bet · G801KU6 · 1984-12-31 00:00:00 — Till det egentliga näringslivetär framför allt att hänföra varuproduktionen och främst då den industriellaproduktionen. I fråga om kommunernas och landstingskommunernas förhållandetill denna del av näringslivet gäller flera i förarbeten och rättspraxissträngt upprätthållna restriktioner i fråga om kommunala ingripanden.Huvudregeln är att kommunerna inte får stödja enskilda företag. Denna regel hardock vissa undantag. En kommun får vidta åtgärder som syftar till att allmäntfrämja näringslivets utveckling inom kommunen. Kommunerna får ställa i ordningbyggklara industriområden och tillhandahålla lokaler för hantverk och småindustrimed plats för flera företag. Kommunerna har också vissa om än mycket begränsademöjligheter att engagera sig i utställningar, mässor och andra former avkollektiv marknadsföring och branschstöd. Det är emellertid helt klart attnäringslivets kapitalförsörjning i princip inte är någon angelägenhet. Av huvudregeln följer att det inte är en kommunalangelägenhet att under normala förhållanden ge individuellt stöd till detegentliga näringslivet eller KU 1984/85:6 23 attgöra andra liknande ingripanden där. Källan för denna huvudregel är bl, a. ettflertal riksdagsbeslut om riktlinjer för regionalpolitiken ocharbetsmarknadspolitiken. Utgångspunkten för dessa riksdagsbeslut har varit attbehovet av samhälleligt stöd till näringslivet i princip skall tillgodoses avstaten. Kommunerna och landstingskommunerna har emellertid en del extraordinärabefogenheter på området. De flesta av dem är av nödrättslig natur. Deviktigaste omständigheterna som kan rättfärdiga kommunala ingripanden i detegentliga näringslivet är sysselsättningskris i kommunen ellerlandstingskommunen, bortfall av enskild service av viktigare art och intressetav att skydda kommunala tillgångar som på nödrättslig grund eller på annankompetensenhg grund har tillförts det enskilda näringslivet. Stat-kommunberedningen (C 1983:02) tillkallades imars 1983 för att utreda frågan om ökad samverkan mellan stat och kommun samtförenkUng av statliga regler. Idirektiven erinras om att förutsättningarna att vidga den kommunalasjälvstyrelsen har ökat . Framför allt har 'den senastekommunindelningsreformen förbättrat möjligheterna för kommunerna att på egenhand sköta sina uppgifter. Vid utformningen av det statliga regelsystemet måstedock en avvägning ske mellan olika intressen. Önskemålet om lokaltsjälvbestämmande måste vägas mot kraven på samordning, lika tillgång tillsamhällsservice och rättssäkerhet. Detär angeläget, sägs det, att de kostnadsdrivande aspekterna på den statligaregleringen ägnas stor uppmärksamhet. Det är också viktigt att ta till vara deeffektiviseringar som kan uppnås genom en förstärkt samverkan mellan statiigoch verksamhet liksom inom den kommunala sektorn. Enligt direktivenbör syftet med översynsarbetet främst vara att föreslå förändringar i detstatliga regelsystemet som leder fill effektivitetshöjningar ochkostnadsreduceringar i den kommunala verksamheten. Med den uppläggningen börberedningens arbete bl. a, inriktas på att åstadkomma positivakommunalekonomiska effekter samt effektivare former för kommunernasmöjligheter att medverka i samhällets sysselsättningspolitik och att tillgodosebehoven inom de prioriterade service- och vårdområdena. Fråganom kommunernas och landstingens roll i näringspolitiken ingår i beredningensutredningsuppdrag. Beredningen bör analysera och överväga kommunernas ochlandstingskommunernas kompetens i närings- och sysselsättningspolitiken. I detta sammanhang uttalarcivilministern vidare följande: Samhällets insatser inom dessa områden är ofta enfråga om samverkan mellan stat och kommun. Kommuner och landstingskommuner hari ökad utsträckning kommit att ägna sig åt närings- ochsysselsättningspolitiska frågor. Detta har lett till en diskussion omkommunernas och landstingskommunernas lagenliga kompetens när det gäller dessafrågor. I olika sammanhang har också krav rests på en allmän