bet · G801JuU15 · 1984-12-31 00:00:00 — Av detta följernämligen att domstolen själv har att avgöra om muntlig handläggning skallförekomma eller inte. Det synes vidare betänkligt att den enskilde skulle varatvungen att välja mellan att i förväg få se en föredragningspromemoria och attbegära muntlig förhandling som han kanske uppfattar som nödvändig för att kunnalägga fram sin sak på ett ändamålsenligt sätt. Motionärens resonemang kring 9 § FPL bygger på denfelaktiga föreställningen att en föredragningspromemoria upprättas i samtligamål i samtliga förvaltningsdomstolar. Enligt vad RSV känner till förekommerdetta emellertid endast i regeringsrätten och i några undantagsfall i de lägreinstanserna. Att införa en sådan ordning i underinstanserna torde vara omöjligtp. g. a. mängden mål och dessutom onödigt, eftersom de flesta mål där är avenkel beskaffenhet. RSV ifrågasätter också om den föreslagna ordningen meddelgivning av en föredragningspromemoria skulle fylla någon funktion, eftersomdet inte är föredragningspromemorians innehåll som avgör målets utgång. I länsrätten och kammarrätten upprättas praktiskttaget aldrig någon föredragningspromemoria som är av sådan beskaffenhet att denkan sändas ut till parterna. Det skulle innebära ett inte oväsentligtmerarbete för domstolen, om en sådan promemoria skulle upprättas.Handläggningstiden skulle därmed förlängas. Kammarrätten kan inte heller senågot behov av ett sådant förfarande. Innan ett mål avgörs skall parternaenligt huvudregeln i 18 § förvaltningsprocesslagen ha fått kännedom om det somhar tillförts målet genom annan än honom själv och ha haft tillfälle att yttrasig över det. Alla rimliga rättssäkerhetskrav i det aktuella hänseendet äruppfyllda genom denna bestämmelse. JuU 1984/85:15 19 Kammarrätten i anför effektivitetsskålmot förslaget att införa en föreskrift om rätt att ta del avföredragningspromemorior och uttalar vidare; En sådan föreskrift torde inte vara nödvändig urrättssäkerhetssynpunkt. Rättssäkerheten tillvaratas på ett tillfredsställandesätt redan genom den i förvaltningsprocesslagen stadgade rätten för part attfå del av det material som filiförs målet. Det bör anmärkas attföredragningspromemoria ofta inte upprättas i enklare mål, särskilt inte iunderinstanserna. Motionsförslaget om att parterna skall gestillfälle att yttra sig över en föredragningspromemoria måste grunda sig på engrav missuppfattning om förhållandena i vart fall i länsrätt. Någon särskildföredragningspromemoria upprättas inte i de allra flesta målen. I de fall dären sådan promemoria upprättas har den i allmänhet karaktär avminnesanteckningar över vad som vid föredragningen för rätten skall redovisasav vad parterna anfört och i vilken ordning detta skall ske. Vad handlingarnainnehåller har parterna kännedom om fömt och i vilken ordning redovisningensker torde för dem sakna betydelse. I den mån det görs någon rättsutredning somfillfogas föredragningspromemorian eller om promemorian innehåller ett förslagtill avgörande av målet kan motionären knappast ha avsett att detta material påförhand skall tillställas parterna. Härtill kommer att föredragningspromemorianupprättas av andra än dem som skall avgöra målet, ibland av helt omtineradeföredragande. Promemorian blir heller inte allmän handling förrän den eftermålets avgörande arkivläggs i akten. Länsrättenhar slutligen svårt att se hur en möjlighet att yttra sig över enföredragningspromemoria skulle kunna utgöra ett alternativ till en muntligförhandling som tar sikte på att förebringa utredning eller bevisning som inteframgår av handlingarna. Med länsrättens arbetssituation torde det fåbetraktas som uteslutet att börja skriva föredragningspromemorior som intebehövs av annat skäl än skicka ut till parterna. Länsrätten i anför bl. a. att föredragningspromemoriorinte upprättas hos en länsrätt och att länsrätten därför inte har något frånegen erfarenhet att anföra därom. Motionären tar vidare upp en