bet · G801JuU4 · 1984-12-31 00:00:00 — I motion 1983/84:395 av HansPetersson i (fp) hemställs att hos regeringen begär enöversyn av ämbetsskyddet. Motionären anför att rättstillämpningen vid våld mottjänsteman tycks ha utvecklats så att polismän i realiteten inte har starkareskydd när de utsätts för våld än andra medborgare; enligt motionären synes detinte finnas någon skillnad i straffmätningen mellan vanlig misshandel ochmisshandel som riktas mot polismän trots att lagstiftningen innebär attsträngare straff skall utmätas för våld mot polismän än för våld som utövas motmedborgare i gemen. I motion 1983/84:1351 av GunillaAndré m. fl. (c) hemställs, såvitt nu är i fråga, att beslutar somsin mening ge regeringen till känna vad som i motionen anförts om polisensarbetssituation (yrkande 1). Motionärerna framhåller att våldet mot polismänhar ökat i en oroande omfattning. Det är enligt motionärerna angeläget attpolismännens arbetsmiljöfrågor uppmärksammas och att åtgärder vidtas för attunderlätta deras arbete. Motionärerna anför att samhället måste se mycketallvarligt på våldsbrott mot polismän och beivra sådan brottslighet medkännbara påföljder. I motion 1983/84:1522 av Per-OlofStrindberg m. fl. (m) hemställs, såvitt nu är i fråga, att beslutarändra 17 kap. 1 och 2 §8 i enlighet med vad i mofionen anförts(yrkande 2 delvis). Mofionärerna betonar att respekten för polisens arbetemåste öka. De anför att övergrepp mot polisman under tjänsteutövning måsteresultera i strängare påföljd än vad som är fallet . 117 kap. 1 8 (BrB)regleras brotten våld mot tjänsteman och hot mot tjänsteman. För våld resp. hotmot tjänsteman döms den som med våld eller hot om våld förgriper sig på någon ihans myndighetsutövning eller för att tvinga honom fill eller hindra honom frånåtgärd i myndighetsutövningen eller för att hämnas för en sådan åtgärd. Sammareglering gäller i fråga om förgripelser mot den som har utövatmyndighet för vad denne däri gjort eller underlåfit. Straffet är fängelse ihögst eller, om brottet är ringa, böter eller fängelse i högst sexmånader. Brottetmisshandel (3 kap. 5 8 BrB) innebär att någon fillfogar annan 1 1984/85. JuU1984/85:4 2 person kroppsskada, sjukdom eller smärta eller försätterhonom i vanmakt eller annat sådant tillstånd. Straffet är fängelse i högst tvåår eller, om brottet är ringa, böter. För grov misshandel (3 kap. 6 § BrB) ärstraffskalan fängelse i lägst ett och högst fio år. Begreppet våld i 17 kap. 1 8 BrB omfattar inte bara sådanagärningar som är att bedöma som misshandel enligt 3 kap. BrB utan därunder rymsmera, t. ex. även betvingande av person. Brottet förgripelse mot tjänsteman (17 kap. 2 8 BrB)innebär att någon, på annat sätt än som sägs i 1 8, för att tvinga eller hindranågon i hans myndighetsutövning eller för att hämnas för åtgärd imyndighetsutövningen ofillbörligen företar eller hotar med gärning som medförlidande, skada eller annan olägenhet. Straffet är böter eller fängelse . Är brottet grovt döms till fängelse i högst . Regeln i 17 kap. 1 S BrB om våld eller hot mot tjänstemanhar i allt väsentligt samma utformning som motsvarande bestämmelse istrafflagen fick genom lagstiftning . Den skyddade personkretsenbeskrivs numera annorlunda än före den lagändring genom vilken detdittillsvarande ämbetsansvaret avskaffades; förr talades om innehavare avbefattning varmed ämbetsansvar var förenat, nu om någon i hans myndighetsutövning. Som framgått av den lämnade beskrivningen för brottenvåld mot tjänsteman och misshandel är straffskalan strängare för våld mottjänsteman än för misshandel. I förarbetena till lagändringen uttaladesi det bakomliggande kommittéförslaget (SOU 1944:69) bl. a. att som försvårandevid straffmätningen borde vara om våldet uppenbart står i samband medtjänsteutövning som endast ankommer på högre ämbetsmän eller eljest bör åtnjutasärskild helgd, exempelvis om någon vid rättegångsförhandling våldför domaren.