bet · G801JuU36 · 1984-12-31 00:00:00 — om anslag till kriminalvården, m. m, (prop. 1984/85:100bil. 4, E, jämte motioner) Utskottet tillstyrker regeringens iproposition 1984/85; 100 bilaga 4 () under punkt E I (s. 98 och 99) framlagda förslag och hemställer att till för /86 anvisar ett förslagsanslag av . Regeringen har under punkt E2(s. 100 104) föreslagit att dels godkänna den i propositionen beräknade driftstaten för förvaltning av fasligheter, dels till Kriminalvärdsanstalter na för /86 anvisa ett förslagsanslag av I . I motion 1984/85:417 av PerIsraelsson m. fl. (vpk) hemställs, såvitt nu är i fråga, att hosregeringen begär en uppföljning av ambitionerna principbeslut omkriminalvård i anstalt i vad gäller vårdprincipernas genomslag inomkriminalvårdens reella verklighet (yrkande I). I motion 1984/85:490 av MargaretaPalmqvist (s) och () hemställs att beslutar att somsin mening ge regeringen lill känna vad som i motionen anförts om de utländskafångarnas situation bl. a. i fråga om permissioner ochresocialiseringsåtgärder. I motion 1984/85:1652 av GunillaAndré m. fl. (c) hemställs, såvitt nu är i fråga, att beslutar attsärbehandling av långtidsdömda skall kunna ske även av andra än dem som ägnatsig åt narkotikabrottslighet (yrkande 12). I mofion 1984/85:2393 av StigGustafsson m. fl. (s) hemställs alt antar följande förslag tilländrad lydelse av 4 § lagen om kriminalvård i anstalt. Kriminalvården i anstalt skallutformas så alt den intagnes anpassning i samhället främjas och skadligaföljder av frihelsberövandet motverkas. 1 1984/85. JuU1984/85:36 2 Kravet på samhällsskydd mot ofredande av annan inlagenskall beaktas. Verksamheten bör inriktas på åtgärder som från början förberederden intagne för tillvaron utanför anstalten. Frigivning skall förberedas i godfid. Medelsberäkningen m. m. Regeringens förslag till medelsberäkning under denna punktinnebär en ökning av anslaget med drygt 67,3 milj. kr. i förhällande tillanslaget för innevarande budgetår; totalt föreslås ett anslag av 1 402 688 000kr. I propositionen upplyses att antalet verkställbarafängelsedomar har legat på ungefär samma nivå som under åren 1982och 1983. De nya reglerna om villkorlig frigivning som trädde i kraft den 1juli 1983 (SFS 1983: 240 ff) har dock medfört att medelbeläggningen vidkriminalvårdsanstalterna har minskat med omkring 350. Den under senare årtämligen konstanta överbeläggningen har därigenom upphört och förbytts i ettvisst platsöverskott. Enligt vad som vidare upplyses i propositionen har delunder det gångna året funnits ett platsöverskott vid de slutna riksanstalterna.Detta överskott kommer, enligt vad departementschefen anför, att minskas genomtillkomsten av beslutade smäavdelningar och stängning av tillfälligt öppnadeplatser. Antalet platser vid lokalanstalter och öppna riksanstallerhar under /84 motsvarat behovet. Genom den pågående utbyggnadenav lokalanstaltsorganisationen får denna under innevarande och nästa budgetärett nettotillskott av ca 220 platser. Departementschefen uppger att häravföljer att mindre ändamålsenliga anstallsplatser i den befintligaorganisationen kan slängas i takt med att nya platser tas i bruk, allt dockunder förutsättning att del nuvarande beläggningsläget kommer att bestå. 1 likhet med vad som skett vid medelsberäkningen under enföljd av år har anslaget för nästa budgetår inte beräknats enligthuvudförslaget om besparing. Enligt departementschefens mening är stängning avplatser del mest ändamålsenliga sättet att göra besparingar inomkriminalvården. Departementschefen anmäler sin avsikt all föreslå regeringenatt ett antal anstaltsplatser stängs. Utskottet godtar regeringens förslag till medelsberäkning.Utskottel vill starkt understryka vikten av att de möjligheter tilldifferentiering av intagna som följer av den förbättrade beläggningssituationenlas till vara. Utskottet har inte heller någon erinran mot den avdepartementschefen beräknade driflsiaten för förvaltning av fastigheter inomkriminalvården. krimina 1vårdsreform I