prot · G7099 · 1983-12-31 00:00:00 — Jag tror ocksåatt inte minst kommande generationer kommer att sätta värde på detta sätt attta till vara traditionsrika och kulturhistoriskt intressanta byggnader. Det är nu socialdemokraternasatte sig till rätta på regeringstaburetterna. Det skedde efter en period iopposition och, inte minst, en valkampanj där väljarna ställdes i utsikt snabbaoch genomgripande förändringar på en lång rad områden. Vad vi nu kan konstatera efter detförsta socialdemokrafiska regeringsåret är att utvecklingen på avgörandepunkter har tagit en helt annan vändning. Låt mig ge några exempel. Dearbetslösa har inte blivit färre - de har blivit fler. Inflationen har inte pressats ned, utan den håller sig tregånger så hög som i viktiga konkurrentländer. Bostadsbyggandet uppvisar ingen ökning -byggarbetslösheten är högre än någonsin, och också ombyggnadsverksamheten harsvårigheter att skjuta fart. Industriinvesteringarnas nedåtgående kurva har inte väntsmed något socialdemokratiskt stimulansprogram, utan de fortsätter att sjunka. Reallönerna har inte höjts - de har tvärtom medvetetpressats ned genom bl. a. devalveringen. Pensionärerna utlovades full värdesäkring, men får dese sina förmåner kraffigt beskurna. Barnfamiljernafår vänta på sina standardförbättringar. Budgetunderskottet har inte kunnat dras ned - det hartvärtom på bara skjutit i höjden med ytterligare . Med en sådan katalog - som inte ärfullständig - kan socialdemokraterna inte undgå att anklagas för sviknavallöften. betyder inte detta att regeringen kan lastas för allt iden negativa utvecklingen här i . På samma sätt som tidigare är jumycket av denna utveckling effekter av den långvariga och ovanligt djupainternationella krisen. Men det man måste ställa socialdemokraterna till svars förär att de har gett väljarna falska förespeglingar. Inte minst i självavalstriden fick kampen om regeringsmakten rättfärdiga även mycket vidlyftigavallöften. De partier som befinner sig i opposition gav besked om vad detverkligen gällde. Jag säger som : Det är mycket möjligt att dettainnebar att vi förlorade röster. Men vi lever ändå medtillfredsställelsen av att också i valrörelsen ha sagt hur verkligheten teddesig och vad denna verklighet skulle komma att kräva av oss politiker inför denvalperiod som valet gällde. Jag vet t. ex. inte hur jag påmindesocialdemokraterna i debatter och i andra sammanhang om att det skulle krävasett sparprogram det närmaste året på 12-15 miljarder bara för att hållabudgetunderskottet oförändrat. Men det var praktiskt taget omöjligt att få endiskussion med socialdemokraterna om detta grundläggande förhållande i densvenska ekonomin. Det svar som vi fick var: Det går inte att fortsätta medsvångremspolitiken, utan här måste vi arbeta med en svängrumspolitik för attöka bostadsbyggandet osv. Jag är naturligtvis helt övertygad om att det också hos desocialdemokrater som ägnar ekonomiska frågor sitt intresse fanns en insikt omden ekonomiska situation som befann sig i. Men kampen om rösterna fickgå före ett uppriktigt budskap till väljarna. Det är därför, herr talman, somsocialdemokraterna i så hög grad framstår som partiet som svek sinavallöften. Värst förSverige som nation är ändå den osäkerhet beträffande kursen mot framtiden som har kommit att känneteckna den nuvaranderegeringens politik. Många av de instrument som regeringen använder sig av iden praktiska politiken är ju av 70-talsmodell, ja, t. o. m. av60-talsmodell. Jag tänker t. ex. på sysselsättningspolitiken. Men det gällerockså jordbrukspolitiken. Det gäller inställningen till det lokalasjälvbestäm-mandet, och det gäller den omfattande detaljregleringen av enskildamänniskors förehavanden. Men innebär i mångt och mycket ett förändratsamhälle. Det gäller internationellt och det gäller . Det ställeranspråk på en i långa stycken ny politik. Men det är också ett samhälle somöppnar nya möjligheter. Skall vi kunna ta vara på dem måste vi som politikeroch som beslutsfattare i organisationer och företag vara öppna för att ta tillvara människors idéer, kunskap, skaparkraft och ansvar. Vi måste vara öppna föratt ge människor ökat ansvar och inte ständigt ta ansvar ifrån dem. Vi måstesom rikspolitiker lita på och inse att de som fattar beslut ute i kommuner ochföretag oftast har bättre förutsättningar