Även den omständigheten att den angripne löper särskild risk för övergrepp frånallmänhetens sida, såsom en patrullerande polisman, förtjänade att beaktas vidstraffmätningen, enligt kommitténs uttalande. Lagrådet yttrade i lagstiftningsärendetbl. a. att skyddet borde, förutom till vissa andra grupper, i första handutsträckas till sådan personal som har att i förhållande till allmänheten sörjaför upprätthållande av ordning och säkerhet (NJA II 1948 s. 304 ff). De yrkeskategorier som utsätts för de ifrågavarandebrotten är huvudsakligen poliser, ordningsvakter, väktare och vissabefattningshavare hos sociala myndigheter. En gärning som är straffbar enligt 17 kap. 1 eller 2 S BrBär i regel straffbar även enligt 3 eller 4 kap. BrB. Normalt skall i dessa fallendast 17 kap. 1 eller 2 S med den högre straffskalan tillämpas. Om gärningenssvårhet är så betydande att den får anses överstiga vad som är avsett attstraffas genom tillämpning av straffbud i 17 kap. bör emellertid även ettfillämpligt straffstadgande i 3 eller 4 kap. BrB komma i fråga; så börexempelvis allvarlig misshandel av någon i hans myndighetsutövning bedömas bådesom JuU1984/85:4 3 grov misshandel enligt 3 kap. 6 8 BrB och våld mottjänsteman enligt 17 kap. 1 8 BrB och gemensam påföljd enligt 1 kap. 6 § BrBbestämmas. Rättstillämpningen m. m. I syfte att bidra till attsamhällsskyddets krav tillräckligt beaktades i mål angående våld mot polis ochför att främja jämnhet i rättsutvecklingen utfärdade riksåklagaren år 1967vis.sa föreskrifter för åklagarna i sådana mål (riksåklagarens cirkulär C 28).Detta cirkulär upphävdes sedan riksåklagaren funnit atträttstillämpningen på området hade utvecklats och stabiliserats så att särskildtillsyn inte längre var erforderlig. Riksåklagaren har därefter , medanledning av dels rapporten (Ds Ju 1980:9) Straffmätning, dels ensammanfattande promemoria med särskild inriktning på påföljdspraxis vid våld mottjänsteman, funnit anledning understryka det angelägna i att straffmätningen imål angående våld mot tjänsteman ägnas särskild uppmärksamhet både i åklagarenslöpande arbete och vid statsåklagarnas tillsyn över åklagarnas verksamhet.Samma uppmärksamhet skall enligt riksåklagaren i förekommande fall ägnasbehovet av fullföljd av talan i påföljdsdelen i sådana mål. I den nämnda promemorian med särskild inriktning påpåföljdspraxis vid våld mot tjänsteman har hovrättsrådet påriksåklagarens uppdrag sammanfattat dels resultatet av den undersökning avfrågan som utfört i rapporten , dels sina egna slutsatserdärav. Undersökningen avser ett urval domar . Grönvalluttalade, efter en jämförelse mellan straffmätning vid misshandel och våld mottjänsteman, att det är uppenbart att kvalifikationsmomentet, dvs. att brottetriktat sig mot en av lagstiftaren som särskilt skyddsvärd ansedd personkrets,inte längre på ett skönjbart sätt beaktas vid straffmätningen. Han anförde attfrihetsstraffen för våld mot tjänsteman, även om man tar hänsyn till deväsentliga faktorerna skada och våld, i varje fall inte varit strängare änmotsvarande straff för "normalbrottet" misshandel. har i åtskilliga avgöranden i mål rörandevåld eller hot mot tjänsteman uttalat att allmänpreventiva skäl talar för attfrihetsstraff i regel skall utdömas för sådana brott om brottet inte är ringaoch att endast undantagsvis annan påföljd bör väljas. Även behovet av skydd förutsatta yrkesgrupper har åberopats (se t. ex. Nytt Juridiskt Arkiv 1966 B 35,1967 B 27, 1968 B 50 och 1980 s. 421). I detta sammanhang kan även nämnas att det på uppdrag avrikspolisstyrelsen vid sociologiska institutionen vid Stockholmsuniversitet har utförts en undersökning av polisanmält våld av och mot polismani . I brottsförebyggande rådets skrift (BRÅ Rapport 1984:1) redovisas visst material som avservåld och hot mot tjänsteman (s. 28 f, 193 ff). Där finns även en kriminologiskstudie över våld mot personer under arbete. r 1984/85. JuU1984/85:4 4 Här kan också nämnas att frågan omvåld mot polisman och om polispersonalens arbetsmiljö tidigare uppmärksammats iriksdagen. Med anledning av en motion förklarade utskottet attmotionsspörsmålet är en viktig fråga. På angivna skäl påkallades emellertidenligt utskottets mening då inte någon åtgärd från sida (JuU 1982/83:20s. 25; se även JuU 1981/82:38 s. 24). (Ju1979:04) har till uppgift bl. a. att göra en allmän översyn av straffskalorna.