fråga om att partskulle ha rätt att få ta del av föredragningspromemorior. Här föreliggeruppenbarligen ett missförstånd om de mtiner som tillämpas. Det är mycketovanligt att föredragningspromemorior i egentlig mening upprättas i länsrättoch kammarrätt. De anteckningar som en föredragande i länsrätt och kammarrätthar tillgängliga är i regel hjälpmedel för att hitta rätt i aktmaterialet ochför att kunna presentera detta på ett överskådligt sätt. Dessutom kan detfinnas anteckningar om gällande lagstiftning, om förarbeten tilllagstiftningen, om kommentarer till lagstiftningen och praxis i tidskrifter ochliknande och om aktuella rättsfall. Någon sammanställning av skriftväxlingen imålet eller JuU 1984/85:15 20 avlagstiftning, kommentarer, praxis etc. förekommer däremot inte. De promemoriorsom förekommer i kammarrätt torde i och för sig vara fylligare än de somförekommer i länsrätt, men de är i regel inte av sådan beskaffenhet att de kantillföra parterna något om utredningsmaterialet. Förslaget att delge parternaen sådan promemoria i varje enskilt mål är således inte ändamålsenligt. Motionsyrkandet om utsändning av protokoll innebäratt det skall föras in en bestämmelse i förvaltningsprocesslagen om att intebara beslut utan också protokoll skall tillställas part (motion 1983/84: 1505). Enligt17 § förvaltningsprocesslagen förs protokoll vid muntlig förhandling. Detskall innehålla en redogörelse för förhandlingens gång och för den utredningsom förebringas vid förhandlingen. I protokollet skall också antecknas vad somförekommer vid förhandlingen i fråga om yrkanden, medgivanden, bestridanden,invändningar och vitsordanden. Protokoll skall också föras vid syn (23 §). Vidföredragning i länsrätt skall protokoll föras om nämndemän deltar eller om detbehövs av annan orsak (2 § förordning [1979:575] om protokollföring m.m. vid deallmänna förvaltningsdomstolarna). Någon bestämmelse om att part skalltillställas protokoll från förhandling i förvaltningsdomstol finns inte. Detfinns inte heller någon sådan bestämmelse når det gäller allmän domstol. Beslutgenom vilket rätten avgör målet skall tillställas part genom handling somfullständigt återger beslutet och skiljaktig mening om det finns en sådan.Beslutet skall också innehålla uppgifter om hur man överklagar (31 §). Avbeslutet skall framgå vilka skäl som bestämt utgången (30 §). Protokoll vidförvaltningsdomstol är allmänna handlingar enligt tryckfrihetsförordningen, TF(1949; 105). Var och en har i princip rätt att ta del av dem och har även rättatt mot fastställd avgift få en kopia eller avskrift (2 kap. 1 och 13 §§).Enligt sekretesslagen (1980:100) gäller vissa inskränkningar i rätten att tadel av domstolsprotokoll. I expeditionskungörelsen (1964:618) föreskrivs attdomstol skall tillställa part som begär det protokoll senast inom en veckafrån begäran (17 och 19 §§). Iförordningen om protokollföring m. m. vid de allmänna förvaltningsdomstolarnauppställs vissa krav på protokollförarna. Till protokollförare får inte utses någonvars tillförlitlighet kan anses vara ifrågasatt på grund av hans förhållandetill någon som för talan i målet eller på grund av någon annan liknandeomständighet. Protokollföraren skall antingen ha avlagt domared eller särskilded enligt bestämmelserna i om domstols protokoll (8 §). Gällande rätt m.m. Motionsyrkandet om omröstning ilänsrätt går ut på att det genom en JuU 1984/85:15 21 lagändringskall klarläggas vilka omröstningsregler som gäller vid lika röstetal ilänsrätt (motion 1983/84:602). Reglerom domförhet och omröstning i länsrätt finns i lagen om allmännaförvaltningsdomstolar. När nämndemän deltar i länsrätt är rätten domför med enlagfaren domare och tre nämndemän. Om det behövs med hänsyn till måletsomfattning eller någon annan särskild omständighet får fyra nämndemän sitta irätten (17 §). Omdet inträffar förfall bland nämndemännen sedan handläggningen har påbörjats, ärrätten domför med två nämndemän. Dessa