bet · G801AU3 · 1984-12-31 00:00:00 — Motionärernas slutsats är attriksdagen bör upphäva reglerna om facklig vetorätt i 38-40 §§ MBL. Imotion 1956 av m.fl. (m, c, fp) påtalas som orimligt att enfacklig organisation med lagens hjälp kan stoppa ett enmansföretag av det endaskälet att företaget saknar anställda. Skyddet för sådana företag är alldelesför svagt enligt motionärerna, som föreslår att 39 § MBL ändras så att fackligaorganisationer inte har möjlighet att utestänga företag som inte harkollektivavtal från att konkurrera om entreprenader på likvärdiga villkor. Mofionsyrkanden om att vetorättsreglerna skall utgåur MBL framställdes redan vid lagens tillkomst. har yrkanden omatt reglerna skall slopas eller inskränkas gjorts . Frågan har senastbehandlats av utskottet i AU 1983/84: 5 (s. 13-14). I den till det betänkandetfogade reservationen 7 (m) hänvisades till att vetorätten uppmärksam- AU 1984/85:3 12 matsi utvecklingsavtalet mellan SAF, LO och PTK. Reservanterna förutsatte attfrågan därigenom skulle få en tillfredsställande lösning men tillade att iannat fall måste dock lagstiftning tillgripas. MBLpå den statliga sektorn m.fl. (m) framhåller i motion 2029att MBL ger de offentliganställda en vidsträckt förhandlingsrätt. Detta ikombination med representation i de beslutande organen ger i realiteten destatligt anställda en dubbel rösträtt. Det politiska beslutsfattandet kandärmed påverkas i flera led av de fackliga organisationerna, något som ärbetänkligt ur demokratisk synpunkt. Motionärerna föreslår attpersonalrepresentationen i statliga styrelser och nämnder inskränks till frågorsom direkt berör de anställda på den egna arbetsplatsen. Av samma skäl, dvs.att nuvarande ordning anses ge de anställda ett större faktiskt inflytande övermyndigheternas verksamhet än som tillkommer andra medborgare på grund avallmänna val, föreslår () och () i mofion upphäver reform om personalrepresentation i statligastyrelser. Imotion 2029 föreslås vidare att förhandlingsskyldigheten för de statligaarbetsgivarna inskränks till åtgärder som primärt är avsedda att förändra deanställdas situation på den egna arbetsplatsen. Denna begränsning iförhandlingsskyldigheten bör i synnerhet gälla regeringens kansli. Det är interimligt att regeringen skall behöva förhandla med personalrepresentanterna omproposifioner till . Äveni motion 868 av m.tl. (c) förordas en omorganisation avMBL-förhandlingarna i . Motionärerna vill få stånd å enasidan en prioritering,av de ämnesområden som skall omfattas av medbestämmandetoch å andra sidan förhandlingsformer som gör det möjligt för de anställdasorganisationer att komma in i beslutsprocessen än nu ärfallet. De ämnesområden motionärerna prioriterar är följande: - propositioner som innebärpersonalförändringar inom statens område - flyttning av ärendegrupper, t.ex. genom decentralisering, som också innebär omplacering och/eller förändringari arbetets innehåll - omlokaliseringar av myndigheter - översynsprojekt som syftar tillomorganisationer - förändringar i detpersonalpolitiska regelsystemet. Ettarbetsgivarbeslut att tillsätta högre chefer skall enligt utslag i arbetsdomstolenföregås av primärförhandlingar enligt 11 § MBL. Detta anses gälla även på denoffentliga sektorn. m.fl. (c) konstaterar i den nyssnämndamotionen 868 att de anställdas organisationer på den offentliga sidan förloraten del av sitt medbestämmande i chefsärenden. AU 1984/85:3 13 Närregeringen bestämt sig i ett tillsättningsärende krävs enligt motionärerna enextrem situation om en förändring av tillsättningen skall ske. Med hänsyn bl.a. härtill och till regelsystemen i regeringsformen och lagen om offentliganställning om tjänstetillsättningar föreslår motionärerna att tillsättning avchefer på den offentliga sektorn sker efter information men utan förhandlingarmed de anställdas organisationer. Uttalandenav om medbestämmandefrågor i KU har vid olika tillfällen i sittgranskningsarbete kommit in på medbestämmandefrågor vid beredningen