bet · G801JuU25 · 1984-12-31 00:00:00 — Alternativ C innebär att ett enhetligt grundarvode betalastill alla nämndemän och att ett lika stort tilläggsbelopp dessutom betalas tilldem som inte kompenseras för inkomstbortfall med enbart grundarvodel. I promemorianuttalas att systemet visserligen skulle vara lättare att administrera änalternativ B och även medföra lägre kostnader för staten. betonasdock att systemet ger en icke önskvärd tröskeleffekl som skulle överkompenserapersoner i inkomstlagen strax över den inkomstgräns vid vilken löneavdragetöverensstämmer med grundarvodet. Departementschefen uttalar i budgetpropositionen (s, 90)alt alternativ B - grundarvode och individuellt tilläggsbelopp - sommajoriteten av remissinstanserna stannat för bör väljas. Han anser att manåtminstone inledningsvis bör sätta ett tak såsom föreslagits i promemorian, Ibudgetförslaget beräknas för de allmänna domstolarnas del ökadenämndemannakoslnader från budgetårets början med 6 milj. kr. I motion 1652 förespråkas en generell höjning avnämndemannaarvodel till . inom ramen för det ibudgetpropositionen beräknade beloppet. Den av departementschefen anvisademodellen godtas inte av motionärerna. Även i motion 2395 avvisas ett nytt arvoderingssystem, ochmotionärerna uttalar sig för en generell höjning. 1 motionen anförs att detsystem som förs fram i budgetpropositionen är administrativt betungande ochmissgynnar vissa nämndemän relativt sett. Utskottetvill för egen del i denna fråga anföra följande. Utskottet har ansett del nödvändigt att fåtill stånd en mer allsidig sammansättning av nämndemannakåren och har i deltasyfte framhållit att en höjning av arvodena måste ske. Utan en sådan reform harutskottet inte ansett det möjligt att komma till rätta med exempelvis delotillfredsställande förhållandet att sådana yrkesarbetande - bl, a, industriarbetare- som får vidkännas fullt löneavdrag vid tjänstgöring i rätten ärunderrepresenterade i nämndemannakåren. Utskottet ser med tillfredsställelseatt detta problem nu har getts en konstruktiv behandling inomregeringskansliet. När det härefter gäller frågan vilken metod för arvoderingsom är den lämpligaste vill utskottet först uttala alt en generell höjning tillett för alla nämndemän lika stort ersättningsbelopp som någorlunda väl skullemotsvara det inkomstbortfall som en privalanslälld yrkesarbetare gör vid tjänstgöringi JuU1984/85:25 11 domstol av statsfinansiella skäl är helt utesluten. Dengenerella höjning som skulle rymmas inom det ekonomiska utrymme som slår fillbuds är å andra sidan så begränsad att den med all sannolikhet skulle saknabetydelse ur rekryteringssynpunkt. Utskottet delar på anförda skäldepartementschefens uppfattning att det är mer angeläget att utnyttja debegränsade ekonomiska resurserna för att kompensera dem som liderinkomstförlust på grund av nämndemannauppdraget än att göra en generell höjningav arvodet. Utskottet, som sålunda avstyrker bifall lill motionsyrkandena idenna fråga, ställer sig därför bakom det arvoderingssystem som benämntsalternativ B, Denna bedömning ändras inte av det förhållandet all systemettorde kräva mer arbete att sköta än den hittillsvarande ordningen. Utskottetutgår från att så enkla och smidiga rutiner som möjligt för alla berördaarbetas fram. För den händelse ett nytt ersättningssystem på grund av tekniskasvårigheter inte skulle bli möjligt alt genomföra fr, o, m, ,förutsätter utskottet att ett genomförande kommer till stånd därefter. Regeringen har beslutat omvissa författningsändringar som innebär att möjligheterna för icke ordinariedomare all få tjänstledigt har begränsats. Syftet är att minska antalet ickeordinarie domare i förhållande till antalet ordinarie och att på det sättetbryta en utveckling som bedöms ha negativa effekter för domarkarriären och därmedför domarrekryteringen, I propositionen redogörs för bakgrunden m. m, I motion1244 begärs ett tillkännagivande om att den nya ordningen bör utvärderas omnågra år. Författningsändringarna