regler fick sin nuvarande utformninggenom lagstiftning 1983 (prop. 1982/83: 126, JuU 32, rskr 314). Tidigareföreskrevs endast att länsrätt var domför med en lagfaren domare och trenämndemän samt att fler än fyra nämndemän inte fick sitta i rätten.Länsrätterna lät ofta fyra nämndemän ingå i rätten. Lagändringen skeddei syfte att i normalfallen minska antalet nämndemän till tre (prop. 1982/83:126s. 27 ff). Ifråga om omröstning gäller enligt 26 § bestämmelserna i 16 och 29 kap. (RB) om omröstning i hovrätt i tillämpliga delar. Regelni 26 § avser inte bara länsrätt utan samtliga allmänna förvaltningsdomstolar,dvs. även regeringsrätten, kammarrätterna och mellankommunala skatterätten (I§). Även vid omröstning i försäkringsdomstol, dvs. försäkringsöverdomstolen ochförsäkringsrätterna, gäller (11 § lagen [1978: 28] omförsäkringsdomstolar). Omröstningsreglernåi 16 kap. RB gäller rättegången i tvistemål och de i 29 kap. rättegången ibrottmål. Vid lika röstetal i tvistemål är huvudregeln att ordföranden harutslagsröst (16 kap. 3 §). Vid lika röstetal i brottmål är huvudregeln att denlindrigare meningen skall gälla (29 kap. 3 §). Omröstningsreglerna diskuterades ingående i sambandméd att lagen om allmänna förvaltningsdomstolar tillkom. Den lagen gälldeurspmngligen endast regeringsrätten och kammarrätt. Bestämmelser om länsrättfanns fram till , dä den nya länsrättsorganisationen trädde ikraft, i lagen (1971:52) om skatterätt, fastighetstaxeringsrätt och länsrätt.Också i den lagen (13 §) hänvisades till bestämmelserna i 16 och 29 kap. RB ochockså i samband med tillkomsten av den lagen diskuterades omröstningsreglernaingående. Vad diskussionen främst gällde var när RB;s regler om tvistemål bordetillämpas och när RB:s reglerom brottmål borde tillämpas. Departementschefenförordade att ordföranden skulle ha utslagsröst i princip, dvs. atttvistemålsreglerna skulle gälla, men att brottmålsreglerna borde tillämpas t.ex. i fråga om böter och utdömande av vite (prop. Lagrådetförklarade att vad departementschefen anfört beträffande tillämpningsområdetför de skilda omröstningsreglerna i och för sig inte gav anledning tillerinran, men att det i lagen uttryckligen borde anges i vad mån de skildareglerna skulle tillämpas. JuU 1984/85:15 22 regelsom innebar att brottmålsreglerna borde tillämpas vid beslut som rör bötereller utdömande av vite men att tvistemålsreglerna skulle tillämpas i övrigt(prop. s. 103 f). Mot detta invände departementschefen att det inte kundeuteslutas att reglerna för brottmål kunde böra tillämpas också i vissa andramåltyper. Enligt departementschefen borde det särskilt med hänsyn till attkompetensområdet kunde få ett annat innehåll överlämnas åt praxisatt avgöra i vilken utsträckning reglerna för tvistemål resp. reglerna förbrottmål borde tillämpas. Departementschefen uttalade avslutningsvis att haninte ville utesluta att erfarenheterna från tillämpningen kunde komma attmotivera en översyn i syfte att åstadkomma en mera preciserad reglering (prop.s. Somtidigare har nämnts togs frågan också upp i samband med tillkomsten av lagenom allmänna förvaltningsdomstolar. Departementschefen uttalade i det ärendetatt enligt sakens natur bestämmelserna om omröstning i tvistemål skulletillämpas i det stora flertalet mål. I vissa mål, såsom disciplinmål och mål omutdömande av vite, syntes enligt departementschefen dock omröstning böra skeenligt brottmålsreglerna (prop. 1971:30 s. 110). Lagrådet invände att det inteär tillfredsställande att överlämna till rättstillämpningen att avgöra vilkaomröstningsregler som skall tillämpas. Frågan kunde enligt lagrådet i enskildafall bli av avgörande betydelse för utgången av målet. Lagrådet anförde vidarebl. a. att det kan dröja åtskillig tid innan hithörande spörsmål blivit föremålför vägledande prejudikat i belysande omfattning (prop. 1971:30 s. 673 f)- Departementschefeninvände att samma ståndpunkt som intagits i fråga om skatterätt och