avregeringsärenden. Det har senast skett i det granskningsbetänkande somavlämnades , KU 1983/84: 30 s. 14-20, 47-48 samt bilagor. KU anföravslutningsvis i sin bedömning: Utskottet vill erinra om att enligt denhandläggningsordning som gäller i skall ett ärende, där detföreligger informations- eller förhandlingsskyldighet, överlämnas till FHRförst sedan den gemensamma beredningen har ägt rum i sedvanlig ordning ochenighet föreligger om beslutets utformning. Överlämnandet sker således på ettmycket sent stadium av beredningsprocessen. Som framgått har denna ordningkrifise-rats av företrädare för såväl personalorganisationerna som civildepartementet.Utskottet har förståelse för dessa kritiska uppfattningar. Bristerna i detnuvarande systemet är enligt utskottets uppfattning en av anledningarna tillatt direkta kontakter ibland tas mellan personalorganisationerna ochdepartementen i ett tidigare skede av beredningsarbetet. Dessa kontakter skeralltså vid sidan av den förutsatta och avtalade handläggningsordningen ochinnebär bl. a. att förhandlingsrådet förbigås. kan det också ifrågasättas om den nuvarande handläggningsordningenöverensstämmer med tankegångarna bakom medbestämmandets utformning i fråga omregeringsärendena. Det uttalades i förarbetena till arbetsrättslagstiftningenatt det av principiella skäl inte kunde komma i fråga att införa ettförhandlingsförfarande direkt med regeringen. Utskottet har också ovan slagitfast att någon inskränkning av regeringens formella befogenheter inte harskett. Med nuvarande handläggningsordning i upptasemellertid, som redan nämnts, förhandlingarna i ett mycket sent skede avbeslutsprocessen. Härigenom har förhandlingarna i realiteten kommit att avseståndpunkter som det i normalfallet endast återstår för regeringen att bekräftagenom ett formellt beslut. uppfattning finns det alltså inslag i den nuvarande ordningen som ärdiskutabla från principiella synpunkter. Utskottet anser heller inte att deinsatser i form av tid och resurser som görs alltid står i proportion till deuppnådda resultaten. Detta gäller oavsett om man ser verksamheten frånarbetslagar- eller arbetsgivarsynpunkt. Utskottetsslutsats är således att omfattningen och inriktningen av förhandlings- ochinformationsverksamheten i fråga om regeringsärenden bör omprövas i syfte attminska den sena behandlingen av mer rutinbetonade ärenden till förmån förtidiga kontakter mellan parterna i viktigare frågor. I de överväganden som börgöras i samband härmed bör också frågan om formen för dessa kontakterdiskuteras. Som utskottet har redovisat kan direkta förhandlingarmellan regeringen och de fackliga organisa- AU 1984/85:3 14 tionernainte anses förenliga med regeringens ställning enligt författningen. Behovet avtidiga överläggningar mellan företrädare för regeringen och de fackligaorganisationerna kan därför aktualisera frågan om införande av nyaarbetsformer. Granskningenhar härutöver inte föranlett något uttalande från utskottets sida. Till KU:s betänkande i det aktuella avsnittetfogades reservationer av m, av c och fp gemensamt samt av vpk. PersonalrepresentationI statliga myndigheters styrelser De anställda har rätt till representation i destatliga myndigheternas styrelser enligt riktlinjer som drogs upp vid (prop. 1974:1 bilaga 2 Gemensamma frågor, InU 1974:4, rskr 1974:95).Föreskrifter om denna styrelserepresentation meddelas i den s. k.personalföreträdarkun-görelsen 1974:224, omtryckt 1982; 1279. Två, i vissa falltre, personalföreträdare får utses. Personalföreträdarna utses och entledigasav personalorganisationerna med stöd av en särskild lag (1976:230) samtföreskrifter i den nyssnämnda kungörelsen. 