översyn avgränserna för de kommunala insatserna. KU1984/85:6 24 begärde enutredning med bl. a, redovisning av kommunernas nuvarande befogenheter i frågaom näringsfrämjande åtgärder. En sådan redovisning har gjorts avutredningen om kompetenslagstiftning i betänkandet (SOU 1982:20)Kommunerna och näringslivet. Betänkandet innehåller bl. a. en beskrivning avgällande rätt i fråga om kommunernas förhållande till näringslivet. Det harinte ingått i utredarens uppdrag att överväga några förändringar av denkommunala kompetensen i dessa frågor. Kommunernas roll när det gällernäringslivet har också tagits upp av industrisaneringsutredningen, som har haftfill uppgift att utreda frågan om planmässig sanering efterindustrinedläggningar, I utredningens betänkande (SOU 1982:10) Sanering efterindustrinedläggningar föreslås att en särskild utredning görs om kommunernaskompetens inom näringslivssektorn. I ett flertal socialdemokratiskariksdagsmotioner begärs också att en översyn skall göras av ramarna för kommunernasinsatser i näringspolitiken. Det finns enligt min mening starka skäl att nu ta uppfrågan om kommunernas och landstingskommunernas roll i närings- och sysselsättningspolitiken.Det har varit naturligt att ta olika initiativ på lokal och regional nivå föratt främja näringslivets utveckling och öka sysselsättningen. Det nära sambandsom finns med de stadiga åtgärderna inom dessa områden talar för attutredningsarbetet bör läggas hos beredningen. En naturlig utgångspunkt bör varaatt analysera erfarenheterna av de kommunala näringslivsinsatserna samt belysakonsekvenserna av olika kommunala kompetensgränser inom näringslivsområdet.Statens industriverk har fått i uppdrag att kartlägga omfattning, inriktningoch vissa samhällsekonomiska effekter av den kommunala näringspolitiken. Dennakartläggning bör bl. a. utgöra underlag för beredningens analyser. Beredningenbör vidare ta upp och pröva former för att uppnå ökad samverkan mellan olikastatliga och kommunala organ samt företag och fackliga organisationer, I dettasammanhang bör beredningen överväga frågan om representafion istyrelsen för större företag. Stat- och kommunberedningen har den13 fått i uppdrag att göra en samlad bedömning av betänkandena(SOU 1982:13) Kommunalföretaget och (DsC 1983:6) Interkommunal samverkan iprivaträttslig form samt betänkandet (DsC 1983:15) , Samtligadessa betänkanden har remissbehandlats. I mofion 1983/84:1387 av MargitGennser (m) diskuteras ingående den kommunala revisionens utformning ochbetydelse. Motionären anför att de förändringar som har aktualiserats genomsenaste årens berättigade kritik av den kommunala sektorns tillväxt ochbyråkratisering förutsätter bl. a. en översyn av den kommunala revisionen. Jusjälvständigare kommunernas ställning blir, desto vikfigare är det att ettfristående kontrollinstrument tillskapas även om en revision somligger utanför den kommunala KU1984/85:6 25 förvaltningen kan uppfattas som "mindrekommunaldemokratisk" än det nuvarande systemet. Den kommunala revisionen harveterligen aldrig varit föremål för någon egentlig samlad analys. Det finnsgoda skäl att en sådan kommer till stånd. Syftet bör vara att utvecklarevisionen fill ett mera effektivt kontrollinstrument, som kompletterarlaglighetskontrollen genom besvärsreglerna och minskar behovet av speciellstatlig styrning. Frågorna om revisionens oberoende ställning, om politikersoch tjänstemäns ansvar och om förhållandet till annan, främst statlig kontrollär av central betydelse. Åtskilliga uppslag finns, som antytts i detföregående, att hämta från erfarenheter från andra länder. I enlighet medkommunallagsutredningens förslag togs bestämmelserna om revision in i ettsärskilt kapitel (5 kap.) i den nya kommunallagen. Härigenom markeradesrevisorernas oberoende ställning och självständighet i förhållande tillförvaltningsorganen. Enligt 5 kap. 1 § väljer nyvalda fullmäktige dåval i hela riket av fullmäktige har ägt rum tre eller flera revisorer samtminst lika många revisorssuppleanter för granskning av de tre följande årensverksamhet. Beträffande valbarhet fill revisor eller revisorssuppleant m.m.gäller i allt väsentligt samma regler för valbarhet till fullmäktige. 