bet · G801LU2 · 1984-12-31 00:00:00 — I betänkandet behandlar utskottetdels en motion med yrkande om skärpning av det allmännas skadeståndsansvar vidmyndighetsutövning (c), dels en motion som rör ungdomars solidariskaskadeståndsansvar gentemot staten (m). Utskottetavstyrker bifall till motionerna. I motion 1983184:309 av () yrkas attriksdagen beslutar anta följande förslag fill lag om ändring iskadeståndslagen: Härigenom föreskrives i fråga om skadeståndslagen (1972:207)dels att 3 kap. 3 och 5§§ skall upphöra att gälla, dels att 3 kap. 2 § skall hanedan angivna lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 2§ Staten eller kommun skall ersätta Stateneller kommun skall ersätta personskada, sakskada eller ren för- personskada,sakskada eller ren för mögenhetsskada, som vållas genom mögenhetsskada/ följd av fel eller fel eller försummelse vid myndig- försummelse vid myndighetsutöv- hetsutövning i verksamhet för vars ning/ dess verksamhet, fullgörande staten eller kommunen Vadsom sägs i första stycket om svarar. kommun gäller också landstings- Vad som sägs i första stycket om kommun, kommunalförbund, för kommun gäller också landstings- samlingoch kyrklig samfällighet. kommun, kommunalförbund, för samling och kyrklie samfällighet I motion 1983184:2195 av ArneSvensson (m) yrkas att begär att regeringen utfärdar bestämmelser förstatliga myndigheter som gör det möjligt för dessa att motta delbetalningar avutdömda skadestånd i enhghet med vad som anförs i motionen. Skadeståndsansvar för det allmänna Genom införandet av 1972 årsskadeståndslag (SkL) vidgades arbetsgivarens skyldighet att ersätta skada somhans arbetstagare vållar i tjänsten. LU1984/85:2 2 förhållande till vad som tidigare gällde enligtgrundsatser som utbildats i. rättspraxis innebär skadeståndslagen attarbetsgivarens ansvar (det s. k. principalansvaret) utvidgats till att omfattaalla arbetstagare och inte bara dem som tillhör drifts- eller arbetsledningeneller har en ansvarsfull ställning. Enligt 3 kap. 1 § SkL skall den som hararbetstagare i sin tjänst ersätta person-eller sakskada som arbetstagare vållargenom fel eller försummelse i tjänsten. Arbetsgivaren svarar också för renförmögenhetsskada under förutsättning att arbetstagaren vållat skadan genombrott. Med ren förmögenhetsskada avses enligt SkL (1 kap. 2§) sådan ekonomiskskada som uppkommer utan samband med att någon lider person- eller sakskada. Den vidgade skadeståndsskyldigheten för arbetsgivareomfattar inte endast enskilda arbetsgivare utan också det allmänna. När t. ex.staten bedriver ekonomisk verksamhet är de skadeståndsregler som gäller förenskilda arbetsgivare sålunda utan vidare tillämpliga. Innebär det allmännasverksamhet en myndighetsutövning sträcker sig emellertid det allmännas ansvarlängre. Med myndighetsutövning avses beslut eller åtgärder som är uttryck församhällets maktbefogenheter och som kommer till stånd och får rättsverkningarmot enskilda på grund av offentligrättsliga regler. Enligt 3 kap. 2§ SkLansvarar staten och kommunen vid myndighetsutövning inte endast för person- ochsakskador utan även för ren förmögenhetsskada som vållas i den offentligaverksamheten. Ansvarigheten för förmögenhetsskada är inte - som i fråga om detvanliga principalansvaret - inskränkt till att gälla endast skada vållad genombrottslig handling. Skadeståndslagens reglering innebär att skadeståndsansvaretför fel vid myndighetsutövning som tidigare endast åvilade den felandetjänstemannen nu överflyttats på det allmänna. Enligt 4 kap. 1 § SkL svararnumera den enskilde tjänstemannen för skada endast om synnerliga skälföreligger. Den ökade skadeståndsskyldigheten för det allmänna haremellertid begränsats i vissa hänseenden. I syfte att undvika att ävenobetydliga avsteg från författningsbestämmelser eller andra smärre fel ellerförsummelser skall medföra skadeståndsskydlighet för det allmänna föreskrivs i3 kap. 3 § SkL att skadeståndsskyldighel vid myndighetsutövning