommitténskall ta hänsyn till statsförvaltningens speciella uppgifter och organisationsamt den konstruktion och de uppgifter den kommer att föreslå för de statligastyrelserna. Eftersomformerna och omfattningen av styrelserepresentationen för de statsanställda nuär under omprövning och detta som ett led i en övergripande utredning om hurledningen av de statliga förvaltningsmyndigheterna i fortsättningen skallorganiseras bör avstå från att i detta sammanhang göra ingripanden idenna representationsrätt av det slag som begärs i motion 2029. Med hänsyn tillvad nu anförts bör alltså den aktuella delen av motionen inte leda till någonåtgärd. Av detta ställningstagande följer att utskottet avstyrker motion 1907med dess begäran om att nu skall upphäva de statsanställdas rätttill styrelserepresentafion. Beträffandeförhandlingsskyldigheten för de statliga arbetsgivarna föreslås begränsningari motionerna 2029 av m. fl. (m) och 868 av m.fl.(c). I motion 2029 uttalas att förhandlingsskyldigheten bör inskränkas tillåtgärder som primärt gäller de anställdas situation på den egna arbetsplatsen.Som särskilt angeläget framhålls att förhandlingsskyldigheten begränsas iregeringskansliet beträffande bl. a. propositionerna till . Motion868 är direkt inriktad på medbestämmandefrågorna i regeringens kansli.Motionärerna säger sig vilja få till stånd en prioritering avMBL-förhandlingama till vissa angivna ämnesområden men också enförhandlingsordning som gör det möjligt för de anställdas företrädare au kommain tidigare i beslutsprocessen än nu är fallet. Såsomredovisats i det föregående har () i detgranskningsbetänkande som avgavs (KU 1983/84:30) på nytt granskattillämpningen av MBL vid beredningen av regeringsärendena. KU redovisarkritiska uppfattningar från både arbetsgivar- och arbetstagarsi-3 1984/85. AU 1984/85:3 34 a. går ut på att informations- och förhandlingsskyldigheten kommer attfullgöras på ett mycket sent stadium av beredningsprocessen. KU säger sig haförståelse för denna kritik och ifrågasätter om den nuvarandehandläggningsordningen överensstämmer med tankegångarna bakom medbestämmandetsutformning i fråga om regeringsärendena. KU anför vidare att det finns inslag iden nuvarande ordningen som är diskutabla från principiella synpunkter ochanser inte heller att de insatser i form av tid och resurser som görs alltidstår i proportion till de uppnådda resultaten. KU:s slutsats är således attomfattningen och inriktningen av förhandlings- och informationsverksamheten ifråga om regeringsärendena bör omprövas i syfte att minska den senabehandlingen av mer rutinbetonade ärenden till förmån för tidiga kontaktermellan parterna i viktigare frågor. Formerna för dessa kontakter bör diskuterasoch detta kan aktualisera ett införande av nya arbetsformer. Medhänvisning till dessa av KU gjorda uttalanden finner arbetsmarknadsutskottetför sin del inte motiverat för au ta ytterligare initiativ till enöversyn av informations- och förhandlingsverksamheten i . Detär så mycket mindre skäl att göra det som regeringen haraviserat att den avser att företa en sådan översyn. I anslutning härtillerinras om att utskottet (se AU 1983/84; 5 s. 19) gjorde denbedömningen att förändringar i medbestämmandets utformning i regeringskanslietmåste föregås av förutsättningslösa förhandlingar. Med det sagda avstyrkerutskottet motionerna 868 och 2029 i de nu behandlade delarna. Motion 868 innehålleräven ett yrkande som gäller tillsättningen av högre chefer istadsförvaltningen. Motionärerna vill med hänsyn till de särskilda förhållandensom gäller på den stadiga sidan att regeringen skall kunna företachefstillsättningarna utan föregående förhandlingar med