bygger på en promemoria somupprättats inom och på vad som kommit fram vidremissbehandling av den. Av promemorian framgår att antalet icke ordinarie domare(fiskaler och assessorer) som har uppdrag utanför domstolarna ökat kraftigtunder den senaste tioårsperioden. var antalet 224. hade antaletnära nog fördubblats och var 411. Detta kommer enligt promemorian all medföraatt den genomsnittliga tiden från inträdet i hovrätt eller kammarrätt tillordinarie tjänst kommer att öka drastiskt. Såvitt gäller tiden fram tilladjunktion i hovrätt har den negativa utvecklingen redan börjat. Departementschefen redovisar sin bedömning av frågan ipropositionen. Han framhåller att han ansluter sig till uttalanden som tidigarehar gjorts om värdet av en så öppen domarbana som möjligt inom ramen för detsystem som finns för utbildning och tjänstgöring. konstaterar han attutvecklingen med ett stort antal icke ordinarie domare sysselsatta på olikahåll i statsförvaltningen är oroande, och han anför att flertalet remissinstanserhar vitsordat att oron är befogad. För departementschefen står det klart inte kan godta en ordning enligt vilken de icke ordinarie domarna har ennärmast obegränsad rätt till tjänstledighet för att fullgöra uppdrag inom JuU1984/85:25 12 statsförvaltningen; med tanke pade verkningar detta fårför domarkarriären och därmed för domarrekryteringen har han bedömt omedelbaraåtgärder som ofrånkomliga. De bedömningar som har redovisats ligger bakom de författningsändringarsom har nämnts. Enligt dessa, som trädde i kraft ,gäller reglerna i anställningsförordningen (1965:601) om automatisktjänstledighet i vissa fall av tjänsteförening inte längre för domarpersonal(SFS 1984:959-967). Frågan om tjänstledighet för offentliga uppdrag m. m.prövas i stället av regeringen. Rätten till ledighet enligt 3 § tjänstledighetsförordningen(1984:111) för att under en begränsad lid pröva annan anställning har inteinskränkts. Genom den nya ordningen räknar departementschefen med attkunna få en samlad bild av situationen för de icke ordinarie domarna. Hankommer att verka för en praxis som innebär att man åtminstone kommerfram till en rimUg proportion mellan antalet ordinarie och icke ordinariedomare. Han anser vidare att förutsättningarna bör vara goda för att delegerabeslutanderätten när tjänstledighetsärendena prövats av regeringenoch en fast praxis har hunnit etableras. Enligt utskottets mening är det ett viktigtsamhällsintresse all hindra en utveckling som kan inverka menligt pårekryteringen till domarbanan. Utskottet anser således att det är värdefullt att sakenuppmärksammats inom och där analyserats ingående. Genomatt regeringen själv skall pröva frågor om tjänstledighet bör det finnas godamöjligheter för regeringen att noga följa utvecklingen och att snabbi gripa inmed ytterligare åtgärder om del visar sig att de redan beslutade inte får deneffekt som avsetts. Utskottet anser sig kunna utgå från att regeringenutnyttjar dessa möjligheter och i lämpligt sammanhang redovisar erfarenheternaför . Att , såsom begärs i moiion 1244, skall göra någottillkännagivande i frågan anser utskottet inte behövligt. Utskottet avstyrkersåledes bifall till motionen i denna del. I motion 585 begärs attbestämmelserna i om frågeförbudet beträffande vittnen ändrasså att bestämmelserna korresponderar med den i 71 § fjärde stycketsocialtjänstlagen (1980:620) stadgade skyldigheten om uppgiftslämnande. -Motionären pekar på att nuvarande ordning kan leda till att uppgifter som någonär skyldig att lämna till en socialnämnd i vissa fall inte kan lämnas vidvittnesförhör inför förvaltningsdomstol. Det spörsmål som tas upp i motionen skall ses mot bakgrundav sekretesslagstiftningen. Sekretesslagen (1980:100) innehåller bestämmelserom tystnadsplikt i det allmännas verksamhet och om förbud att lämna ut allmännahandlingar (sekretess). I lagen finns bestämmelser om sekretess som berör storadelar av den offentliga verksamheten; sekretess gäller t. ex. JuU1984/85:25 13 inom försvaret, hälso- och sjukvården, ,polisens verksamhei och skatteförvaltningen. Sekretessen gäller i princip ocksåi förhållande till andra myndigheter. Från denna huvudprincip finns dock en radundantag. Sålunda får en sekretessbelagd uppgifi röjas för en annan myndighet ide fall som anges i sekretesslagen eller i lag eller förordning till vilkensekretesslagen hänvisar. 