föreliggerendast om de krav har blivit åsidosatta som med hänsyn till verksamhetens artoch ändamål skäligen kan ställas på dess utövning. Denna s. k. standardregelinnebär att från det allmännas skadeståndsskyldighet utesluts sådana skadefalldär fel eller försummelse i och för sig får anses ha förelegat men därverksamheten kan anses ha hållit den standard som rimligen kan krävas. I fråga om felaktiga myndighetsbeslut gäller vidare enligt3 kap. 4 § SkL att om den skadelidande utan gilfig anledning har underlåtit attföra talan om rättelse eller att använda särskilt rättsmedel, utgår inteersättning för skada som därigenom kunnat undvikas. Denna passivitetsregelkompletteras med en bestämmelse i 3 kap. 7 § SkL att talan om ersättning enligt3 kap. 2 § inte får föras med anledning av beslut av regeringen eller riksdageneller av högsta domstolen och regeringsrätten om inte beslutet upphävts ellerändrats. LU1984/85:2 3 SkL innehåller också regler sombeträffande det allmännas skadeståndsskyldighet begränsar skadeståndsbeloppet.Ersättning för ren förmögenhetsskada vid myndighetsutövning skall, om skadanuppkommit till följd av intrång i näringsverksamhet, utgå endast i den mån detär skäligt med hänsyn fill intrångets art och varaktighet, felets ellerförsummelsens beskaffenhet och övriga omständigheter (3 kap. 5 § SkL). Dennaskälighetsregel träffar framför allt krav på utebliven vinst. I 3 kap. 6 § SkL föreskrivsvidare att ersättning för sakskada kan jämkas om det är skäligt med hänsyn tillföreliggande försäkringar eller försäkringsmöjligheter. SkL gäller om annat inte är föreskrivet. Vid sidan av SkLfinns vissa specialregler som ålägger det allmänna ett längre gåendeskadeståndsansvar. Dels är det fråga om regler som gäller oavsett om en skadauppstått vid myndighetsutövning eller éj, t. ex. skadeståndsreglerna imiljöskyddslagen och datalagen. Dels finns det regler som ålägger det allmännaett ansvar för fel (i objektiv mening) som begåtts vid myndighetsutövning. Somexempel härpå kan nämnas lag om ersättning vid frihetsinskränkning ochvissa bestämmelser i jordabalken om fel begångna inom inskrivningsväsendet. Irättspraxis har dessutom det allmänna ålagts strikt ansvar vid vissa typer avfarlig verksamhet, t. ex. omfattande sprängningar, grävningar m.m. hardet då varit fråga om skador i samband med militära övningar. Skadeståndsskyldighet mot det. I SkL föreskrivs (2 kap. 1 §) enskyldighet för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet vållar person- ellersakskada att ersätta skadan. Skall två eller flera ersätta samma skada svararde solidariskt för skadeståndet, såvida inte annat följer av att begränsninggäller i den skadeståndsskyldighet som åvilar någon av dem (6 kap. 3 § SkL).Den solidariska ersättningsskyldigheten gäller oavsett om den skadelidande ärett enskilt rättssubjekt eller staten eller kommun. Statliga myndigheters möjligheter att avskriva ellerefterge statens fordringar regleras av bestämmelserna iavskrivningskungörelsen (1965:921). Avskrivning är en renrafionaliseringsåtgärd, ett beslut att t. v. inte bokföra och bevaka enfordran. Avskrivningsbeslutet ändrar i princip inte betalningsskyldigheten. Indrivningkan därför under vissa förutsättningar tas upp på nytt. Om avsikten är att fordringen helt skall upphöra eftergesfordringen. Möjlighet finns att efterge en fordran också av billighetsskäl.Enligt 15 § får sålunda fordran vars kapitalbelopp inte överstiger 50 000 kr.helt eller delvis efterges om det på grund av gäldenärens sjukdom eller därmedjämförlig orsak eller av annan anledning måste anses uppenbart obilligt attkräva betalning för fordringen. Behörigheten att efterge fordringen är förbehållende i kungörelsen angivna bevakningsmyndigheterna samt ett fåtal andramyndigheter. Övriga myndigheter måste lämna fordringen till bevakningsmyndighetennär fråga uppkommer om en eftergift av billighetsskäl. LU 1984/85:2 4 Motionären har en lång motivering för sinayrkanden. Utskottet