5 kap. 2 §innehåller jävsregler. Enligt 5 kap. 3 § granskar revisorerna styrelsens ochövriga nämnders verksamhet. De prövar om verksamheten har utövats på ettändamålsenligt och från ekonomisk synpunkt tillfredsställande sätt, omräkenskaperna är rättvisande och om den kontroll som har utövats inom nämndernaär tillräcklig, I fråga om valbarheten anförde kommunallagsutredningen(SOU 1974:99 s, 334) att behovet av att kunna tillföra revisionen sakkunskaputifrån numera tillgodoses genom att samtliga kommuner och landstingskommuneranlitar någon form av fackrevision. För de förtroendevalda revisorerna börenligt utredningens mening i princip samma valbarhetsvillkor gälla som förandra förtroendeuppdrag. I propositionen (prop. 1975/76:187 s. 524) anslutersig kommunministern till denna uppfattning. Vid behandlingen avförslag om skärpta krav på den kommunala revisionens oberoende och på kommunalrevisors kompetens redovisade utskottet (KU 1982/83:21) gällande bestämmelserom den kommunala revisionen. Utskottet som avstyrkte förslagen hänvisade bl. a.till den verksamhet som bedrivs av och . KU1984/85:6 26 I motion 1983/84:471 av LarsErnestam (fp) erinras om reglerna om jäv enligt 4 och 5 §§ förvaltningslagen(1971:290). Med hänvisning till bestämmelserna om att rätt att anförabesvär mot nämnds beslut om jäv, anser motionären att denjävförklarade ledamotens ställning är så oklar att det är rimligt att nuvarandejävsregler ses över. Han konstaterar att förvaltningsrättsutredningens förslagi betänkandet (SOU 1983:73) endast innebär begränsade förändringar i nuvarandejävsregler. Utredningen har, sägs det, uttalat sig för att enförutsättningslös översyn av jävsreglerna borde ske vid lämpligt tillfälle. Kommunallagens bestämmelser om jävlämnas beträffande ledamot i fullmäktige i 2 kap. 13 § enligt vilken ledamot ifullmäktige inte får delta i ärende som personligen rör honom själv eller hansmaka, föräldrar, barn eller syskon eller annan honom närstående. Motsvarande regler finns i 3 kap. 9 § för ledamot istyrelsen och annan som har att handlägga ärende i styrelsen samt i 3 kap. 13 §för ledamöter i . Jävsbestämmelsernai förvaltningslagen (1971:290) lämnas i 4 och 5 §§. Förvaltningslagens jävsregler gäller för ledamot avspecialreglerad nämnd, t. ex. social-, hälsovårds- och byggnadsnämnd samtskolstyrelse och arbetstagare, tjänsteman, som handlägger ärende hossådan nämnd. Dessa jävsregler har annat innehåll beträffande jävsgrunder,väsentligt strängare än kommunallagens både beträffande grundläggandemateriella rekvisit och formella såsom ställföreträdar-, tvåinstans- ochombudsjäv vartill kommer ett allmänt förtroendejäv. I specialreglerad nämndgäller de skärpta jävsreglerna även för ärenden, där beslut överklagas medkommunalbesvär och alltså om det kunnat fattas av enbart kommunallagsregleradnämnd varit underkastat kommunallagsjäven. Ehuru förvaltningslagen saknaruttrycklig bestämmelse om att jävig ledamot (eller tjänsteman) skall avträda ärdetta förutsatt. (FRU)gör i sitt betänkande (SOU 1983:73) Ny förvaltningslag följande övervägandebeträffande jäv. FRU har stannat för att föreslå i samband med antagandet av en ny förvaltningslag behåller de nuvarandejävsreglerna med endast tre begränsade ändringar i sak samt f. ö. vissaformella jämkningar. KU1984/85:6 27 har FRU kommit främst med hänsyn till att jäv är ett ämneav betydande räckvidd, som skär igenom ett stort antal lagar och andraförfattningar. Att vid denna översyn av förvaltningslagen ompröva jävsreglernafrån grunden har FRU inte ansett motiverat. Det har inte framkommjt någontingsom tyder på sådana missförhållanden inom förvaltningen som gör ett såvittsyftande arbete påkallat i detta sammanhang. En annan sak är att enförutsättningslös översyn av jävsfrågor i allmänhet kan vara av värde vidlämpligt tillfälle. Enligt