114 kap. sekretesslagen finns bestämmelser som avsergenerella begränsningar i sekretessen mellan olika myndigheter. Sålunda får t.ex. enligt 14 kap. 2 § andra och tredje styckena en myndighet utan hinder avsekretess till polis eller åklagare lämna uppgifter som angår misstanke omallvarligare brott. I 14 kap. 1 § finns en generell bestämmelse som innebär atten föreskrift i lag eller förordning om uppgiftsskyldighet skall tillämpasockså när sekretess gäller för de uppgifter som omfattas av skyldigheten. Föreskrifter om sådan uppgiftsskyldighet finns numera pååtskilliga håll i lagstiftningen. Ett exempel härpå erbjuder bestämmelserna omvittnesplikt i (RB). Ett annat utgörs av den i mofionen nämndaföreskriften i 71 § fjärde stycket socialtjänstlagen. Enligt denna föreskriftär myndigheter vars verksamhei berör barn och ungdom samt de som är anställdahos sådana myndigheter skyldiga att lämna socialnämnden alla uppgifter som kanvara av betydelse för utredning av en underårigs behov av skydd.Uppgiftsskyldigheten gäller även läkare, lärare, sjuksköterskor och barnmorskorsom inte har sådan anställning som sagts. En föreskrift av motsvarandeslag finns i 30 § lagen (1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall. - Försekretesskyddade uppgifter som t. ex. en läkare enligt den nämnda föreskrifteni socialtjänstlagen lämnar till en socialnämnd gäller normalt sekretess ocksåhos nämnden. Även hos en förvaltningsdomstol kan sekretess gälla föruppgifterna. Som sagts utgör bestämmelserna om vittnesplikt i RBsådana föreskrifter om uppgiftsskyldighet som avses i 14 kap. 1 §sekretesslagen. VittnespHkten har med andra ord i princip företräde framför densekretess eller tystnadsplikt som kan åvila vittnet. Från denna grundsats görsdock undantag i 36 kap. 5 § RB, vari stadgas att vittnesförhör inte får ske medden som är underkastad tystnadsplikt i vissa fall. Enligt paragrafens andrastycke får sålunda personer tillhöriga där angivna yrkesgrupper inte höras omnågot som de i sin yrkesutövning har blivit anförtrodda eller som de i sambanddärmed har fått veta (frågeförbud). Vittnesförhör får dock ske om det ärmedgivet i lag eller den till vilkens förmån tystnadsplikten gäller samtyckerdärtill. De yrkesgrupper som omfattas av frågeförbudet är advokater, läkare,tandläkare, barnmorskor, sjuksköterskor, kuratorer vid kommunala familjerådgivningsbyråeroch deras biträden. Annan än försvarare är dock alltid skyldig att avge utsagai mål om ansvar för mycket grova brott. Frågeförbudel är uppställt huvudsakligen i syfte att geskydd för de enskilda personer som anlitar advokater, läkare m. fl. JuU1984/85:25 14 1938:44 s. 392) fill den aktuella bestämmelsen framhållssålunda att vissa yrkesutövare intar en sådan förtroendeställning i förhållandetill allmänheten att en viss tystnadsplikt till skydd för den enskilde ärpåkallad. Bestämmelserna i rörande viitnesplikten och frågeförbudel gälleri fillämpliga delar också vid förvaltningsdomstol (25 §förvaltningsprocesslagen [1971:291]), 1 sammanhanget förtjänar det att nämnas alt riksdagenhösten 1980 hos regeringen begärt en översyn av frågeförbudel i 36 kap. 5 § RB(JuU 1980/81:2, rskr. Frågan hade aktualiserats genom ett motionsyrkandeom att frågeförbudet borde omfatta också psykologer. Översynen skulle enligtriksdagens beslut ta sikte på främst vilka yrkesgrupper som borde omfattas avfrågeförbudet; även förbudels utformning kunde därvid övervägas. skrivelse i ärendet är ännu inte slutbehandladav regeringen. Enligt vad utskottet har erfarit är den begärda översynenalltjämt aktuell i . Resultatet