personalorganisationerna.Det förutsätts dock att organisationerna skall informeras om tillsättningarna. Genomarbetsdomstolens praxis har fastslagits att tillsättningen av befattningshavarei ledande ställnirfg i företag skall föregås av primärförhandlingar enligtMBL. Som påpekas i motion 868 anses att motsvarande ordning är tillämplig ävenpå den offentliga sektorn. Det nyssnämnda stadgandet i MBL är emellertiddispositivt, dvs. kan ersättas eller utfyllas av kollektivavtal. Enligt det s.k. tjänstetillsättningsavtalet (ATS) gäller den ordningen att statensförhandlingsråd informerar organisationerna om kommandetjänstetillsättningsbeslut, vare sig det är fråga om tillsättningar som görsdirekt av regeringen eller om regeringens avgöranden av besvär över myndighetsbeslut beträffande tjänstetillsättningar. Organisationerna har därefter femdagar på sig att begära förhandling. Vid en hearing inför KU den 10 novemberförra året uppgav förhandlingsrådets chef att förhandlingar inte begärs i merän av tjänstetillsättningsärendena och att det då ofta är fråga ombesvärsärenden, i vilka personalorganisationerna AU 1984/85:3 35 kanha olika uppfattningar. Det föreligger olika undantag från den avtaladeförhandlings- och informationsordningen, bl. a. verkscheferna. I fråga om demgäller dock särskilda informationsregler. Avtalets innehåll redovisas merutföriigt i betänkandet Ds B 1982:4 Statliga chefsfrågor (s. 30-32). kan finna har det avtalsvägen visat sig möjligt att finna en ordningsom i stort bör tillgodose motionens önskemål. I den mån det visar sig önskvärtatt genomföra förändringar bör dessa i första hand vidtas på motsvarande sätt,dvs. genom förhandlingar och avtal. Med dessa uttalanden anser sig utskottetinte böra föreslå någon åtgärd med anledning av det aktuella yrkandet i mofion868. MBLi kommuner och landsting På förslag av utskottet beslöt på hösten1981 att begära en utredning som skulle syfta till en klarare gränsdragning iförhandlingsfrågorna för kommuner och landsting. I utskottet reserverade sigde socialdemokratiska ledamöterna, som inte fann det påkallat att göra ensådan utredning. Efterregeringsskiftet anförde den nya regeringen i en skrivelse tillriksdagen (1982/83:176) att det borde anstå med det begärda utredningsarbetetoch att man i stället borde pröva möjligheterna att avtalsvägen lösauppkommande problem med gränsdragningen mellan den politiska demokratin och deanställdas förhandlingsrätt. Utskottet anslöt sig till denna ståndpunkt och ienlighet med utskottets förslag lades regeringsskrivelsen utan erinran tillhandlingarna. Utskottsföreträdarna för moderata samlingspartiet, centerpartietoch reserverade sig och anförde att utredningsarbetet bordefullföljas och utvidgas till att omfatta även de statligt anställdasförhandlingsrätt. AlfWennerfors m.fl. (m) i motion 2029 och m.fl. (c) i motion 868yrkar att på nytt skall begära att det tidigare beslutadeutredningsarbetet om MBL i kommuner och landsting skall genomföras. Imotionerna anförs bl. a. att det måste anses vara principiellt felaktigt attgränsdragningen mellan förhandlingsrätten och den poliUska demokratin skallhänskjutas till avgöranden i avtal mellan de berörda arbetsgivar-ocharbetstagarparterna. Det hänvisas vidare till att det tidigare beslutet om utredningfattades i enlighet med önskemål som enhälligt hade framställts av kommun- ochlandstingsförbundens styrelser. Skildaståndpunkter föreligger i denna fråga alltsedan den uppkom. Argumenten är välkända. Några nya omständigheter har inte tillkommit efter förra höstensriksdagsdebatt i ämnet, och utskottet avstyrker motionerna 868 och 2029 i deaktuella delarna. AU 1984/85:3 36 Som nämnts i