motion 417 begärs all kriminalvårdsreform följs uppbeträf- JuU1984/85:36 3 fande den genom reformen fastlagda vårdprincipen; enförbättring av villkoren för dem som undergår kriminalvård i sluten anstaltförespråkas. Genom riksdagsbeslut lades fast riktlinjer för engenomgripande reform inom kriminalvärden (prop. 1973:1 bil.4, JuU 15, rskr.152). Reformen gällde bl. a. ett nytt anstaltssystem samt anstallsvårdensanordnande och närmare utformning. Reformen, som brukar benämnas 1974 årskriminalvårdsreform, har tagit sig uttryck i främst den beslutade lagen(1974:203) om kriminalvård i anstalt samt kungörelsen (1974:248) med vissaföreskrifter rörande tillämpningen av denna lag. Föreskrifter i anslutning lill de nu angivnaförfattningarna har utfärdats även av i del s. k.vårdcirkuläret (KVVFS 1984:1). Ävenbrottsbalkens bestämmelser om påföljderna bör nämnas bland de författningar somfyller funktioner när det gäller att förverkliga kriminalvårdsreformen. Sedan reformen genomfördes har vid åtskilliga tillfällenskett sädana ändringar i lagen om kriminalvård i anstalt och i brottsbalkensbestämmelser om påföljderna som inneburit en vidareutveckling av reformen.Även del fortlöpande byggandet av nya lokalanstalter har effektivt bidragittill reformens förverkligande. Enligt de författningar som gäller på området skallkriminalvärden i anstalt utformas så att den intagnes anpassning i samhälletfrämjas och skadliga följder av frihelsberövandet motverkas. I den utsträckningdet kan ske utan att kravet på samhällsskydd eftersatts bör verksamheten frånbörjan inriktas på åtgärder som förbereder den intagne för tillvaron utanföranstalten. Anstaltsarbetet skall planläggas och genomföras i nära samverkanmellan kriminalvårdens olika organ. 1 den mån ett förverkligande av vårdenssyfte kräver insatser av andra samhällsorgan skall samverkan ske med dessa. I fråga om fördelningen av intagna mellan olika anstaltergäller först och främst att den som undergår fängelse i mer än ett årföreträdesvis skall placeras i riksanstalt. Vid valet mellan öppen och slutenanstalt gäller som huvudregel att den intagne skall placeras i öppen anstalt,om inte annan placering är påkallad med hänsyn till rymningsfara, av andrasäkerhetsskäl eller av behandlingsskäl. För den som dömts lill fängelse ilägst tvä år för bl. a. grovt narkotikabrott gäller särskilda regler omplacering i sluten anstalt. De intagna skall behandlas med aktning för derasmänniskovärde. De skall beredas lämpligt arbete som såvitt möjligt främjarderas utsikter att efter frigivningen inordna sig i arbetslivet. När en inlagen har behov av utbildning, medicinsk,psykologisk eller annan särskild behandling skall sådan beredas, om det kan skemed hänsyn till anstaltstidens längd och den intagnes förutsättningar. Om så ärlämpligt kan arbete eller utbildning förläggas utanför anstalten, s. k. frigång.Under fritiden skall de intagna beredas tillfälle till fysisk träning som JuU1984/85:36 4 är lämplig med hänsyn till deras ålder och hälsotillstånd.De skall också beredas tillfälle till lämplig fritidssysselsättning ochuppmuntras att ägna sig ål sådana intressen som kan främja deras utveckling.Även i detta avseende kan medgivande lämnas lill aktiviteter utanför anstalten. I den utsträckning del kan ske bör de intagna beredas möjlighetall genom radio, tidningar och television följa med vad som händer i omvärlden.Intagnas kontakter med yttervärlden möjliggörs genom permissioner, besök samtbrev och telefon. Vid sjukdom skall intagen vårdas enligt de anvisningar somges av läkare. Kan undersökning och behandling ej anordnas inom anstalten börden allmänna sjukvården anlitas. I sådana fall kan den intagne föras över tillallmänt sjukhus. Utskottet vill vid bedömningen avmotionsspörsmålet lill att börja med uttala att de principer för anstaltsvårdensom har lagts fast genom kriminalvårdsreform måste inte baraupprätthållas ulan också vidareutvecklas i den riktning som angetts genomreformen. Så har också skett under de som har gått sedan