1direkfiven (1983:48) för verksledningskommittén ingår ett avsnitt om destatliga lekmannastyrelsernas sammansättning. Om personalrepresentationenheter det; Sedan personalföreträdarkungörelsen kom till hararbetsrättsreformen (prop. 1975/76: 105, InU 45, rskr 404) och därpå följandestatliga kollekfivavtal - främst medbestämmandeavtalet för det statligaarbetstagarområ-det (MBA-S) och avtalet om förhandlingsordning i frågor omtillsättning av vissa tjänster hos staten (ATS) - lett till en betydandeförstärkning av det fackliga-inflytandet över myndigheternas verksamhet. Manhar därvid stannat för att förhandlingar bör vara den viktigaste formen förmedbestämmande, men också andra former har tillmätts stor vikt. Den sålundagällande och tillämpade ordningen bör naturligtvis såväl principiellt somprakfiskt vägas in när det gäller arbetstagarnas styrelserepresentafion. Utredningenbör se över frågan om personalföreträdarna och deras ställning med hänsyn tagentill statsförvaltningens speciella uppgifter och organisation samt den konstruktionoch de uppgifter som utredningen föreslår för styrelserna. MBL:s tillämpning i statsförvaltningen och dåsärskilt i har fidigare behandlats av utskoUet i AU1981/82:4, 1982/83:6 och 1983/ 84:5. Styrelserepresentationen för statligtanställda ifrågasattes i motioner som behandlades i AU 1982/83: 15.Medbestämmandeformerna vid tillsättning av högre chefer i statsförvaltningenaktualiserades i en motion behandlad i AU 1983/84:5 (s. 19-20).. AU1984/85:3 15 MBL i kommuner och landsting beslöt påförslag av utskottet att begära en utredning som skulle syfta till en klararegränsdragning i förhandlingfrågorna på de landstings- och primärkommunalaområdena, AU 1981/82:4 s. 3841, med reservation av de socialdemokratiskaledamöterna i utskottet. Efter regeringsskiftet anförde den nyaregeringen i skrivelse 1982/83:176 att man borde pröva möjligheterna attavtalsvägen lösa förekommande gränsdragningsproblem. Ytterligare åtgärderborde vidtas först om denna väg inte var framkomlig. Utskottet instämde häri(AU 1983/84:5 s. 18). I en reservation (nr 12) anfördes av m, c och fp att denbegärda utredningen borde fullföljas och utvidgas till att omfatta även destatligt anställdas förhandlingsrätt. m.fl. (m) anför imotion 2029 att det är principiellt felaktigt att frågor som rörgränsdragningen mellan förhandlingsrätten och den politiska demokratin skallavgöras genom avtal mellan arbetsmarknadens parter. Vidare medför oklarheten igränsdragningsfrågorna risker för ineffektivitet och byråkrati ibeslutsfattandet. m.fl. (c) tillägger i motion 868 attregeringens avsikt att inte efterkomma riksdagsbeslutet ståri uppenbar strid med en allmän opinion i dessa frågor och strider dessutom motde enhälliga yttranden från som föregickriksdagsbeslutet . Med stöd av det anförda begärs i bådamotionerna att den av tidigare beslutade översynen skall genomföras. kollektivavtalslag fannsinförd en bestämmelse som innebar att en enskild arbetstagare för ett avtals-eller lagbrott inte fick ådömas skadestånd med högre belopp än 200 kr.Bestämmelsen hade sin praktiska tillämpning vid olovliga strejker.Riksdagsbehandlingen av regeringsförslaget till MBL innebar att200-kronorsregeln utgick ur den nya lagen. Efter MBL:s ikraftträdande har såledesinte funnits någon övre gräns för de skadestånd som kan åläggas enskildaarbetstagare. Det förutsattes dock vid riksdagsbeslutet att avskaffandet av200-kronorsregeln inte skulle leda till en generell höjning av skadeståndet,utan dessa skulle även hållas på en måttlig nivå. I målen omolovliga strejker har arbetsdomstolen fortsatt att döma ut skadestånd med 200kr. eller lägre belopp. 1 några fall, i vilka arbetsdomstolen har ansett deolovliga strejkerna vara särskilt allvarliga eller anmärkningsvärda, hat'skadestånden bestämts till . eller, i två fall, . AU 1984/85:3 16 I en dom uttalade arbetsdomstolen att denavsåg att på grund av penningvärdeförändringen höja skadeståndsnivån från 200till . ehuru i just det målet utdömdes skadestånd med . Det högrebeloppet, , har därefter första gången tillämpats i en dom i böljan avinnevarande år beträffande en olovlig strejk som inte bedömdes som vare sigsärskilt allvarlig eller anmiärkningsvärd. () har i betänkandet (SOU 1982:60) MBL i utvecklingföreslagit att 200-kronorsregeln återinförs. Kommittén