Översynen skall enligt direkfiven ta sikte på frågan om straffskalorna äranpassade till de värderingar som råder i dagens samhälle. Kommittén kommerenligt vad utskottet har inhämtat att ägna uppmärksamhet åt bl. a. frågor somgäller brotten våld och hot mot tjänsteman och straffmätningen vid dessa brott.Kommittén avser att lämna sitt betänkande . Följande uppgifter har lämnats avstatistiska centralbyrån i fråga om dels antalet anmälda brott enligt 17 kap. 18 BrB, dels antalet personer som dömts för brott mot samma lagrum eller godkäntstrafföreläggande. Tabell 1 Anmälda bron enligt 17 kap. 1 § BrB År Enbart hot mot Våld mot Summa Tabell 2 Anmälda fall av våld mot tjänsteman, uppdelade päolika yrkesgrupper År Poliser Ordnings- Övriga Summa JuU1984/85:4 5 Tabell 3 Anmälda fall av våld mot polis, uppdelade påringa bron och icke ringa brott Tabell 4 Antal personer som dömtseller godkänt strafföreläggande avseende brott enligt 17 kap. 1 § BrB Till tabell 4 kan anmärkas attbeslut om åtalsunderlåtelse meddelas i av fallen. De angivnapersontalen bör alltså räknas upp med för att även dessa fall skallomfattas av tabellen. Utskottet har låfit remissbehandlamofionerna. Remissyttranden har avgetts av riksåklagaren, ,brottsförebyggande rådet, hovrätten över och , Göteborgstingsrätt, överåklagaren i , polisstyrelsen iStockholms polisdistrikt, polisstyrelsen i polisdistrikt och . Den allmänna meningen bland remissinstanserna är attlagändringar inte är påkallade. Riksåklagaren anför i sitt remissyttrande att depåföljdslatituder som gäller för de aktuella brottstyperna enligt hans meningväl ger uttryck för den allvarliga syn som lagstiftaren har haft på brotten,och de ger enligt honom tillräckligt utrymme för en adekvat påföljdspraxis.Något behov av en författningsändring anser riksåklagaren inte föreligga. Inte heller anser det påkallat medskärpning av straffskalan i 17 kap. 1 8 BrB. Styrelsen anför dock attrapporten ger underlag för slutsatsen att domstolarna inte leverupp till lagstiftarens intentioner att ge våldshandlingar som riktas mottjänstemän ett högre straffvärde. Styrelsen framhåller att det är enrättsfillämpningsfråga att få JuU1984/85:4 6 fram en tydlig skillnad vad gäller påföljden för vanligmisshandel å ena och våld mot tjänsteman å andra sidan. Styrelsen ifrågasätterom det inte är motiverat att ändra det aktuella lagrummet i något redaktionelltavseende för att de lagstiftande organen därigenom skall få tillfälle att göramotivuttalanden som.klargör lagsfiftningens syfte. bör enligtstyrelsen ge regeringen till känna att behov förehgger av en sådan åtgärd. betonar vikten av attlagstiftarens intenfioner upprättshålls beträffande skyddet för den personkretssom avses i 17 kap. 1 S BrB. Rådet framhåller att problemen kring deaktuella straffmät-ningsfrågorna måste ses i sammanhang med frågor omstraffmätning och riktUnjer för straffmätningöver huvud taget och då särskiltvad gäller brotten i 3 och 4 kap. BrB. Överväganden beträffande principer förpåföljdsval och straffmätning behandlas f n. av fängelsestraffkommittén, ochrådet anser inte att det finns anledning att bryta ut det ifrågavarande områdetur det sammanhanget. Kommitténs förslag i fråga om principer för påföljdsval,straffskalor och straffmätning bör därför enligt rådets mening avvaktas innanställning tas till frågan om straffmätning för brott mot polismän. Rådetuttalar vidare att även om det finns tendenser till en utslätning i straffmätningenvid en jämförelse mellan misshandelsbrott och våld mot tjänsteman är frågandock knappast tillräckligt analyserad och läget knappast så alarmerande attomedelbara åtgärder är påkallade. Rådet förordar dock att frågan ägnas fortsattuppmärksamhet och att