reformenbeslutades. Både pä lagsliftningssidan och genom anstaltsbyggandet harvidtagits åtgärder som syftar till ett förverkligande och en vidareutvecklingav reformen. bör dock framhållas all reformarbetet påkriminalvårdens område givetvis skett under intryck också av andraomständigheter av betydelse för den kriminalpolitiska uppfattningen isamhället, t. ex. föränderligheten i brottslighetsstrukluren och i synen päbrottsligheten. Enligt utskottels mening är det självklart att del synsättpå bl. a. anstalts-värden som kriminalvärdsreformen ger ullryck för ävenframdeles kommer alt i hög grad sätta sin prägel pä reformarbetet på området.Mot denna bakgrund anser utskottet all motionsönskemålet om en förbättring avvillkoren för dem som är intagna pä slutna anstalter inte påkallar någonriksdagens åtgärd. Utskottet finner inte heller anledning att förorda någonuppföljning av kriminalvårdsreformen pä det sätt eller i det avseende sommotionärerna begärt. Utskottetavstyrker bifall till motion 417 i här behandlad del. Särbehandling av vissa långtidsdömda Bestämmelser om hur kriminalvärdeni anstalt skall anordnas finns i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt(KvaL). Kompletterande föreskrifter har meddelats i kungörelsen (1974:248) medvissa föreskrifter rörande tillämpningen av denna lag. Lagen skiljer mellan riksanstalter och lokalanstalter.Riksanstalt och lokalanslalt, liksom även avdelning av anstalt, kan varaantingen öppen eller sluten. Dessutom finns s. k. specialavdelningar, dvs.slutna avdelningar med särskild övervakning och begränsad gemensamhet mellande intag- JuU1984/85:36 5 Principerna för placeringen av dedömda anges i 6, 7 och 20 a §§ KvaL. Vid val mellan riks- och lokalanslalt ärhuvudregeln att den som undergår fängelse i högst ett är placeras ilokalanslalt och den som undergår fängelse i riksanstalt.Personer som från början placeras i riksanstall skall emellertid kunna förasöver till lokalanstalt när del behövs för en ändamålsenlig förberedelse avfrigivningen. Vid valet mellan öppen och sluten anstalt gäller somhuvudregel all en intagen skall placeras i öppen anstalt, om inte annanplacering är påkallad med hänsyn till rymningsfara eller av andra säkerhetsskäleller av behandlingsskäl. För vissa intagna som dömts till fängelse i lägst två årfinns emellertid en särskild regel i 7 § tredje stycket KvaL. Den bestämmelsen,som fåll sin nuvarande lydelse dels genom lagstiftning som trädde i kraft den 1oktober 1982 (prop. l98l/82:l4l,JuU49och60, rskr. 361), dels genom lagstiftningsom trädde i kraft (prop. 1983/84:148, JuU 26, rskr. 333),innebär att en intagen som har dömts till fängelse i lägst för grovtnarkotikabrott eller grov varusmuggling av narkotika eller för försök,förberedelse, stämpling eller medverkan till sådant brott skall placeras isluten anstalt, om det med hänsyn lill arten av hans brottslighet eller annarskan befaras att han är särskilt benägen att fortsätta en brottslig verksamhetav allvarlig karaktär innan verkställigheten i anstalt har avslutats. Undantaggäller enligt fjärde stycket om annan placering krävs för en ändamålsenligförberedelse av förestående frigivning eller annars synnerliga skäl föreliggerför placering i öppen anstalt. Placering i sluten anstalt enligt 7 § tredje stycket KvaLskall, om inte annat föranleds av synnerliga skäl, ske i riksanstall och därvidföreträdesvis i sådan anstalt eller avdelning av anstalt som är särskiltlämpad all tillgodose kraven på hög säkerhet (6 § KvaL). Så länge en inlagenhänförs till den kategori som avses med den aktuella bestämmelsen gäller också,under placering i sluten riksanstall, särskilda begränsningar i fråga ompermissioner och andra former av vistelse utanför anstalt (11 § andra stycket,14 § tredje stycket, 32 § tredje stycket och 34 § andra stycket KvaL). 