än vi att fatta de rätta besluten.Sist men inte minst måste vi ha respekt för individen. När 75 000 människor demonstrerade härutanför var det i protest mot förslaget till löntagarfonder. Mendet var också i hög grad i protest mot socialdemokratisk maktfullkomlighet ochbrist på tilltro till enskilda människor. När det gäller ekonomin består de grundläggandeobalansproblemen. Det är glädjande att underskottet i utrikesaffärerna harminskat. Exporten ökar tack vare devalveringarna och den konjunkturförbättringsom är på väg i några av viktigaste köparländer. Men, och det är det som är viktigt, en varaktigförbättring är helt beroende av att kostnadsläget inte försämras. En varaktigförbättring är också beroende av att industrin förmår ställa om och mötaefterfrågan på nya varor och nya tjänster, när köpintresset för traditionellaprodukter faller bort. Ryckigheten i valutaströmmarna är också ett uttryck förbristen på stabilitet. Ökningen av budgetunderskottet är ett direkt resultat avden mycket expansiva utgiftspolitik som socialdemokraterna drev under hela detförsta regeringsåret. Med en ökning av utgifterna på över 40 miljarder kronorpå ett enda riksdagsår räcker inga skattehöjningar i världen till för att hållabudgetunderskottet i schack. Det är mot denna bakgrund som man mycket bestämtkan säga att socialdemokraterna hade kunnat undvika en del av de mycket hårdabesparingar som har tvingats fram, om de tidigare hade varit beredda attbygga vidare på de föregående regeringarnas budgetpolitik. Det kan jag medmycket stor bestämdhet konstatera. När hårda nedskärningar nu ter sig ofrånkomliga blir denviktiga frågan hur dessa nedskärningar skall kunna förenas med bevaradekonomisk grundtrygghet för de sämst ställda grupperna. Det är om detta som vimåste föra diskussionen, eftersom det är ett måste att dra ned påstatsutgifterna. Mittenregeringen visade hur besparingar kan kombineras medsärskilda insatser för ekonomiskt svaga grupper. Jag tänker på t. ex. höjningenav pensionstillskotten i samband med den ändrade indexeringenav pensionerna. Det är bra om socialdemokraterna nu äntligenhar börjat tänka i liknande banor efter de hårda påtryckningarna från pensionärernasoch de handikappades organisationer. Däremot har jag fortfarande svårt att senågon rättfärdighet i att man subventionerar fackföreningsavgifter på bekostnadav pensioner eller av hemmamakars sjukpenning eller att man medvetet fortsätteratt göda de stora exportföretagen genom att efter en extra stor devalveringockså sänka bolagsskatten, när man vet att gemene man måste godtasänkt reallön. Det är ju på det viset den socialdemokratiskafördelningspolitiken har verkat. Vi i är nu liksom tidigare inställda påbesparingar, om vi vet att de sämst ställda gruppernas intressen tastill vara. Jag upprepar: En nedpressning av budgetunderskottet är ett måste.Men vi kan lika litet som tidigare medverka till att krispolitiken skallbetalas av de sämst ställda pensionärerna genom urholkade grundförmåner, avflerbarnsfamiljerna genom att stödet till barnfamiljerna ensidigt satsas pådaghemsutbyggnaden och att kontantstödet inte räknas upp och av glesbygdsborutan tillgång till någon kollektivtrafik genom höjning av bl. a. bensinskatten. Det stora ekonomiska och sociala problemet är naturligtvisarbetslösheten. Regeringen fortsätter därvidlag att lita tilldevalveringseffekterna och att ensidigt rikta sysselsältningsinsatserna tillAMS. När det senaste sysselsättningspaketet lades fram hadeenligt regeringens egna sammanställningar bortåt satsats påsysselsättningsinsatser under ett enda år. Resultatet är dess värre magert. Trots den väldiga ekonomiskainsatsen ligger arbetslösheten fortfarande över siffrorna sedan.Räknar man dessutom in dem som är i utbildning och i beredskapsarbeten står f.n. mer än 40 000 fler människor vid sidan av den ordinarie arbetsmarknaden änvid motsvarande tidpunkt . Stockholms-Tidningen drog redan efter augustiräknigen försin del slutsatsen, att nya insatser av traditionell typ ärsärskilt effektiva. Den nye AMS-chefen har dragit samma slutsats. Det har letttill att det senaste paketet också innehåller ett visst nytänkande, bl. a. närdet gäller näringslivets möjligheter att självt utbilda och ta hand omarbetslösa. Regeringen själv tycks däremot ha svårt att tänka