motion 1983/84:470 av AllanEkström (m) har kommunfullmäktige i en sydsvensk kommun kringgåttregeringsrättens dom genom att fatta nytt beslut i samma ärende. Motionären anför att det måste frånrättssäkerhetssynpunkter vara angeläget att med kraft slå vakt om denkontrollrätt rörande besluts laglighet, som medlemmarna i en kommun tillerkännsgenom kommunallagen i form av kommunalbesvär. Det kan icke framstå annat än somstötande att en kommun skall ha möjlighet att rent av sabotera en domstolsutslag på sätt som skett. I motion 1983/84:1387 av MargitGennser (m) hävdas att kommunallagens besvärsregler är föråldrade och inteklart avspeglar rättsläget. Motionären erinrar om de förslag till nyabestämmelser som kommunalbesvärskommittén har lagt fram. Hon förordar attregeringen skall lägga fram förslag som grundar sig påkommunalbesvärskommitténs betänkande som dock bör kompletteras med meraallsidiga överväganden och gränsdragning mellan kommunalbesvär ochförvaltningsbesvär. Rätt att besvära sig över beslut avkommunfullmäktige och landsting tillkommer enligt 7 kap. 1 § KL varje medlem avkommunen resp. landstingskommunen. Medlem av kommun är enligt 1 kap. 3 § KL densom är kyrkobokförd i kommunen, äger fast egendom där eller är taxerad tillkommunalskatt där. Medlem av landstingskommun är den som är medlem av kommuninom landstingskommunen. kommunallag beskrivs fem grunder förkommunalbesvär. Den första är formell - att beslutet inte kommit till i lagaordning. De fyra övriga rör beslutets sakliga innehåll: om det står i strid medlag eller annan författning, om det på annat sätt överskriderkommunfullmäktiges (eller annan beslutsfattares) befogenhet, om det kränkerklagandens enskilda rätt eller annars vilar på orättvis grund. De tvåsistnämnda besvärsgrunderna har till syfte att värna om enskilda invånare. KU1984/85:6 28 Besvärsgrunderna ikommunalbesvärsmål har i stort sett varit oförändrade sedan 1862 årskommunalreform. Med ledning av en lång tids praxis har därför med fiden ettantal konkreta principer för den kommunala kompetensen kunnat utformas.Lokaliseringsprincipen innebär att en angelägenhet måste uppbäras av ett tillkommunen knutet intresse för att kunna bli föremål för kommunernas omvårdnad.Likställighetsprincipen ger uttryck för ett krav på att kommunmedlemmarna skallbehandlas lika av kommunen. Vid avgiftsfinansierad verksamhet gäller ensjälvkostnadsprincip, som innebär att det totala vederlag kommunen uppbär avdem som nyttjar verksamheten inte får väsentligt överstiga kommunens kostnaderför denna. Vidare brukar man anse att förbud gäller i vissa hänseenden, bl. a.förbud mot att ge understöd åt enskild utan stöd i lag. För att kunna göra undantag från de begränsningar av denkommunala kompetensen som gäller enligt kommunallagen eller enligt rättspraxishar särskilda kompetenslagar stiftats. Här kan nämnas lagen (1962:638) om rättför kommun att bistå utländska studerande, lagen (1968:131) om vissa kommunalabefogenheter inom turistväsendet, lagen (1969:596) om kommunalt partistöd,lagen (1970:663) om vissa befogenheter i fråga om sysselsättning förhandikappade samt lagen (1975:494) om rätt för kommun och landstingskommun attlämna internationell katastrofhjälp. I betänkandet (SOU 1982:20) Kommunerna och näringslivetlämnas en redogörelse för rättsfall rörande förhållandet mellan kommunalverksamhet och det som utredningen kallar det egentliga näringslivet . En utgångspunkt förkommunalbesvärskommitténs (Kn 1977:05) förslag i betänkandet (SOU 1982:41)Överklagande av kommunala beslut är att rätten för kommuninvånarna att anförakommunalbesvär bör utformas så att den blir en viktig länk för att upprätthålladen kommunala demokratin. Utredarna föreslår därför att förbudet mot attbesvära sig begränsas fill beslut som gäller beredning eller verkställighet avfullmäktigebeslut. Kretsen av dem som har rätt att föra talan mot kommunenutvidgas också något. Ideella föreningar i allmänhet föreslås få kommunalbesvärsrätt om föreningens styrelse har