redovisar nedan huvudskälen. För den fullständigamotiveringen hänvisas fill den tryckta mofionen. Imotionen framhålls inledningsvis att den svenska skadeståndsrätten utvecklats iriktning mot att ge parterna i en skadeståndstvist en jämbördig ställning. Påett område har emellertid enligt mofionären ännu inte uppnåtts jämställdhet,nämligen när det gäller det allmännas skadeståndsansvar gentemot enskild part. Enligtmotionären händer det att en myndighets felaktiga beslut leder till enomfattande förmögenhetsskada. I sådana fall har den skadelidande oftastbegränsade möjligheter att få full kompensation. Motionären menar att denskadelidande har svårt att styrka såväl att någon försummelse förelegat somstorleken av skadan. Ofta görs dessutom från myndigheten gällande att det inteföreligger adekvat kausalitet mellan det felaktiga beslutet och den förlust somden skadelidande drabbas av. Mofionärenpekar vidare på att enligt svensk rätt har den som sysslar med potentielltfarlig verksamhet ett större skadeståndsansvar än som följer med normalverksamhet. Ofta är ansvaret strikt. Motionären hänvisar fill trafikskadelagenenligt vilken en skadelidande endast behöver visa att skadan inträffat "iföljd av" trafik och således inte att den skadevållande varit oaktsam. Närdet gäller statlig eller verksamhet begränsas den skadelidandesmöjligheter att få ersättning av att lagen som regel inte erkänner verksamhetensom potentiellt farlig. Mofionärenframhåller att den skadelidande också har fått en sämre ställning genom debegränsningar i det allmännas skadeståndsansvar som tagits in i 3 kap. 3 och 5§§ Skl. Enligt mofionären har statens skadereglering traditionellt bedrivitsmed en oginhet och brist på generositet som framstått som obillig. Motionärenanser att framför allt jordbrukare och andra näringsidkare är blottställdaeftersom felaktiga myndighetsingripanden i deras näringsverksamhet kan medförasnabb ruin. Mot denna bakgrund framstår de nämnda begränsningarna i detallmännas ansvar som mindre berätfigade. Sammanfattningsvisanser motionären att den skadelidandes ställning gentemot det allmänna måsteförbättras. De särskilda begränsningarna i 3 kap. 3 och 5 §§ SkL bör därförslopas. Att nu plädera för en omvänd bevisbörda när det gäller fastställandetav skadeståndets storlek anser motionären vara för . När det däremotgäller frågan om en skada skall vara ersättningsgill eller inte finns det anledningatt tillerkänna den skadelidande en bevislättnad. Statens och kommunernasverksamhet bör bedömas på motsvarande sätt som annan potentiellt farligverksamhet. För att skadestånd skall utgå bör den skadelidande inte behöva visaatt den vållats LU 1984/85:2 5 genomfel eller försummelse utan 3 kap. 2 § SkL bör ändras så att det är fillräckligtatt den skadelidande visar att skadan inträffat i följd av fel ellerförsummelse vid myndighetsutövning. Mofionären anför att det är vanligt att när fleramedverkar vid vandalisering och annan skadegörelse, de inblandade döms attsolidariskt utge skadestånd till den skadelidande. Det förekommer då ofta attnågon eller några av de dömda inte vill eller kan fullgöra sinskadeståndsskyldighet medan andra önskar erlägga sin andel av beloppet för atthärigenom kunna anse att de har gjort rätt för sig. I de flesta fall godkännerenskilda skadeHdande en sådan betalning. När det gäller statliga myndigheterdäremot kräver de enligt motionären ut hela skadeståndet av den som villbetala. Detta skapar problem inte minst för ungdomar som ofta får svårt att bliskuldfria. Regeringen bör därför kunna utfärda bestämmelser som gör det möjligtför myndigheterna att nöja sig med att varje skadevållande betalar sin del avskadeståndet. Staten och kommunerna är ansvariga för fel ochförsummelser av sina arbetstagare på samma sätt som privata arbetsgivare, närverksamheten kan jämställas med enskild verksamhet. Enligt 3 kap. 1 §skadeståndslagen (SkL) är arbetsgivare ansvarig för person- och sakskada somarbetstagare