av de överväganden som kankomma att ske vid denna översyn avses numera (jfr JuU 1983/84:23 s. 10) bliredovisat i samband med de förslag som regeringen kan komma att lägga fram medanledning av bl. a. tvångsmedelskommitténs arbete (SOU 1984:54). Här skall också nämnas att regeringen har förelagtriksdagen en proposition (1984/85:133) om skiirpningar av statistiksekretessen.1 proposifionen föreslås bl. a. att den krets som omfattas av frågeförbudet i36 kap. 5 § RB skall utvidgas till att gälla också den som är underkastadsekretess enligt 9 kap. 4 § sekretesslagen (statistiksekretess). Efter det anförda kan utskottel konstatera att - såsompåtalas i motionen -reglerna rörande vittnesplikten i RB ochuppgiftsskyldigheten enligt 71 § fjärde stycket socialtjänstlagen inte heltkorresponderar med varandra. Detta förhållande kan, i linje med vad som sägs imotionen, leda till att en förvaltningsdomstol i ett mål om t. ex, vård enligtlagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga genom vittnesförhörmed t, ex, en läkare inte skulle kunna få tillgång lill de uppgifter somläkaren lämnat till socialnämnden och som kanske legat till grund för nämndensansökan i målet. -1 sammanhanget bör tilläggas att det också på andra områdenän det här angivna torde föreligga en bristande överensstämmelse mellan vittnespliktenoch skyldigheten att lämna uppgifter fill myndighet. Enligt utskottets mening kan den beskrivna ordningenuppfattas som ett beaktansvärt problem som i enskilda fall skulle kunna ledatill olämpliga resultat. Samfidigt vill utskottet emellertid framhålla att maninte får överbetona betydelsen av problemet; normalt bör nämligen detta hindermot att ett vittne lämnar uppgifter till domstolen kunna röjas undan genom attden till vars förmån frågeförbudet är uppställt lämnar sitt samtycke tillvittnesförhöret. Att så sker underlättas för övrigt av den möjlighet somdomstolen har att förordna om vittnesförhör inom stängda dörrar och omsekretessbeläggning av de uppgifter som därvid lämnas. Utskottetanser emellertid att det finns ett intresse av att spörsmålet JuU1984/85:25 15 rörande en samordning av reglerna om uppgiftsskyldighet åena sidan och om frågeförbudet i RB å andra sidan uppmärksammas närmare. Föratt så sker talar också det förhållandet alt del spörsmål motionärenaktualiserat rymmer en rad känsliga och svårlösta frågor som gäller intressenrörande bl. a. sekretessen för uppgifter hos vissa yrkesutövare med särskildförtroende-ställning i förhållande till allmänheten, myndigheternas behov avinforma-fion på angelägna områden och inte minst effektiviteten irättskipningen. Enligt utskottets mening bör saken lämpligen kunna tas upp isamband med de överväganden som görs i med anledning av dentidigare nämnda, av begärda översynen rörande bl. a. vilkayrkesgrupper frågeförbudet skall omfatta. Utskottet utgår från att så sker utannågon särskild åtgärd från sida. Mofionsyrkandet kan därför lämnasutan bifall. I motion 1649 efterlyses enuppdelning i två svårhetsgrader av det s. k. smitningsbrottet i avsikt attstrafföreläggande skall kunna användas vid de lindrigare fallen. Strafföreläggande är en form av summarisk straffprocess.De grundläggande reglerna om institutet ges i 48 kap. . Ikorthet innebär reglerna följande. Strafföreläggande handhas av åklagare och får utfärdas omförutsättningar för allmänt åtal föreligger. Strafföreläggande får utfärdasendast beträffande brott för vilka stadgas enbart böter (dock ej normeradeböter) och beträffande brott för vilka stadgas dagsböter eller fängelse . Det högsta antal dagsböter som får föreläggas uppgår till 100 (4§). Strafföreläggande innebär att den misstänkte föreläggs ettbötesstraff som han antingen eller får välja attgodkänna eller inte godkänna. Även förverkande av egendom eller annan sådansärskild rättsverkan skall i förekommande fall omfattas av föreläggandet (2§). Hinder för utfärdande av strafföreläggande föreligger omföreläggandet inte tar upp alla brott av