var oenig på dennapunkt. Regeringen föreslår att MBL i 60 § tillförs en nybestämmelse som motsvarar den tidigare 200-kronorsregeln. föreslåsatt paragrafen tillförs nya regler som är avsedda att förstärka deöverläggningar som lokalt skall äga rum när en olovlig arbetskonflikt harbrutit ut. I43 § MBL finns redan nu en bestämmelse som ålägger arbetsgivaren och denberörda fackliga organisationen att ta upp överläggningar vidutbrottet av en olovlig strejk och gemensamt verka för att den upphör.Regeringen föreslår nu att denna ordning byggs ut enligt följande. Om strejkenfortsätter efter de nyssnämnda överläggningarna och arbetsgivaren vänder sigtill arbetsdomstolen, skall denna efter att ha hört de berörda (däribland destrejkande arbetstagarna) först ta ställning till om strejken är olovlig. Om såbefinns vara fallet skall domstolen som kunna ålägga arbetstagarna attåteruppta arbetet. skall domstolen om den med ledning av vad somframkommit i målet bedömer det som lämpligt kunna förordna att en nyöverläggning enligt 43 § skall ske och under ledning av en förlikningsman.En förutsättning är att den nya överläggningen bedöms vara av värde för attundanröja orsakerna till konflikten. En annan förutsättning är att denförnyade överläggningen hålls först efter det att de strejkande har återgåtttill arbetet. Närdet sedan gäller själva skadeståndsreglerna så föreslås att skadestånd normaltinte skall dömas ut om de strejkande har återgått till arbetet senast när deförsta överläggningarna enligt 43 § tas upp mellan arbetsgivaren ochfackklubben. För andra fall skall huvudregeln vara att högre skadestånd än 200kr. inte får åläggas dem som deltar i olovliga stridsåtgärder. Undantagsvisskall dock även i fortsättningen kunna utdömas skadestånd med högre belopp än200 kr. Därmed avses fall där de strejkande inte återgår i arbete trots attarbetsdomstolen har förordnat därom och strejken dessutom måste betraktas somsärskilt allvarlig eller anmärkningsvärd. Till de faktorer som därvid bör vägasin i bedömningen hör strejkens långvarighet och dess skadlighet förarbetsgivaren och utomstående. Urpropositionens allmänna motivering för de nya reglerna om överläggningar ochskadestånd återges härutöver följande synpunkter: AU 1984/85:3 17 Frågan om tvåhundrakronorsregeln har varit och ären viktig fråga för den fackliga rörelsen. Det hör till grundsatserna för dengällande rättsordningen på arbetsmarknaden att träffade kollektivavtal skallrespekteras och den åtföljande fredsplikten iakttas. Någon tvekan om att dengrundsatsen gäller får det inte finnas. Därför är fredsplikten också förenadmed ett rättsligt ansvar i form av ett skadeståndsansvar för dem som är bundnaav den. Men skadeståndsansvaret behöver inte och bör inte gå längre än till attstryka under den rättsliga grundsatsen. Andra åtgärder än rättegång infördomstol och utkrävande av skadeståndsansvar är viktigare för att bevaraarbetsfreden och ett gott förhållande mellan parterna på arbetsplatserna. Regeringsförslagen innebär förutom ändringarna i 60§ MBL även följdändringar i 4 kap. 7 § arbetstvistlagen. Vpk yrkar i motion 2836 - med åberopande av vad somanförs i den tidigare i betänkandet redovisade motionen 1958 - i första handatt strejkskadestånden slopas och att fredspliktsbestämmelserna i sambanddärmed utmönstras ur MBL. I andra hand yrkas i motion 2836 att . skallvara högsta belopp för strejkskadestånden. Dessutom bör det framgå av lagen attdeltagande i strejk aldrig får utgöra saklig grund för avskedande. Imofionerna 2837 av m.fl. (m), 2833 av m. fl. (c) och2835 av m. fl. (fp) yrkas avslag på propositionens förslag idenna del. Därvid hänvisas i motionerna 2835 och 2837 till att lagrådet liksomen majoritet av remissinstanserna, däribland arbetsdomstolen, har avstyrkt att200-kronorsregeln återinförs. I motion 2837 anförs vidare att medregeringsförslaget blir skadestånden betydelselösa och att detta utgör ett såallvariigt avsteg från fredspliktsprincipen att det kan ifrågasättas