vållar genom fel eller försummelse i tjänsten. Arbetsgivaren kanockså bli skyldig att ersätta ren förmögenhetsskada men då fordras att arbetstagarenvållat skadan genom brottslig handling. Vidmyndighetsutövning sträcker sig statens och kommuns ansvar längre än andraarbetsgivares. Sålunda svarar det allmänna inte bara för person- och sakskadautan också för ren förmögenhetsskada när fel eller försummelse begåtts av desstjänstemän (3 kap. 2 § SkL). Denna långtgående skadeståndsskyldighet haremellertid vissa begränsningar. I syfte att undvika att helt obetydliga fel ochförsummelser medför skadeståndsansvar har i 3 kap. 3 § SkL införts den regeln attskadaståndsskyldighet vid myndighetsutövning föreligger endast om de krav harblivit åsidosatta som med hänsyn till verksamhetens art och ändamål skäligenkan ställas på dess utövning. En särskild regel (3 kap. 5 § SkL) begränsarockså det allmännas ansvar för ren förmögenhetsskada som drabbar en företagaretill följd av intrång i näringsverksamhet. Ersättning utgår i sådana fallendast efter en skälighetsbedömning. 1mofion 1983/84:309 av () hävdas att det allmännasskadeståndsansvar behöver skärpas. Motionären yrkar att 3 kap. 2 § SkL ändrasså att det allmänna svarar för skada vid myndighetsutövning oavsett LU 1984/85:2 6 omskadan orsakats av fel eller försummelse av någon tjänsteman. Det allmännaskall således enligt motionärens förslag ansvara även för skada som uppkommerutan att någon varit oaktsam. Vidare yrkar motionären att de särskildabegränsningsreglerna i 3 kap. 3 och 5 §§ slopas. Utskotteterinrar om att det allmännas skadeståndsansvar utvidgades betydligt närskadeståndslagen trädde i kraft . svarade detallmänna över huvud taget inte för fel vid myndighetsutövning. Ansvarighetenhärför åvilade endast den felande tjänstemannen. Enligt utskottets mening hardet inte förekommit något som bör föranleda en ytterhgare skärpning av detallmännas ansvar. Utskottet avstyrker därför bifall till motion 309. Omtvå eller flera skall ersätta samma skada svarar de enligt 6 kap. 3 § SkLsolidariskt för skadeståndet. Den solidariska skadeslåndsskyldigheten gälleroavsett om den skadelidande är ett enskilt rättssubjekt eller staten ellerkommun. Imotion 1983/84:2195 av () framhålls att den solidariskaskadeståndsskyldigheten ofta leder fill problem för ungdomar som ålagts attbetala skadestånd fill staten. Om någon eller några av de dömda inte vill ellerkan fullgöra sin skadeståndsskyldighet bhr de andra krävda på hela skadeståndetoch kan följaktligen inte bli fria från ansvar genom att endast betala sin delav skadeståndet. Motionären anser detta förhållande otillfredsställande ochyrkar att begär att regeringen utfärdar bestämmelser för statligamyndigheter som gör det möjligt för myndigheten att nöja sig med att varjeskadelidande endast betalar sin del av skadeståndet. Utskottetvill hänvisa till att statliga myndigheter har möjlighet att avskriva ellerefterge statens fordringar enligt närmare bestämmelser i avskrivningskungörelsen(1965:921). a. får enligt 15 § fordran vars kapitalbelopp inte överstiger50 . helt eller delvis efterges om det på grund av gäldenärens sjukdomeller därmed jämförlig orsak eller av annan anledning måste anses uppenbartobilligt att kräva betalning för fordringen. Denna bestämmelse bör kunna ivissa fall bli fillämplig på sådana fordringar som mofionären avser. Huruvidaavskrivningskungörelsen behöver kompletteras med ytterligare regler omavskrivning eller hel eller delvis eftergift av fordran får enligt utskottetsmening ankomma på regeringen att pröva. Motion 2195 bör därför inte föranledanågon åtgärd. 1. beträffande det allmännasskadeståndsansvar att avslår motion 1983/84:309, 2. beträffande solidarisk skadeståndsskyldighetmot staten att avslår motion 1983/84:2195. LU 1984/85:2 7 (), (), Sfig (), (), (), (), (), OweAndréasson (s), (), Per (vpk), ()*, ()*, (), ()* ochSten i (m)*. *Ej närvarande vid betänkandets justering. minmb/goub 1984 79085