en kompletterande studie görs beträffande de senasteårens utveckling. Hovrätten över och förklarar sig delauppfattningen att den i jämförelse med misshandel högre straffskalan för våldmot tjänsteman skall ha ett genomslag i straffmätningen. Hovrätten ser det somvärdefullt att den aktualiserade påföljdsfrågan behandlas i det störresammanhang som fängelsestraffkommitténs arbete avser och anser inte att detfinns skäl att särskilt föranstalta om en översyn av brotten i 17 kap. 1 och 2SS BrB. anför i sitt yttrande att tingsrättensaknar underlag för att göra en bedömning av riktigheten av påståendet atträttstillämpningen har utvecklats så att polismän inte skulle ha bättre skyddän andra medborgare när de utsätts för våld; enligt tingsrättens meningförhåller det sig dock fortfarande så att domstolarna regelmässigt sersträngare på våld mot polismän än på våld mot andra medborgare. Tingsrättenuttalar vidare att det torde vara vanligare med fängelse som påföljd i de fallvåldet riktas mot en polisman än i de fall det riktas mot någon annan.Tingsrätten anser att gällande utformning av 17 kap. 1 och 2 88 BrB gerdomstolarna tillräckliga möjligheter att på ett adekvat och tillräckligtingripande sätt reagera mot sådana brott, och tingsrätten finner inte skäl fören översyn av lagstiftningen. Överåklagaren i delarmotionärernas uppfattning att övergrepp mot polismän blivit allt vanligare.Denna tendens mot ökande våld är inte isolerad, utan den torde enligt överåklagarenmotsvaras av en liknande utveckling på andra områden av samhällslivet; polismän JuU1984/85:4 7 drabbas dock särskilt hårt när benägenheten att ta fillvåld ökar bland människor i gemen. Överåklagaren anser att de särskildabestämmelserna i 17 kap. 1 och 2 SS BrB om straff för olika former av övergreppmot bl. a. polismän är tillräckliga vad angår såväl det kriminaliserade områdetsom straffskalornas längd. I fråga om rättstillämpningen uttalar överåklagarenatt frågan är vansklig att bedöma men att hans eget intryck dock är atträttstillämpningen synes ha mjukats upp i den meningen attgränsen mellan s. k. normalbrott och ringa brott förskjufits. Om engränsförskjutning verkligen ägt rum kan den enligt överåklagaren förklaras medatt bedömningen av brotten i 17 kap. 1 och 2 8S BrB kommit att påverkas av denärmast motsvarande brottsbeskrivningarna i 3 och 4 kap. samma balk, något somskulle innebära ett klart försvagande av det straffrättsliga skyddet för densom är i myndighetsutövning. En förskjutning av gränsen mellan normalbrott ochringa brott måste enligt överåklagaren ha medfört att en del gärningar somenligt tidigare praxis regelmässigt ledde till fängelse nu i stället bestraffasmed böter. När däremot gärningen i ett visst fall bedöms som ett normalbrottuttalar han att han inte har något intryck av att påföljdsvalet förändrats.Överåklagaren anser inte att det föreligger någon påtaglig brist på vägledandeuttalanden från högsta domstolen, som inte ändrat sin praxis. Bilden avrättsläget kan enligt hans mening sägas vara motsägelsefull. Polisstyrelsen i anser inte attdet f. n. finns behov av en särskild utredning om rättstillämpningen vid våldmot tjänsteman. Styrelsen uttalar som sin mening att nuvarande lagstiftning gertillräckligt utrymme för att döma till strängare straff för våld mot tjänstemanän mot annan. Om den som åtalats för våld mot tjänsteman döms förandra brott bör enligt styrelsen särskild uppmärksamhet ägnas åt att det sammanlagdastraffet inte får bli så lågt att lagstiftarens intenfioner frångås vad gällerstraffmätningen för våld mot tjänsteman. Polisstyrelsen i polisdistrikt uttalar att reglernai 17 kap. BrB är väl avpassade beträffande straffsatserna. Svårigheterna att fåen kraftigare reakfion vid övergrepp mot bl. a. polismän hänför sig i ställettill domstolarnas rättstillämpning som enligt styrelsen i en del fallinneburit att domstolarna inte med fillräcklig kraft markerar samhälletsavståndstagande från allt våld mot polismän och ordningsvakter. Styrelsen