länsrättborde gälla också allmän förvaltningsdomstol. Han tillade att beträffande deallmänna förvaltningsdomstolarna omröstningsreglerna kunde förutsättas spelaen mycket liten roll i praktiken (prop. 1971: 30 s. 700). IFRU;s uppdrag ingick att utreda om en precisering kan göras förförvaltningsdomstolarnas del av när omröstningsreglerna i 16 resp. 29 kap. RBskall fillämpas. I sitt slutbetänkande uttalar FRU att man inte har hunnitbehandla den frågan (SOU 1983:73 s. 31). Den allmänna meningen bland remissinstanserna äratt omröstningsregeln är otydlig och att det finns fog för en preciseringeller åtminstone överväganden i syfte att få till stånd en precisering, JKavstyrker bifall. JKmotiverar sin ståndpunkt med att vad som anförts i motionen enligt hans meninginte ger anledning till någon översyn av reglerna om omröstning i länsrätt. Såvitt RSV känner till finns det inga avgöranden ipraxis som klargör rättsläget. Det synes dock råda en utbredd uppfattning omatt tvistemålsreglerna är tillämpliga i skattemål, medan brottmålsreglernaanses tillämpliga i mål om skattetillägg. Med hänsyn till att det nu snararehar blivit regel JuU 1984/85:15 23 änundantag att åtminstone länsrätterna sammanträder med jämnt antal ledamöter,anser RSV att man bör överväga att förtydliga 26 § lagen om allmännaförvaltningsdomstolar i enlighet med lagrådets förslag (prop. Den nu aktuella frågan, som är gemensam församtliga allmänna förvaltningsdomstolar, kan antas ha fått en ökad praktiskbetydelse sedan länsrätterna numera i allmänhet avgör målen med tre nämndemän.Den aktualiseras främst när det gäller skattetillägg. En precisering börgöras. Hämtöver bör det dock övervägas om inte tvistemålsreglerna skulle kunnagöras tillämpliga i samtliga mål. Omröstningsreglerna bör därför bli föremålför en total översyn. Sedan antalet nämndemän i länsrätt minskats tillalt vid måls avgörande i allmänhet vara tre varmed lika röstetal i störreomfattning än tidigare torde uppkomma - har frågan om omröstningsförfarandetfått förnyad aktualitet. Någon enhetlighet beträffande förfarandet har ännuinte kunnat nås i länsrätterna. Vid ett sammanträde med lagmännen ikammarrättens domkrets har olika meningar framkommit om vad som gäller,särskilt i mål rörande skattetillägg. På grund härav, och då det är väsentligtatt den rättssökande allmänheten vet vilka regler som är gällande, finnerkammarrätten det befogat att införa mera preciserade omröstningsregler för förvaltningsdomstolarnasdel. Detta torde dock inte kunna ske utan föregående utredning. Kammarrättentillstyrker alt sådan företas. Länsrätteni anför bl. Länsrätten delar uppfattningen att 26 § lagen omallmänna förvaltningsdomstolar inte är helt tydlig. Problemet är emellertidinte någon nyhet ändring av domförhetsreglerna, låt vara att detdärefter kan ha blivit mindre ovanligt. Enligt länsrättens uppfattning är dethögst sällsynt att omröstning utfaller med två röster mot två och självfalletän mer sällsynt att det sker i en fråga där det kan råda tveksamhet om vad somblivit utgången. Huvudregelnär och böi vara att ordföranden har utslagsröst. Undantag bör liksom i brottmålgälla vid omröstning som gäller en mot någon riktad sanktion. Av förarbetenatill förvaltningsprocesslagen framgår t. ex. klart att undantagsregeln om denlindrigaste utgången gäller i länsrätt vid omröstning i fråga om utdömande avvite. Denfråga som vållat tveksamhet är vilken regel som gäller vid omröstning i frågaom skattetillägg (och förseningsavgift). Denna fråga behandlades vidlånsrätten på ett praxismöte i anslutning till ikraftträdandet av de nyanämndemannareglerna 1983. Samtligadomare vid länsrätten enade sig då om att, oavsett skålen för eller emot denena eller andra ståndpunkten, rådande tveksamhet borde föranleda till den förden enskilda lindrigaste utgången. I avbidan på ett klargörande av lagstiftareneller av regeringsrätten tillämpas sålunda inom länsrätten undantagsregeln omden lindrigaste utgången