om intehela grunden för kollektivavtalssystemet undergrävs. Att hänvisa tillöverläggningar i stället för skadeståndssanktionen även när en avtalsstridigarbetsnedläggelse redan har brutit ut innebär egentligen ett erkännande av denolovliga strejken som påtryckningsmedel. Enligt motion 2833 är förslaget attåterinföra 200-kronorsregeln mera relaterat till politisk historia än till faktiskaoch redovisade sakskäl. Under en pågående lovlig strejk i Nortköpings hamnvägrade arbetsgivaren att betala ut löner som hade intjänats före konfliktenmen skulle ha betalats ut som inföll när konflikten pågick.Arbetsdomstolen (dom nr 94) ansåg att arbetsgivaren hade rätt att somstridsål-gärd innehålla de löner som förfallit till betalning. Samtidigtpåpekade domstolen att det ålåg arbetsgivaren att betala ut lönerna närstrejken upphört. 2 1984/85. AU1984/85:3 18 Nya arbetsrättskommittén(majoriteten) föreslår i betänkandet MBL i utveckling att det införs ettlagfäst förbud mot att innehålla lön som förfaller till betalning under enkonflikt. Saken har väckt ett starktengagemang både inom och utom fackföreningsrörelsen. Från arbetsgivarsidan harman utfäst sig att inte innehålla intjänad lon som stridsåtgärd. Med hänsyntill rättsfrågans sakliga betydelse bör dock tillkomma en rättsregel som ärmotsatt den som fastställts genom arbetsdomstolens dom och som har bindandeverkan över hela arbetsmarknaden, oberoende av åtaganden i kollektivavtal ochensidiga utfästelser. Vidare framhålls att det här rör sig om lagstiftning i enväl avgränsad fråga som ter sig synnerligen viktig från arbetstagarsynpunkt.Det finns inte heller några egentliga meningsmotsäUningar i sak. Den föreslagnalagstiftningen bör därför inte ses som ett avsteg från grundsatsen att det börvara arbetsmarknadsparternas uppgift och ansvar att sinsemellan utveckla ochtillämpa regler för den ekonomiska striden i de situaUoner då det inte gällerfredsplikt. Mot denna bakgrund föreslär regeringen att det genom etttillägg till 41 § MBL införs ett lagfäst förbud för arbetsgivaren aU såsomstridsåtgärd vid arbetskonflikter innehålla intjänad lön. Moderata samlingspartiet ochfolkpartiet yrkar i mofionerna 2837 resp. 2835 att skall avslåregeringens förslag om lagfäst förbud mot innehållande av intjänad lön. Imotionerna hänvisas till att lagstiftning avstyrkts av ett stort antalinstanser vid remissbehandlingen av kommitté- förslaget öch att åtgärder intebör genomföras som ensidigt inskränker ena partens möjligheter att besvarastridsåtgärder från motparten. Det påtalas vidare att det föreslagna förbudetutgör ett markant avsteg från principen att det är parterna som på eget ansvarförfogar över stridsmedlen. Att regeringen nu vill göra detta avsteg visar attförslaget har en betydligt störte räckvidd än propositionen vill ge intryck av. Imotionerna 2833 (c) och 2836 (vpk) godtas regeringsförslaget. Avdragsrätten för allmänna skadestånd Inom arbetsrätten används nästanenbart skadestånd för att sanktionera det regelsystem som byggts upp genomlagstiftning och avtal. Man skiljer mellan ekonomiska och allmänna (ideella)skadestånd. Det ekonomiska skadeståndet skall ersätta ekonomiska förluster, t.ex. den inkomst av lön en arbetstagare går miste om genom ett avskedande utansakliga skäl. Det allmänna skadeståndet anses ha till uppgift att inskärpavikten av att AU1984/85:3 19 lagregler och ingångna kollektivavtal iakttas. Denna formav skadestånd brukar sägas ha en preventiv funktion. Under är 1980 avgjordes i regeringsrätten (in pleno) tvåmål om avdragsrätten beträffande allmänna skadestånd. 