1 20 § KvaL regleras förutsättningarna för att placera enintagen i avskildhet frän andra intagna. Enligt första stycket får sådanplacering ske i vissa särskilt angivna situationer, bl. a. när det behövs medhänsyn till rikets säkerhet eller föreliggande fara för den intagnes ellerannans liv eller hälsa liksom när det är nödvändigt för all hindra all denintagne påverkar någon annan intagen till att allvarligt störa ordningen inomanstalten. Enligt andra stycket får en intagen som dömts till fängelse och är placerad i sluten anstalt hållas avskild från andra intagna, omdel kan befaras alt han planlägger rymning eller att annan planläggerfritagningsförsök och avskildheten är nödvändig för all hindra all sådan plansätts i verket samt det med hänsyn till den intagnes brottslighet eller annarskan JuU1984/85:36 6 befaras att han är särskilt benägen att fortsätta enbrottslig verksamhet av allvarlig karaktär. Bestämmelsen, som i det nämndalagstiftningsärendet fick sin nuvarande lydelse, hade dessförinnantillämpning endast på narkotikabrottslingar. Enligt 20 a § första stycket KvaL får en intagen placeraspå specialavdelning, om det i fall som avses i 20 § andra stycket finnsanledning anta all förhållanden som anges där kommer alt beslå en längre tid.Enligt andra stycket får sådan placering också ske, om del finns särskild anledninganta all det är påkallat för att hindra den intagne från brottslig verksamhetav allvarligt slag under vistelsen i anstalt. De ändringar som gjordes ikriminalvårdslagstiftningen syftade bl. a. lill att motverka narkotikaproblemeni kriminalvårdsanstalterna. Det förtjänar anmärkas att den proposition som lågtill grund för lagändringen i 7 § tredje stycket KvaL upptog eii förslag tilllydelse av det aktuella lagrummet som var mera generellt till sin utformning änden lydelse som kom alt antas av . Förslaget log sålunda sikte även påvissa andra intagna än sädana som dömts för grovt narkotikabrott eller grovvarusmuggling av narkotika. I sill betänkande i lagsfiftningsärendet (JuU 1981/82:49s, 20) framhöll utskottet bl, a, alt behovet av att skärpa verkslällighetsreglernamåste vägas mot intresset av att upprätthålla de principer som präglar svenskkriminal-värd och som går uf pä att, sä långt del är möjligt med hänsyn tillkravet på samhällsskydd och differentiering, främja de intagnas samhällsanpass-ningoch motverka de skadliga följderna av fängelsestraffet. Vid en sådan avvägningansåg utskottel att reglerna om särbehandling borde vara till-lämpliga endast isådana fall då straffet avsäg grovt narkotikabrott eller grov varusmugglingavseende narkotika. Att låta också vissa andra intagna omfattas av regleringenskulle enligt utskottet leda alltför långt. Inom utskottel förelåg skiljaktigameningar. Den ändring i bestämmelsen som därefter gjordes år 1984innebar att regeln utvidgades till att avse även dem som har dömts för försök,förberedelse, stämpling eller medverkan till grovt narkotikabrott eller grovvarusmuggling av narkotika, I motion 1652 begärs att bestämmelsen görs tillämplig ävenpå andra långtidsdömda än narkotikabroilslingar. Motionärerna vill altlagförslaget i propositionen lagstiftningsärende antas. Samma motionsönskemål som det nu aktuella framställdes i1984 års ärende. Utskottet uttalade i sitt betänkande (JuU 1983/84:26 s. 11)att utskottet av sådana skäl som anfördes 1982 intekunde ansluta sig till motionsönskemålet om en ytterligare utvidgning avbestämmelsens tillämpningsområde. Utskottet tillade all motionärernas önskemåli sak torde bli väsentligen tillgodosedda genom den ändring som samtidigtgjordes i 20 § KvaL, genom vilken som sagts förutsättningarna förplacering i avskildhet eller på specialavdelning utvidgades till JuU1984/85:36 7 att under oförändrade krav på risk för rymning ellerfrilagning gälla alla långtidsdömda som kan befaras vara särskilt benägna attfortsätta brottslig verksamhet av allvarlig karaktär. När utskottet nu efter endast ånyo har att taställning till frågan om särbehandling av långtidsdömda vidhåller utskottel sintidigare bedömning i ämnet. Utskottet anser alltså inte att det finns skäl attutvidga tillämpningsområdet enligt 7 § tredje stycket KvaL till att gälla andraän narkolikabrottslingar. vill