vid omröstning i fråga om skattetillägg. JuU 1984/85:15 24 Enligt länsrätten i uppkommer detsällan svårighet att avgöra vilka omröstningsregler som bör tillämpas.Länsrätten anför vidare: Det förekommer emellertid situationer då det kandiskuteras vilken som är den rätta ordningen. En sådan situation är närrösterna blir två mot två i ett mål om skattetillägg. Länsrätten har härstannat för att låta den lindrigaste meningen falla utslaget men självklart ärdet inte att så skall vara fallet och enligt uppgift förekommer det vid andralänsrätter att man i stället låter ordföranderösten fälla utslaget. Tiden årdärför kanske inne då som departementschefen anförde i prop. 109erfarenheterna från tillämpningen motiverar en översyn i syfte att åstadkommaen mera preciserad reglering. Sverigesadvokatsamfund anser att de frågor som berörs i motionen synes värda enutredning. Det kan här anmärkas att ifrågavarandehänvisningsbestämmelse tillkom innan de inom skatteprocessen nu gällandesanktionerna, skattetillägg och förseningsavgift, infördes. Någon ändring ellernågot förtydligande av hänvisningsregeln föranledde inte dessa sanktionersinförande, trots att de är mycket frekvent förekommande. Anledningarna härtillkan vara flera. En kan ha varit att dessa sanktioner naturligt är att likställamed böter och vite. Vidare var domstolarnas sammansättning vid denna tidpunktsådan att lika röstetal praktiskt taget aldrig förekom. Såsommotionären anför har förhållandet blivit ett annat sedan bestämmelserna omantalet nämndemän i länsrätt ändrats fill tre. Lika röstetal uppkommer numeraganska frekvent. Det bör understrykas att det nästan enbart är ettunderrättsproblem i länsrätt. Förbundetdiskuterade frågan vid besvarandet av remissen om ändrat antal nämndemän itingsrätt och länsrätt. Det befanns därvid att ovan nämndatillämpningsuttalande var så klart att några tillämpningsproblem inte bordeuppkomma. Förbundets uppfattning och erfarenhet är fortfarande att någrastörre tillämpningsproblem ej heller har uppkommit. Vid omröstning då fråga ärom skattetillägg och förseningsavgift samt vite, som förhållandevis oftaförekommer i länsrätt, skall reglerna om omröstning i brottmål tillämpas medani övrigt ordföranden enligt gällande bestämmelser har utslagsröst. Föratt undanröja eventuella tolkningsproblem, som motionären uppger förekommer påvissa håll, synes det angeläget att någon form av förtydligande görs så attuppgiven tveksamhet undanröjs. Fyra av motionerna om ersättning förrättegångskostnader går ut på alt enskild part som vinner ett skattemål efteren process mot staten skall kunna få ersättning för sina rättegångskostnader (motionerna 1983/ JuU 1984/85:15 25 84:1504,1983/84:2186, 1984/85:1534 och 1984/85:2755). Två andra behandlar frågan omenskilds ersättning av staten för rättegångskostnader inom förvaltningsprocessengenerellt (motionerna 1983/84:393 och 1983/ 84; 1526). Detfinns ingen regel som ger den som vinner mot staten i en förvaltningsprocessrätt till ersättning för sina kostnader. Vid förvaltningsprocesser mellanenskilda förekommer det att den förlorande parten förpliktas ersätta den andresrättegångskostnader (SOU 1984:66 s. 44). I15 § förvaltningsprocesslagen finns en föreskrift om ersättning av allmännamedel till enskild part som har inställt sig till muntlig förhandling.Ersättning far avse kostnad för resa och uppehälle och får utgå om rätten anseratt parten skäligen bör ersättas för sin inställelse. Vittnen och sakkunnigahar enligt 26 § rätt fill ersättning av allmänna medel. Har vittnen ellersakkunniga kallats på begäran av en enskild part men visar det sig att partensaknade godtagbart skäl för sin begäran får rätten ålägga honom att betalafillbaka ersättningen till staten. För tvistemål är huvudregeln att förlorande partskall ersätta motpartens rättegångskostnader, om inte annat är föreskrivet (RB18 kap. 1 §). Har den vinnande parten inlett rättegång utan att motparten gettanledning