den föregående framställningen fanns i1928 års kollektivavtalslag en bestämmelse som föreskrev att en enskildarbetstagare aldrig fick ådömas skadestånd med högre belopp än . Detta ärden s.k. 200-kronorsregeln, och den har i praktiken tillämpats enbartbeträffande olovliga stridsåtgärder. Vidriksdagsbehandlingen av förslag till medbestämmandelag yrkade moderatasamlingspartiet, och att 200-krbnorsregeln skulleutgå ur den nya lagen, och detta blev också beslut. Efter den 1januari 1977, då MBL trädde i kraft, har det alltså inte funnits någonbeloppsmässigt fastställd övre gräns för skadestånd vid olovliga strejker. Underåren 19771982 begärdes i socialdemokratiska motioner upprepade gånger att200-kronorsregeln skulle återinföras. hävdade vpk att skadeståndetsom sanktionsform vid strejker borde avskaffas. Detvar inte avsett att avskaffandet av 200-kronorsregeln skulle leda till engenerell höjning av skadeståndsbeloppen. I riksdagsbeslutet på våren 1976anfördes att dessa skadestånd även skulle hållas på en måttlignivå. Detta iakttogs också i arbetsdomstolens praxis. Såsom berörts i dentidigare framställningen har domstolen dömt ut skadestånd med högre belopp än200 kr. endast i ett mindre antal fall, i vilka domstolen har ansett att deolovliga strejkerna varit särskilt allvarliga eller anmärkningsvärda. Enmajoritet inom nya arbetsrättskommittén har föreslagit att den tidigare200-kronorsregeln skall återinföras. Vid remissbehandlingen har detta förslagtillstyrkts av löntagarorganisationerna (utom /SR), medan flertalet övrigainstanser avstyrker den föreslagna lagändringen. I propositionen föreslåsnu att 200-kronorsregeln skall återinföras. Tillatt börja med anser regeringen det önskvärt att förstärka de möjligheter tillöverläggningar enligt 43 § MBL som arbetsgivaren och den fackligaorganisationen på arbetsplatsen skall ta upp när en olovlig konflikt har brutitut. Dessa överläggningar skall syfta till att skapa klarhet om de bakomliggandeorsakerna till konflikten. Parterna skall sedan gemensamt verka för attkonflikten upphör. Den roll dessa överläggningar på det lokala planet har redanmed nuvarande regler föreslås bli förstärkta på så sätt att om konfliktenfortsätter och arbetsgivaren vänder sig till arbetsdomstolen skall denna hamöjlighet att förordna om förnyade överläggningar och under ledning av enförlikningsman sedan de strejkande har återgått till arbetet. Det förutsättsatt det handlar om en olovlig strejk och att arbetsdomstolen har ålagt destrejkande att återgå till arbetet. Det är vidare en självklar förutsättningatt arbetsdomstolen med ledning av vad som har framkommit i målet anser sig haskäl att tro att de nya överläggningarna kan vara av värde för att undanröjaorsakerna till konflikten. AU 1984/85:3 37 Den nu beskrivna delen av regeringens förslaginnebär att 60 § MBL tillförs ett andra stycke med ny lydelse samt att det görsett par följdändringar i 4 kap. 7 § lagen om rättegången i arbetstvister(arbetstvistlagen). Närdet sedan gäller själva 200-kronorsregeln har regeringsförslaget följandeinnebörd. Om den olovliga strejken upphör senast när arbetsgivaren ochfackklubben tar upp överläggningar enligt de nyssnämnda reglerna i 43 § MBLskall skadestånd norrnalt inte dömas ut. För att skadestånd i de fallen skallkomma i fråga skall det föreligga särskilda skäl. Detta föreslås gälla enligtett nytt tredje stycke i 60 § som motsvarar nuvarande andra stycke. Den nyalagregeln - att skadestånd i de nu berörda fallen som regel inte skal) dömas ut överensstämmer med motivuttalanden som gjordes redan vid MBL:s tillkomst (sebl. a. specialmotiveringen till 60 § i prop. 1975/76: 105 bilaga 1 s. 424). Iett nytt