utskottet upprepa sitt tidigare gjordapåpekande alt den sedan lagändringen gällande lydelsen av 20 § KvaL omförutsättningarna för placering i avskildhet medger all även andrarymningsbenägna långtidsdömda än narkolikabrottslingar placeras i avskildheteller på specialavdelning. Såsom utskottel anförde i det lagstiftningsärendetvar syftet med skärpningen all tillgodose berättigade säkerhetsinlressen; vidsidan av personer som dömts för grov narkotikabrottslighet är del framför alltintagna som gjort sig skyldiga till våldsbrott och annan farlig ellerhänsynslös brottslighet och som kan befaras rymma eller bli fritagna somomfattas av bestämmelsen. Utskottet anser att motionärernas krav på möjligheter tillsärbehandling av brottslingar som begått brott av särskilt allvarlig karaktärredan är i sak väsentligen tillgodosedda, och utskottet avstyrker bifall tillmotion 1652 i denna del. I motion 490 pekas på de särskildaproblem som uppkommer för utländska medborgare som avtjänar fängelsestraff iSverige och som har dömts till utvisning. Motionärerna framhållersärskilt att dessa intagna i regel inte får permissioner och därför sällan kanträffa anhöriga. Vidare påtalas bl. a. deras svårigheter att få kontakter inomanstalterna. Motionärerna efterlyser ansträngningar för att lindra situationenför intagna utländska medborgare. Som en bakgrund till det problem som motionärerna tar uppkan lämnas följande uppgifter. av 1980-lalet varierade antalettill fängelse dömda utländska medborgare mellan 2 505 och 2 689. Andelenutländska medborgare har sjunkit från år är 1983. Undersamma tid minskade antalet utländska medborgare för vilka också gällde beslutom utvisning från 725 till 517. kan konstateras en förskjutning motlängre strafftider, en förskjutning som för övrigt är mer markerad bland deutländska medborgarna än för de intagna totalt. Antalet nyintagnautländska medborgare med längre strafftider än uppgick till 327. Denallra största delen intagna utländska medborgare är medborgare i ,eller (utgjorde dessa I 768 av 2 578). JuU1984/85:36 8 Utskottet vill lill en börjannotera all de aktuella problemen koncentreras till ett trots allt relativtbegränsat antal utländska medborgare, med hemvist utomlands, som dömts tilllånga frihetsstraff för ofta mycket grov brottslighet. Det gäller alltsåpersoner som enligt särskilda bestämmelser, t. ex. 7 § tredje stycket och 32 §lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, måste behandlas mera restriktivt änandra. Det bör framhållas att dessa bestämmelser, som uppställts av hänsyntill.intresset av samhällsskydd, givelvis gäller alla intagna oavsett om de ärsvenska eller utländska medborgare. De personliga förhållanden som ofta gäller för deutländska medborgare del här är fråga om främlingskap, isolering, storaskillnader i fråga om språk, religion och kulturell bakgrund gör att det intekan undvikas att tillämpningen av de aktuella bestämmelserna accentuerarsvårigheterna. Inom kriminalvården ägnas stor uppmärksamhet ät dessasvårigheter. Till grund för det löpande arbetet härmed ligger särskildaanvisningar om utländska medborgare inom kriminalvården som kriminalvårdsstyrelsenutfärdade (FAK 1978:15). Anvisningarna innehåller regler om"positiv särbehandling" i en rad skilda avseenden, bl. a. i fråga omtolkservice, översättning, undervisning, fritidsverksamhet,biblioteksverksamhet, kontaktverksamhet och andlig vård. Ett fortlöpandeutvecklingsarbete i syfte alt förbättra förhållandena för de utländska intagnaäger också rum inom en särskild samarbetsgrupp som bildats avstatens invandrarverk och . Som exempel på åtgärder som vidtas i det löpande arbetetkan nämnas att man vid anstaltsplaceringen noga undersöker möjligheterna altplacera intagna med i dessa sammanhang sällan förekommande nationalitet somtalar samma språk på samma anstalt eller avdelning. När det föreligger hindermot permission förekommer del att lämnar ekonomisktbidrag till anhörigas resa lill för att på så sätt främja en nödvändigkontakt. Av intresse i