till det eller har den vinnande parten annars uppsåtligen eller genomförsummelse föranlett onödig rättegång skall han ersätta motparten dennesrättegångskostnader. Om omständigheterna föranleder det kan i stället beslutasatt vardera parten skall bära sin kostnad (RB 18 kap. 3 §). Omden förlorande parten före rättegången inte kände till den omständighet avvilken utgången i målet berodde och hade han inte heller bort känna till denfår rätten besluta att vardera parten skall stå för sin kostnad (RB 18 kap. 3§). Ommålet gäller ett rättsförhållande som enligt lag inte kan bestämmas på annatsätt än genom dom kan rätten bestämma att vardera parten skall bära sin kostnad(RB 18 kap. 2 §). Denna paragraf är tillämplig t. ex. i vissa familjerättsmål.I mål enligt lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden gällerRB:s regler om kostnadsersättning. Ersättningen får dock avse endast vissa ilagen särskilt angivna kostnader. Ombudsarvoden är inte ersåttningsgilla annatän inom ramen för rättshjälpsformen rådgivning (8 §). Enligt lagsökningslagen(1946:808) och handräckningslagen (1981:847) får sökande vars ansökan bifallsersättning av motparten för sina kostnader. Det finns regler om vilket högstabelopp som får utgå i sådana fall (förordningen [1981:1056] om ersättning förkostnader i mål om lagsökning, betalningsföreläggande eller handräckning itingsrätt). Regelnom att den som förlorar rättegången skall ersätta motparten dennes kostnaderbrukar sägas ha två huvudfunktioner, en reparativ och en preventiv. Vidtillkomsten av RB uttalades således att rättegångens JuU 1984/85:15 26 syfteatt bereda rättsskydd endast ofullständigt skulle uppnås om den vinnande parteninte fick ersättning för de kostnader han haft för att göra sin rätt gällande.Vidare sades att vetskapen att den förlorande parten i allmänhet måste bärasåväl sina egna som motpartens rättegångskostnader var ägnad att avhålla frånobefogade rättegångar (SOU 1938:44 s. 231). I brottmål där åklagaren för talan anknyter reglemaom kostnadsansvar till frågan om domen är fällande eller friande. Fälls dentilltalade är huvudregeln att han fill staten skall betala tillbaka statenskostnader för bl. a. bevisning och offentlig försvarare. Han kan dock aldrigbli skyldig att betala tillbaka mer än en viss summa som fastställs enligtreglerna i rättshjälpslagen och som är relaterad till hans betalningsförmåga(RB 31 kap. I §). Frikänns den tilltalade får domstolen av allmänna medeltillerkänna den tilltalade ersättning för hans kostnader för bl. a. försvarareoch bevisning såvitt kostnaden skäligen varit påkallad för att ta hans rätttill vara (RB 31 kap. 2 §). Den största kostnaden i brottmål är regelmässigtkostnaden för försvarare. Offentlig försvarare har rätt fill ersättning avallmänna medel och får därutöver inte begära ersättning av den tilltalade (RB21 kap. 10 §). Om en tilltalad som frikånns har offenUig försvarare kan såledesingen kostnad uppkomma för honom för försvarare. Med stöd av rättshjälpslagen (1972:429) kan denenskilde få ersättning av staten för sina kostnader. Rättshjälp kan utgå i fyraolika former. En är allmän rättshjälp. Fysiska personer kan få allmänrättshjälp i rättsliga angelägenheter. En fömtsättning är att den sökandebehöver sådant bistånd. Det är utan betydelse om angelågenheten skall prövasav domstol eller någon annan myndighet eller om det är fråga om en angelägenhetsom inte handläggs vid någon myndighet. En annan fömtsättning är att densökandes beräknade årsinkomst inte överstiger . Beloppet ökas om densom söker rättshjälp har underhållsskyldighet mot annan (6 §). Allmänrättshjälp får inte beviljas i vissa i lagen angivna fall (8 §). Således kannäringsidkare inte få rättshjälp i angelägenhet som uppkommit i hansnäringsverksamhet om inte skäl föreligger för rättshjälp med hänsyn tillverksamhetens art och begränsade omfattning, hans ekonomiska och personligaförhållanden och omständigheterna i övrigt (3 p).