den misstänkte som enligt åklagarensvetskap förekommer fill bedömning. Om en målsägande har förklarat att han ämnarföra talan om enskilt anspråk i anledning av brottet eller har begärt att åtalskall väckas, får strafföreläggande inte heller utfärdas (5§). Särskildabestämmelser gäller i fråga om militära brottmål. Enligt 40 § åklagarinstruktionen (1974:910) bör åklagare,om förutsättningar föreligger, meddela den misstänkte strafföreläggande istället för att väcka åtal. Strafföreläggande utfärdas enligt särskilt formulär ochundertecknas av åklagaren. Föreläggandet skall innehålla uppgifter om denmisstänkte, om brottet med angivande av tid och plats samt övriga omständighetersom krävs för att känneteckna det, om tillämpliga lagrum samt om delbötesstraff och JuU1984/85:25 16 den särskilda rättsverkan som föreläggs den misstänkte (6§). Strafföreläggandet godkänns genom att den misstänkteundertecknar och fill sänder en förklaring att han erkännergärningen och godtar det straff och den eventuella särskilda rättsverkan somanges i föreläggandet. Ett godkänt strafföreläggande gäller som dom som harvunnit laga kraft (3§ andra stycket). Det brott som brukar kallas smitning regleras i 5§ lagen(1951:649) om straff för vissa trafikbrott (trafikbrotlslagen). En vägtrafikantsom haft del i uppkomsten av en trafikolycka och som genom att avlägsna sig frånolycksplatsen undandrar sig att medverka till de åtgärder vartill olyckanskäligen bör föranleda eller som undandrar sig att uppge namn och hemvist ellerlämna upplysningar om händelsen döms till fängelse i högst eller böter. Av det sagda framgår att brottets straffskala är sådan attstrafföreläggande inte får utfärdas. Motionären anför att åtskilliga fall av smitning ärrelativt lindriga, t. ex. avvikande efter vållande av en mindre skada på enannan bil. Motionären anser att trafikbrottslagen bör ändras så attstrafföreläggande skall kunna tillämpas på sådana förseelser. En av huvudlinjerna vid reformarbetet på rättsväsendetsområde är att rationalisera verksamheten så att derätlsvårdande organens resurser i större utsträckning kan tas i anspråk förlagföring av allvarligare brottslighet. Utvecklingen har följt olika linjer.Dels har lagföringen av mindre brott stegvis flyttals över från handläggningvid domstol lill summariska reaktionsformer som handhas av åklagare ellerpolis. Dels har man genom andra lagstiftningsåtgärder (bl. a.avkriminalise-ring) sökt begränsa utrymmet för straffrättsliga ingripanden. För att driva denna utveckling vidare beslutade regeringensommaren om ett särskilt program för att utnyttja rättsväsendetsbegränsade resurser mera rationellt. En åtgärd bestod i att regeringen åtriksåklagaren uppdrog att avge förslag om begränsningar i straffrättenstillämpningsområde och därvid särskilt ange områden som lämpar sig för avkriminalisering. Riksåklagaren har redovisat uppdraget i två rapporter. första rapporten, dagtecknad , har riksåklagaren lagt fram enrad förslag på trafikrättens område. Ett av förslagen avser gradindelning avstraffslad-gandet i den bestämmelse som motionären tar upp. Riksåklagarensförslag tar bl. a. sikte på att möjliggöra beivrande genom strafföreläggande. Riksåklagarens förslag bereds inomkommunikationsdepartementet. Avsikten är att förslagen tillsammans med en inomdepartementet upprättad promemoria skall remissbehandlas . Eftersom den fråga som motionsönskemålet avser redan ärföremål för överväganden inom anser utskottet alt någonriksdagens åtgärd inte är påkallad. Bifall till motion 1649 avstyrks därför. JuU1984/85:25 17 attriksdagen med bifall till regeringens förslag lill Allmänna domstolarna /86 anvisar ett förslagsanslag av , 2. beträffandeantalet nämndemän i tingsrätt m. m. attriksdagen avslår moiion 1984/85:380 i denna del, mofion 1984/85:454 i denna del(yrkande 6 delvis), motion 1984/85:691 i denna del, motion 1984/85:968 i dennadel. moiion 1984/85:1534 i denna del (yrkande 6) och moiion 1984/85:1652 idenna del (yrkande 7 