anserinte att en allmän översyn av regelsystemet i 17 kap. BrB nu är påkallad ochanser heller inte att någon höjning av maximistraffen är nödvändig. Styrelsenframhåller de skilda svårigheter som polisen möter i sitt arbete men anförsamtidigt att det statistiskt sett inte kan göras gällande att antaletövergrepp mot polismän och ordningsvakter i samband med ordningshållning skulleha ökat i någon större omfattning. Antalet fall av våld mot polisman i Malmöpolisdistrikt under åren 1981,1982 och uppgick enligt styrelsen till 56,73 och 69. Styrelsen uttalar en förhoppning om att de förändringar som ligger ipolisväsendets reformering kommer att medföra ett mer aktivt stöd förpolisarbetet. JuU1984/85:4 8 uttalar sigför en ändring av den ifrågavarande lagstiftningen, föregången av en utredningsom belyser alla frågor i sammanhanget. Förbundet anför att den nuvaranderegleringen egentligen borde vara tillräcklig men att en lagändring förefallernödvändig för att förändra rättstillämpningen. Förbundet framhåller vidare isitt yttrande vikten av att polismännen får erfara stöd från samhället i sittarbete och får erforderligt skydd mot våld och hotelser som kan riktas mot demi ett hårt arbetsklimat. I detta betänkande behandlarutskottet motionsyrkanden om våld mot tjänsteman, särskilt våldsanvändning motpoliser. Motionärerna anför att våldet mot polismän har ökat somrättstillämpningen i domstolarna kommit att leda fill en alltför mildpåföljdspraxis i sådana brottmål. I motionerna efterlyses en strängare syn påbrott som innebär våld eller hot mot tjänsteman. Brotten våld mot tjänsteman och hot mot tjänsteman innebäri sina huvudformer att någon med våld eller hot om våld förgriper sig på någoni hans myndighetsutövning eller för att tvinga honom till eller hindra honomfrån åtgärd i myndighetsutövningen eller för att hämnas för en sådan åtgärd.Straffet är fängelse i högst fyra är eller, om brottet är ringa, böter ellerfängelse (17 kap. 1 8 , BrB). Brottet misshandel innebär att någon tillfogar annanperson kroppsskada, sjukdom eller smärta eller försätter honom i vanmakt ellerannat sådant tillstånd. Straffet är fängelse i högst eller, vid ringabrott, böter (3 kap. 5 8 BrB). Om brottet är grovt döms till fängelse i lägstett och högst (3 kap. 6 8 BrB). En gärning som är straffbar som våld mot tjänsteman enligt17 kap. 1 S BrB är i regel straffbar även som misshandel enligt 3 kap. 5 S BrB.Normalt skall i sådana fall endast 17 kap. 1 S BrB, som ju innehåller densträngare straffskalan, tillämpas. Om emellertid brottet innefattar allvarligmisshandel av någon i hans myndighetsutövning bör gärningen bedömas både somgrov misshandel enligt 3 kap. 6 S BrB och våld mot tjänsteman enligt 17 kap. 18 BrB och gemensam påföljd bestämmas för brotten. Straffbestämmelsen om våld eller hot mot tjänsteman fick iallt väsentligt sin nuvarande utformning genom lagstiftning år 1948.1förarbetena uttalades bl. a, att det särskilda skyddet borde, förutom till demsom fullgör för det allmänna viktiga funktioner, i första hand utsträckas tillsådan personal som har att i förhållande till allmänheten sörja förupprätthållande av ordning och säkerhet. Det uttalades också att såsomförsvårande vid straff mät ningen borde beaktas bl. a. den omständigheten attden angripne - t. ex. en patrullerande polisman - löper särskild risk förövergrepp från allmänhetens sida. JuU 1984/85:4 9 har i avgöranden i mål rörandevåld eller hot mot tjänsteman upprepade gånger uttalat att allmänpreventivaskäl talar för att frihetsstraff i regel skall utdömas för sådana brott, sominte är ringa, och att endast undantagsvis annan påföljd bör väljas. Domstolenhar också uttalat att behovet av skydd för en utsatt yrkesgrupp förstärker deallmänpreventiva skäl som talar för frihetsstraff. Isyfte att bidra till att samhällsskyddets krav tillräckligt beaktades i målangående våld mot polis och för att främja jämnhet i rättstillämpningenutfärdade riksåklagaren vissa föreskrifter för åklagarna i sådana mål(riksåklagarens