fjärde stycke till 60 § föreslås slutligen att högre skadestånd än 200kr. inte får åläggas en arbetstagare för deltagande i en olovlig stridsåtgärd.Regeln skall dock inte, som tidigare, vara ovillkorlig utan den nya regelnstipulerar att begränsningen inte skall gälla om de strejkande vägrar attåtlyda förordnande från arbetsdomstolen att de skall återgå till arbetet ochstridsåtgärden dessutom med hänsyn till omständigheterna måste betraktas sömsärskilt allvarlig eller anmärkningsvärd. motioner som väckts med anledning av propositionen yrkas av moderatasamlingspartiet, och att regeringsförslaget i dennadel skall avslås, medan vpk yrkar i första hand att strejkskadeståndenavskaffas och i andra hand på att . skall vara en absolut övre gräns förskadestånden. Utskottettar först ställning till vpk:s förstahandsyrkande i motion 2836 om slopande avstrejkskadestånden och om att fredspliktsbestämmelserna utmönstras ur MBL.Förslaget är en konsekvens av den helhetssyn på de arbetsrättsliga frågorna somvpk har anlagt under en följd av år och senast har redovisat i motion 1958 sombehandlas i ett tidigare avsnitt av detta betänkande. Utskottet har i detsammanhanget inte velat ställa sig bakom det program för omgestaltning avmedbestämmandelagen som vpk förespråkar. Detta gäller särskilt om den nuaktuella delen av programmet som innebär att man skulle överge den gängsearbetsrättsliga grundsatsen att arbetsfred skall råda under avtalstid. Detskall inte uppstå någon tvekan om att denna grundsats skall gälla, och dettabör understrykas av att de som bryter mot fredsplikten gör det vid äventyr, avett rättsligt ansvar. Inom arbetsrätten är skadestånd den gängsesanktionsformen, och utskottets slutsats av det anförda är att böravslå förstahandsyrkandet i motion 2836 om slopande avfredspliktsbestämmelserna och skadestånden för deltagande i strejker. Utskottetgår härefter över till regeringens förslag till återinförande av200-kronorsregeln. Avslagsyrkandena i motionerna 2837 av AU 1984/85:3 38 m.fl. (m), 2833 av m. fl. (c) och 2835 av m.fl.(fp) grundar sig i det väsentliga på att lagrådet liksom flertaletremissinstanser har avstyrkt att regeln införs i MBL och på att det finns riskför att skadestånden kommer att bli betydelselösa. Andrahandsyrkan-det i motion2836 av m.fl. (vpk) innebär, som ovan nämnts, att . skallvara ett högsta skadeståndsbelopp som inte får överskridas. Dessutom bör,enligt samma motion, i lagtexten tas in en föreskrift om att deltagande istrejk aldrig får utgöra saklig grund för avskedande. Utskottetanser att det måste vara ett riktigt grepp att lägga en ökad tonvikt vidåtgärder som har till syfte att komma till rätta med de bakomliggande faktorersom utlöser olovliga konflikter. Om man gör detta på det sätt som föreslås ipropositionen blir det möjligt att tona ned den roll som man på mångahåll i den allmänna debatten vill tillmäta skadestånden. Den funktion dessakan ha för att förebygga att olovliga stridsåtgärder uppkommer bör inteöverdrivas. Skadeståndens uppgift bör, som framhålls i propositionen, vara attstryka under den redan nämnda rättsliga grundsatsen att träffade kollektivavtalskall respekteras och den åtföljande fredsplikten iakttas. Enligt utskottetsmening tillgodoser propositionens förslag till en modifierad 200-kronorsregelväl dessa syften. bör således avvisa avslagsyrkandena i motionerna2833, 2835 och 2837. Medanledning av vpk:s andrahandsyrkande i motion 2836 om . som etthögstbelopp som inte får överskridas konstaterar utskottet att möjligheten attdöma högre belopp har förts in i regeringsförslaget med ledning av deerfarenheter som har gjorts under de år som MBL har varit i tillämpning.