delvis och yrkande 8), 3. beträffandeersättning till nämndemän attriksdagen avslår mofion 1984/85:1652 i denna del (yrkande 9) och motion1984/85:2395 i denna del (yrkande 4). altriksdagen avslår mofion 1984/85:1244 i denna del (yrkande 4), 5. beträffandefrågeförbudel i att avslår motion 1984/85:585, 6. beträffandestrafföreläggande vid smitning att avslår motion 1984/85:1649. Regeringen har underpunkt D3 (s. 91-94) föreslagit all till Allmännaförvaltningsdomstolarna för /86 anvisa ett förslagsanslag av . I mofion 1984/85:380 av AllanEkström (m) hemställs, såvitt nu är i fråga, att beslutar attåterinföra de regler som gällde före beträffande antalnämndemän i länsrätt, I mofion 1984/85:454 av UlfAdelsohn m. fl. (m) hemställs, såvitt nu är i fråga, att beslutar attåterinföra de regler som gällde före såväl beträffande antalnämndemän i länsrätt som beträffande bestämmelser om omröstning iifrågavarande domstolar (yrkande 6 delvis). I motion 1984/85:691 av () hemställs, såvitt nu är i fråga, alt beslutar att återinföra deregler som gällde före om antalet nämndemän i länsrätt. I motion 1984/85:968 av Margarethaaf m. fl. (m) hemställs, såvitt nu är i fråga, att beslutaråterinföra de regler som gällde före om antalet nämndemän ilänsrätt. JuU1984/85:25 18 I motion 1984/85:1652 av GunillaAndré m. fl. (c) hemställs, såvitt nu är i fråga, att beslutar att,med verkan från nästa mandatperiod, de före gällande reglernabeträffande lekmannamedverkan i våra domstolar åter skall gälla (yrkande 7delvis). I fråga om uppvaktning, hearing ochinkomna skrifter i ärendet hänvisar utskottet till redogörelsen härför underpunkt 2 ovan. Regeringens förslag under dennapunkt innebär en ökning av anslaget med i det närmaste 8,4 milj. kr. iförhållande till anslaget för innevarande budgetår; totalt föreslås ett anslagav 308,4 milj. kr. Uppräkningen av anslaget hänför sig till ökade löne- ochlokalkostnader samt till förbättrade arvoden ät nämndemän. Anslagsberäkningen sker i år-liksom beträffande deallmänna domstolarna - med utgångspunkt i ett begränsat huvudförslag ombesparingar. Vid budgetbehandlingen (JuU 1983/84:23 p. 3) noteradesatt arbetsläget i kammarrätterna ingav oro. Som departementschefen konstaterari årets budgetproposition är förhållandet detsamma . Tillgängligastatistiska uppgifter ger vid handen att antalet balanserade mål åren 1981-1984för kammarrätterna sammantaget ökat frän 15 100 till 25 500. Målutvecklingen ilänsrätterna däremot går i motsatt riktning. Statistiken över antalet inkomnaoch antalet balanserade mål för länsrätterna sammantaget visarsjunkande siffror. Vid bedömningen av medelstilldelningen fill de allmännaförvaltningsdomstolarna vill utskottet rent allmänt hänvisa till sinaöverväganden beträffande de allmänna domstolarna under punkt 2 ovan. Utskottetvill också här framhålla vikten av att arbetsförhållandena i domstolarnaförblir sådana att standarden i dömandet och rättsvården i övrigt behålls.Medborgarnas krav på rimlig service får inte åsidosättas. Den oro beträffandearbetsläget som utskottet uttalar i fråga om de allmänna domstolarna gäller iallt väsentligt även de allmänna förvaltningsdomstolarna, och särskiltkammarrätterna. I fråga om kammarrätterna noterar utskottet med tillfredsställelsevad departementschefen anfört om vidmakthållande och utökande av de tillfälligaförstärkningar som tillförts domstolarna för innevarande budgetår. I övrigtvill utskottet hänvisa till vad utskottet i det föregående beträffande deallmänna domstolarna sagt om hur nödvändiga inskränkningar bör ske. JuU1984/85:25 19 Med dessa uttalanden tillstyrkerutskottet regeringens förslag till medelsanvisning för /86. Antalet nämndemän i länsrätt Enligt en ändring i lagenom allmänna förvaltningsdomstolar är länsrätt domför med en lagfaren domare ochtre nämndemän. Endast om det behövs med hänsyn till målets omfattning ellernågon annan särskild omständighet får fyra nämndemän sitta i rätten (prop.1982/83:126, JuU 32, SFS 1983:372).