1 det ena måletuttalades att det allmänna skadestånd som en arbetsgivare hade att betala facklig organisation var att anse som en omkostnad i rörelsen. Det varalltså avdragsgillt. Genom utslaget i det andra målet fastställdes å andrasidan att det allmänna skadestånd som betalats till en arbetstagare för denkränkning denne lidit genom att ha blivit uppsagd utan saklig grund skullebeskattas som inkomst av tjänst. Frågan om avdragsrätten har redovisats i betänkandet MBL iutveckling. Någon gemensam uppfattning i frågan kunde inte uppnås inom kommittén,som inte lade fram något förslag utan pekade på att en ändring av denskatterättsliga behandlingen av de allmänna skadestånden borde föregås av ettförberedelsearbete som föll utanför ramen för dess arbete. Inom har upprättats enpromemoria om skattereglernas tillämpning på vissa arbetsrättsliga skadestånd.I promemorian föreslås att avdragsrätten för allmänna skadestånd slopas. Det föreslås i propositionen attarbetsgivarnas avdragsrätt för allmänna skadestånd slopas. Lagtekniskt uppnåsdetta genom ett tillägg till 20 § kommunalskattelagen. uttalas attdet inte finns fillräckliga skäl för att göra allmänna skadestånd skattefriahos mottagaren. Som skäl för att slopa arbetsgivarens avdragsrätt anförs ipropositionen bl. a. att det är stötande för rättskänslan att en arbetsgivareskall få göra avdrag för skadestånd som betalas för brott mot ofta heltcentrala bestämmelser i arbetsrättsiagstiftningen. Det är inte naturligt attse skadestånd av det slaget som något slags normala omkostnader i rörelsen. I de tre motionerna av . (m), m.fl. (c) och m.fl. (fp), 2837, 2833resp. 2835, yrkas avslag på regeringsförslaget att slopa den aktuellaavdragsrätten. Det invänds i motion 2837 (m) att, såsom riksskatteverketpåpekat, det inte går att göra en distinktion mellan arbetsrättsliga skadeståndoch andra skadestånd utan dessa måste betraktas som avdragsgill omkostnadoavsett om de betalas en leverantör eller till en fackförening. I motion2837 anförs vidare liksom i motion 2835 (fp) att regeringsförslaget kommer atthårt drabba småföretagen bl. a. därför att skadestånden inte tar hänsyn tillföretagens ekonomiska bärkraft. Särskilt gäller detta egenföretagarna, tillläggsdet i motion 2837. På grund av marginalskatter m.m. kan de få en . kostnad a v45 . om de blir ådömda ett skadestånd på . AU 1984/85:3 20 motion2833 (c) kan befaras att regeringsförslaget medför ytterligare byråkratisklåsning av arbetsmarknaden. Äveni motion 2834 av m.fl. (m, c, fp) yrkas att regeringens förslagalt slopa avdragsrätten skall avslås. Motionärerna anser att förslaget fårorimliga konsekvenser för småföretagarna. Deras situation är direkt jämförbarmed löntagarnas. Därför är det fel atl ensidigt skärpa skadeståndsreglerna försmåföretagarna som löntagarnas skadeståndsansvar skall reducerasgenom återinförande av 200-kronorsregeln. Imotion 2836 (vpk) sägs förslaget om slopad avdragsrätt ligga helt i linje medvpk:s förslag på arbetsrättens område. har i ett avgivet yttrande (SkU1983/84; 14 y) uUalat som sin mening att arbetsmarknadsutskottet bör tillstyrkaregeringsförslaget om ändring i kommunalskattelagen och avstyrka deföreliggande motionerna i motsvarande del. I en till yttrandet fogad avvikandemening av m, c och fp uttalas däremot att propositionen bör avslås i denaktuella delen och motionerna i motsvarande del bifallas. SkatteutskottetsyUrande och den avvikande mening som avgivits i ärendet återfinns i bilaga 2till detta betänkande. Som förut sagts sanktioneras de arbetsrättsligareglerna nästan uteslutande av skadestånd. m.fl. (m)konstaterar i motion 2029 att flertalet fall görs upp genom överenskommelsermellan arbetsgivaren och den berörda fackliga organisationen och når aldrigarbetsdomstolen. Ofta betalar framför allt mindre företag hellre ett informelltskadestånd än att de ger sig in i en omfattande och dyrbar process med dekonsekvenser detta kan ha inte minst för klimatet på arbetsplatsen. Även omskadeståndskraven kan vara orimliga och strider mot lagens andaföredrar, sägs det vidare i motionen, många företagare att köpa sig husfrid.Mot denna bakgrund finns det enligt motionärerna anledning att analyserakonsekvenserna av den arbetsrättsliga lagstiftningen i fråga om skadestånd ochvidta sådana förändringar i lagsfiftningen att det av denna klart kan utläsas ivilka fall och under vilka former skadestånd kan utkrävas.