cirkulär C 28). Sedan riksåklagaren funnit att rättstillämpningenpå området hade utvecklats och stabiliserats så att särskild tillsyn intelängre var erforderlig upphävdes cirkuläret . En undersökning avstraffmätningen i mål angående våld mot tjänsteman har därefter utförts avhovrättsrådet (rapporten 1980:9 Straff mätning). Han hardärefter på riksåklagarens uppdrag i en särskild promemoria sammanfattatresultatet av undersökningen och sina egna slutsatser därav. Han anförde därbl. a. att enligt undersökningen frihetsstraffen för våld mot tjänsteman ivarje fall inte varit strängare än motsvarande straff för"normalbrottet" misshandel. Vad som framkommit gav riksåklagarenanledning att understryka det angelägna i att straffmätningen i målangående våld mot tjänsteman ägnas särskild uppmärksamhet både i åklagarnaslöpande arbete och vid statsåklagarnas tillsyn över åklagarnas verksamhet.Detsamma gäller behovet av fullföljd av talan i påföljdsdelen i sådana mål. Motionernahar remissbehandlats av utskottet. Remissinstanserna anser överlag att denlagstiftning som finns på området är lämpligt utformad. De flestaremissinstanserna anser också att rättstillämpningen är i stort sett nöjaktig ochatt ingen åtgärd från sida är påkallad. Det har emellertid ocksåyppats kritik mot domstolarnas påföljdsval i de aktuella målen, och det haräven ifrågasatts någon form av lagstiftning för att ge fillfälle tillmotivuttalanden i skärpande riktning. Utskottet vill till en början understryka - liksomutskottet också tidigare gjort - att motionsspörsmålen om våld mot polisman ochom polispersonalens arbetsmiljö gäller en viktig fråga. Det är ett väsentligtsamhällsintresse att polisen får skydd och stöd i sitt utsattaarbete. Att samhället ser speciellt allvarligt på våldshandlingar som riktasmot poliser och andra offentliga befattningshavare framgår av att sådanagärningar getts ett högre straffvärde än motsvarande gärningar som riktar sigmot personer utanför den skyddade personkretsen; sålunda föreskrivs det enavsevärt strängare straffskala för brottet våld mot tjänsteman än förmisshandelsbrott som inte är grovt. Också av uttalanden vid tillkomsten avlagreglerna om våld och hot mot tjänsteman framgår det klart att avsikten varitatt bereda personer i utsatt ställning, t. ex. polismän, särskilt skydd motvåldshandlingar. Utskottet vill framhålla att den allvarliga syn på dettaslags brottslighet som JuU1984/85:4 10 lagstiftningen ger uttryck för självfallet alltjämt ärfullt aktuell, och utskottet anser sig kunna utgå ifrån att denna inställningomfattas av de rättstillämpan-de myndigheterna. Det är också av största viktatt en sådan grundsyn är förhärskande bland allmänheten och dominerarattityderna i samhället i dessa frågor. Utskottet finner det vanskligt att göra några säkrabedömningar av den motionsvägen framförda uppfattningen att rättstillämpningenvid våldsbrott mot tjänstemän kommit att bli allt mildare. Vissa tecken kantyda på sådana förändringar. Bilden är emellertid inte entydig, och det finnsinte någon helt aktuell undersökning av frågan. Det utredningsarbete som fängelsestraffkommittén (Ju1979:04) bedriver rörande bl. a. en allmän översyn av straffskalorna kommer attavse även brotten våld och hot mot tjänsteman. Resultatet av arbetet äraviserat till slutet av . Det kan förväntas att de i detta betänkandeaktuella frågorna om straffmätningen i sådana mål och förhållandet tillmisshandelsbrottet kommer att bli närmare penetrerade av kommittén. Det ärenligt utskottets mening lämpligt att frågorna blir belysta i detta störresammanhang. Vad nu har sagts leder utskottet till uppfattningen attnågra särskilda åtgärder från sida inte är påkallade med anledningav motionsyrkandena. Utskottet vill emellertid understryka vikten avatt rättsfillämpningen i mål om våldsbrottslighet mot tjänstemän står isamklang med den princip om ett särskilt straffrättsligt skydd som bär upplagstiftningen. Med dessa uttalanden avstyrker utskottet bifall tillmotionerna.