sammanhanget är såsom också motionärernapåpekar möjligheterna lill straffverkställighet i den dömdes hemland.Härvidlag vill utskottet understryka sina tidigare uttalanden (se JuU1981/82:44 s. 9, 1982/83:25 s. 10 och 1984/85:1 s. 8) om värdet från humanitärsynpunkt av all en i dömd utlänning får möjlighet att avtjäna straffeti sitt hemland. Utskottel vill särskilt peka på de ökade möjligheter till sådanverkställighet som öppnas genom den av tidigare under delta riksmötegodkända konventionen om överförande av dömda personer (prop. 1983/84:197, JuU1984/85:1, rskr. I linje med önskemålen i motionen ligger också desonderingar som fortlöpande sker från svensk sida rörande bilaterala avtal istraffverkslällighetsfrågor. Här kan vidare nämnas att frågan om åtgärder tillförbättring av förhållandena för de utländska intagna särskilt när delgäller de svårigheter JuU1984/85:36 9 i rehabiliteringsavseende som framkallas av de begränsademöjligheterna till permission aktualiserats i juslitiedepartementetgenom en framställning frän ett större antal intagna. Sammanfattningsvis vill utskottet mot den bakgrund som härtecknats framhålla att det är av största vikt att de svära problem sommotionärerna aktualiserat i fortsättningen liksom beaktas inomkriminalvården såväl i det löpande arbetet som mera långsiktigt, t. ex. ibudget- och utvecklingsarbetet. Uppkommande frågor måste givetvis lösas i enanda av humanitet och generositet, och regelsystemet måste ges en nyanseradtill-lämpning där principen om hänsyn till samhällsskyddet alltid måste vägasmot principen om likabehandling och mot humanitetens krav. Som framgår av det föregående ägnas hithörande frågor storuppmärksamhet inom och i den av statens invandrarverkoch bildade arbetsgruppen. Ämnet är också uppmärksammati . Mot denna bakgrund anser utskottet att del saknas skältill några särskilda åtgärder från sida med anledning av motionen. Intagens rätt lill skydd mot övergrepp I motion 2393 begärs att etttillägg görs i 4§ lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL). Tilläggetskall klargöra samhällets skyldighet och vilja att skydda intagna frånövergrepp av andra intagna. Motionärerna framhåller särskilt de problem somaktualiseras genom narkotikahantering på anstalterna. När det gäller frågan om behovet av skydd mot våld ellerhot pä anstalterna kan först nämnas att det i lagstiftningen finns åtskilligaregler som berör denna fråga. I 6 och 7 §§ KvaL ges regler för hur de intagnaskall fördelas mellan olika typer av anstalter. Reglerna, som delvis fick nylydelse (prop. 1983/84:148, JuU 26, rskr. 333), innebär ikorthet följande. Den som undergår fängelse i mer än ett är placerasföreträdesvis i riksanstall medan den som undergår fängelse i högst ett årföreträdesvis skall vara placerad i lokalanstalt. Även den med mindre än ettårs fängelsestraff kan emellertid placeras i riksanstalt om det är påkallat medhänsyn till föreliggande fara för alt den dömde allvarligt stör ordningengenom att nyttja eller förfara olagligt med narkotika eller annars avsäkerhetsskäl (6 §). Vid fördelningen av de intagna mellan öppna och slutnaanstalter bör öppen anstalt väljas om inte annan placering påkallas av bl. a.säkerhetsskäl eller fråga är om långtidsdömda narkotikabrottslingar. Vidbedömningen av om sluten anstalt bör väljas av säkerhetsskäl skall bland andraomständigheter beaktas om fara föreligger för att den intagne skall avvikaeller allvarligt störa ordningen genom att nyttja eller förfara olagligt mednarkotika (7 §). JuU1984/85:36 10 Vid lagändringen är 1984 anfördes ipropositionen (s. 30) alt de intagna som bör placeras på anstalter med störremöjligheter till avskildhet från andra intagna i första hand är sådana som påsakliga grunder kan antas ligga bakom upprepade eller svåra störningar avordningen på en anstalt lill följd av narkotikahantering och vidare nytillkomnaintagna som anslaltsvislelser är kända för att utöva negativtinflytande över medintagna på grund av sill drogberoende ellernarkotikahantering i övrigt.