om. Förhur skall man annars tolka det förhållandet att industripolitiken får fortsättaatt ligga i lägervall, att de regionalpolitiska insatserna hålls tillbaka medanman fortsätter att satsa dessa väldiga summor på AMS, att satsningen på demindre företagen har kommit av sig och att satsningarna på Finans,tunnplåtverket i Brolänge, Tele-X osv. inte har fått några efterföljare. Vad som behövs är en offensiv politikpå alla dessa områden - en politik som inte bara tar sikte på att hållamänniskor i arbete för att de skall vara berättigade att kvittera ut en summapengar utan som också tar sikte på nya produktiva jobb, som kan skapa en bas förframtida välfärd. Förhållandet är detsamma på jordbrukets område. Av alltatt döma vill regeringen lösa problemen genom en nedläggningspolitik, sominnebär att åkerjord motsvarande hela den areal som finns norr om inteskall utnyttjas för livsmedelsproduktion och som gör 20 000 jordbrukare ochlivsmedelsarbetare arbetslösa. Metoderna att nå det målet är desamma som -en prispress, som tvingar en lång rad yrkesutövare att lämna näringen utan attveta vart de skall ta vägen. Min fråga till regeringen är då: Vilkarekommendationer ger regeringen dem som är sysselsatta inom jordbruks-och livsmedelsnäringen när det gäller möjligheter till andra jobb? Vad har niför råd och rekommendationer att ge dessa människor, som då kommer att utgöraett tillskott till de arbetslösa? Vad är det för politik ni vill driva, somsamhällsekonomiskt och för de berörda individerna skulle ge bättre resultat ändagens? Uppriktigt sagt, herr talman, har man svårt att förstålandets statminister, som ena dagen försöker föra de fattigas talan mot de rikai FAO men sedan själv i sitt eget rika land inte tycks tveka om varesig sänkt livsmedelsproduktion eller sänkt u-hjälp. Ingen bestrider längre att skattesystemet äri stort behov av reformering, bl. a. för att det skall vara möjligt att hållanere inflationen. Därför är det minst sagt förvånande att densocialdemokratiska regeringen gång på gång försöker urholka den reform som trefjärdedelar av hade ställt sig bakom. Det skall inte mycket till för att störalöneförhandlingarna. Politiskt kan regeringens attacker mot skattereformendessutom bara undergräva tilltron till socialdemokraterna som politisksamarbetspartner. Den reform som håller på att genomföras tar sikte delspå en sänkning av marginalskatten i tre steg, dels på att fortlöpande skyddaskatteskalan mot inflationens verkningar. Därtill kommer ändringarna iavdragssystemet, som redan på ett påtagligt sätt har medverkat till att få nerinflationstakten. Vid uppgörelsen bestämdes inflationsskyddet till perår för med hänsyn till den inflationsutveckling som kundeförutspås . Med den socialdemokratiska regeringensinflafionsdrivande politik har prisstegringarna dock inte stannat vid ; torde vara en realistisk siffra . Detta tvingade regeringen att görajusteringar. Man gjorde ändringarna i skalan i stället för att justerabasenheten. Men det märkliga med dessa ändringar, ärade kammarledamöter, vartillvägagångssättet: Ändringarna gjordes efter en överenskommelse med LO ochinte efter en överenskommelse med mittenpartierna, med vilka man hade träffatuppgörelsen om skatterna! Med anledning av vad sade vill jag gärnaintyga att det var en oerhörd besvikelse att erfara att socialdemokraterna ioch med detta steg uppträdde på ett sätt som jag under min politiska banaaldrig tidigare varit med om att de gjort. För egen del kunde jag helt enkeltinte räkna med att socialdemokraterna med sina traditioner i sådana häravseenden skulle kunna bete sig på detta sätt. Inför genomförandet av steg II vill regeringen nu att också de ändringar i skalansom gjordes efter överenskommelse med LO skall finansieras. Det innebär attskattebetalarna en andra gång skall punga ut med vad de redan har fått betalagenom de extra inflationseffekterna på den progressiva skalan. Reformen skullemed andra ord kraftigt urholkas. Från sida menar vi att skattebetalarna har rättatt kräva att de partier som står bakom reformen också skall stå för sinalöften till skattebetalarna. Det vore dessutom ytterst kortsynt att nu urholkareformen. En sådan smyghöjning av skatterna skulle leda till högrelönekrav. Därmed skulle snart inflationskarusellen vara i gång igen. Därför blir min uppmaning