sitt säte i kommunen. Beträffande besvärsgrunderna föreslår utredningen tre nyaprövningsgrunder. Dessa överensstämmer i huvudsak med tre av de fem gamlabesvärsgrunderna. Ett kommunalt beslut skall enligt förslaget kunna upphävasom det kommit till i oriktig ordning, avser något annat än en kommunalangelägenhet, i något fall står i strid mot kommunallagen eller en föreskriftsom skall tillämpas. Besvärsinstansenkan enbart upphäva ett felaktigt beslut. KU1984/85:6 29 den inte sätta något nytt beslut i stället för detfelaktiga eller ändra i det felakfiga beslutet. Detta är en grundregel somutredningen nu föreslår införd i lagen. Utredarna diskuterar även gränsdragningen mellankommunalbesvär och förvaltningsbesvär för olika typer av kommunala beslut. Deförsöker ange vissa principer för hur man väljer mellan de bägge typerna. I betänkandet berörs frågan om efterlevnaden av rättsligaavgöranden som träffats i kommunalbesvärsväg. I detta sammanhang anförkommittén följande. I vissa fall kan uppkomma oklaralägen när följdbeslut upphävs. När (såsom i RÅ 1972 ref. 68) det överklagadebeslutet utgör endast en bekräftelse av ett tidigare beslut förändras formelltsett inte rättsläget av att det senare beslutet bhr upphävt. Det tidigarebeslutet står ju kvar och kan alltjämt tillämpas. Bestämmelsen i 7 kap. 6 § KLom återgång av verkställighet synes formellt sett inte utgöra något hinderhäremot. Emellertid måste man utgå från det förhållandet attkommunalbesvärsinstitutet inte satt sin tillit till tvångsmedel gentemotkommunerna utan av gammalt förutsatt att kommunerna uppträder lojalt mot derättsliga avgöranden som träffas i kommunalbesvärsväg. Man bör därför intebetrakta ett sådant upphävande som ett slag i luften utan snarare som ettviktigt besked till den berörda kommunen som bör vara vägledande för framtiden. (I prejudikatfall sträcker sig intresset för avgörandet även till andrakommuner.) I fall där i enlighet med det sagda prövning ikommunalbesvärsväg kan ske i efterhand beträffande en på det kommunala planettidigare avgjord fråga kan det ändå hända att det väntade resultatet uteblir. Dettakan ha olika orsaker. Kommunalbesvärsprövningens huvudsakliga inriktning gällerfrågan om det kommunala beslutet är lagenligt från offentligrättslig synpunkt.I vissa lägen kan vid upphävande av ett kommunalt beslut hinder mot återgångmöta i form av civilrättsliga bindningar eller andra omständigheter som gör enändring praktiskt omöjlig eller oförsvarlig med hänsyn till värden avekonomiskt slag som står på spel. Vid upphävande föreligger det skyldighet förkommunen att noga pröva alla möjligheter till återgång av ett redan verkställtbeslut. Därvid har kommunen att beakta sådana omständigheter som gör enrättelse ogenomförbar i praktiken. Problemet kan därför synas höra hemmahuvudsakligen på det kommunala planet. Man kan emellertid inte helt bortse frånde olägenheter som kan uppkomma när ett kommunalt beslut upphävs i ett läge därrättelse visar sig omöjlig att genomföra i praktiken. Det är därför naturligtatt, även om ansvaret för dessa överväganden i första hand ligger hos kommunen,besvärsinstansen anser sig oförhindrad att vid beslutstillfället beaktaföreliggande återgångshinder. På grundval av hittillsvarande rättspraxis kannågon entydig princip för dylik modifiering av den på KL grundadebesvärsprövningen knappast hävdas. Såsom nämnts kan det förekomma att åtgärder som innebärfullföljande av ett i och för sig otillåtet kommunalt engagemang får anses försvarliga med hänsyn till överväganden av ekonomisk art, exempelvis hänsyn till intresset av att undvika värdeförstöring. Ett för kommunen positivt avgörande kan sägas i dessa fall utgöra en extension av själva den offentligrättsliga kommunala kompetensregeln. I betänkandet lämnas exempel påsådana fall där ekonomiska överväganden varit inblandade vid bedömningen avkommunala engagemang som i KU1984/85:6 30 övrigt varit tvivelaktiga från kompetenssynpunkt. Demokratiberedningen har i tilläggsdirektiv (1984:1) fåtti uppdrag att studera kommunallagens förhållande till den allmännaoffentligrättsliga lagstiftningen, t. ex. förvaltningslagen (1971:290).Beredningen bör, sägs det, därvid överväga de synpunkter somförvaltningsrättsutredningen fört fram om förhållandet mellan en nyförvaltningslag och kommunallagen. (RD 1983/84:88)svarade civilminister på frågor (1983/84:343 och 365) från KarinAhrland (fp) och () om åtgärder mot beslut som strider motkommunallagen. Frågeställarna hänvisade till vissa uppgifter i pressenangående de omständigheter under vilka kommun har tecknat aktier i ettbolag. Enligt vad som uppges skulle kommunstyrelsen ha fattat beslutet omaktieteckningen trots att kammarrätten hade meddelat verkställighetsförbud iavvaktan på att anförda kommunalbesvär prövades. frågade om justitieministern avser att vidtanågra åtgärder för att förhindra att kommuner på detta sätt kan bryta motlagen. frågade om justitieministern avser attgranska de beskrivna företeelserna och att söka täppa fill det glapp i lagsfiftningensom tycks finnas. Utskottet behandlar i dettabetänkande 15 motioner i kommunala frågor. Flera motioner syftar till att påolika sätt stärka den kommunala demokratin. Det gäller bl. a. sådana frågor somrör förändringar i kommunindelningen, inrättande av direktvalda kommunalaorgan, förbättringar vad beträffar de kommunala församlingarnas arbetsformersamt partiernas och de förtroendevaldas ekonomiska villkor i det kommunalaarbetet. Den kommunala kompetensen och andra frågor med kommunalrättsliganknytning tas också upp i motionerna. Till en början vill utskottet erinra om att sedan år 1977då den nu gällande kommunallagen (1977:179) trädde i kraft har det kommunalaområdet varit föremål för en rad förslag och utredningar. En grundläggandeutgångspunkt härvidlag har just varit att söka stärka folkstyrelsen i kommuneroch landsting. Bland de nya lagar som stiftats märks lagen(1979:408) om vissa lokala organ i kommunerna, lagen (1983:565) om politiskasekreterare i kommuner och landstingskommuner samt lagen (1984:382) omförsöksverksamhet med en friare nämndorganisation. KU1984/85:6 31 Ett stort antal utredningsförslaghar lagts fram . (Kn1977:07) som avslutade sitt uppdrag 1983 har bl. a. presenterat förslag omlokala organ i kommuner, direktval av kommundelsorgan samt om lokala organ ilandstingskommuner. Kommittén har även haft ansvaret för genomförande av ettstörre forskningsprojekt för utvärdering av kommunindelningsreformen. Andrautredningsförslag av intresse för de frågor som utskottet tar upp i detföljande rör kommunerna och näringslivet, kommunalföretagen och överklagande avkommunala beslut. Regeringen har härefter tillsatt två beredningar som hartill uppgift att överväga ett flertal frågor rörande den kommunalasjälvstyrelsen och demokratin samt den kommunala organisationen.Stat-kommunberedningen (C 1983:02) skall bl. a. se över formerna för samverkanmellan statlig och verksamhet samt för samverkan inom den kommunalasektorn. Beredningen skall vidare analysera och överväga kommunernas och landstingskommunernasroll i närings- och sysselsättningspolitiken samt överväga en eventuellvidgning av den kommunala kompetensen för att möjliggöra solidaritetsyttringari internationella frågor. demokratiberedning (C 1983:03) har fått i uppdragbl. a. att pröva olika vägar för att ytterligare fördjupa den kommunalademokratin och därmed samhällsverksamhetens folkliga förankring. I det följande redovisar utskottet under olika rubrikersina ställningstaganden till de förslag som tagits upp i motionerna. Arbetsformerna i kommunfullmäktigeberörs i flera motioner. En utvidgning av rätten att framställainterpellationer och frågor förordar () och ()i motion 1983/84:929. De anför att kommunfullmäktige endast borde kunna vägrainterpellation eller frågor i två fall, nämligen om ämnet faller utanförfullmäktiges kompetensområde eller om besvarandet skulle kräva en orimligtomfattande och kostsam utredning. I motion 1983/84:932 av BertilFiskesjö m. fl.