till regeringen densamma somtidigare: Håll fast vid skatteskalan , som tre fjärdedelar av riksdagenhar ställt sig bakom och som arbetsmarknadens parter har accepterat somunderlag i de förhandlingar som just skall starta. Håll också fast vidinflationsskyddet på , särskilt som inte ens regeringen nu tycks tro pådet tidigare uppställda 4-procentsmålet . Men låt er inte till den gradslås av panik för det budgetunderskott som har följt av den ansvarslösabudgetpolitiken under hela ert första år i regeringsställning, så att ni delviskräver skattebetalarna dubbelt upp för genomförandet av skattereformen. Det skulle vara i högsta grad oansvarigt mot dem som trottpå de tre partiernas ärliga vilja att göra något åt skatterna. Det skulle t. o.m. kunna skapa kaos i löneförhandlingarna. Och det skulle ytterligareunderminera tilltron till socialdemokratin som politisk samarbetspartner. De problem som som nation fortfarandehar att brottas med borde mana alla till samling. Men den socialdemokratiskaregeringen fortsätter tvärtom att utmana opinionen. Regeringen siktade från första början in sig på attlegitimera sina avsteg från valprogrammet genom överenskommelser med LO ochandra intresseorganisationer. Därmed trodde de sig kunna gå vid sidan om detansvar som en regering och ett politiskt parti alltid har gentemot sinaväljare. Efter hand har emellertid den strategin fallit ihop somett korthus. Partier och organisationer har på samma sätt som väljarna funnitatt regeringen inte varit ordhållig. och fick erfara hur lätt regeringentog på ingångna avtal, när den gjorde upp i skattefrågan med LO istället för med mittenpartierna. Pensionärs- och handikapporganisationerna hari höst fått veta att löftena om värdesäkra pensioner inte var mycket värda. Deungdomar som regeringen samlade på fick uppleva hur de i första handutnyttjades i ett spel för massmedia. Denna utveckling har lett till att regeringen blivitalltmer isolerad. Liksom under vårriksdagen kommer regeringen att i varjeenskild fråga behöva försäkra sig om stöd från något av de andra partierna iriksdagen. Det stödet vinner man inte genom att försöka diktera politiken. avgör om det här riksdagsåret skall bli ett samförståndetseller ett stridens år. Det har börjat illavarslande. Jag tänker naturligtvis påhandläggningen av fondfrågan. Det borde stå klart även för regeringen att det inte finns någon rörelse/ör fonder. Det finns däremot en stark rörelse woffonder. Det fick vi alla bevittna , och det kan alla vittna om somhar kontakt med människorna ute i samhället. Om regeringen och socialdemokratininte uppfattat kraften och beslutsamheten, som bar upp massdemonstrationen häri , begår de ett oerhört misstag. Anslutningen till dennamanifestation kom från människor från alla samhällsgrupper. Varje försök attnedvärdera manifestationen genom att påstå att den var ett centralstyrt jippoav storföretagen är helt orimligt. Det finns över huvud taget inte någon rörelse för detkollektivistiska samhället, det samhälle med ökade socialistiska inslag, detsamhälle med en stark detaljkontroll av enskilda människor som är och förblirsocialdemokratins politiska mål. En samarbetsvillig regering skulle undersådana omständigheter föra tanken på fonder åt sidan. Det har densocialdemokratiska regeringen vägrat. Tvärtom utmanar socialdemokratinopinionen genom att förklara sig ha fått mandat 1982 att införa fonder. Jag har vid många tillfällen uppmanat ochsocialdemokraterna att skrota tanken på löntagarfonder. Jag nöjer mig medatt säga: Än är det inte . Och skulle regeringen stå fast vid sinuppfattning att tillsammans med kommunisterna driva igenoin det förslag som harlämnats till lagrådet, kommer vi att arbeta för att det skapas en majoritet1985 för att riva upp det beslutet. Alltså, lägg fondförslaget åt sidan och satsa i ställetkrafterna på arbetslösheten, inflationen och budgetproblemen! Min uppmaningtill regeringen är: Äventyra inte tiotusentals människors möjligheter tillarbete genom att driva igenom fonderna tillsammans med vpk, Äventyra inte välfärden genom att bryta ner det ekonomiskasystem som har gett oss här i landet den nära nog högsta levnadsstandarden ivärlden. Äventyra inte den vilja till samarbete och samförstånd somändå finns i den svenska nationen genom att med kommunisternas stöd drivaigenom ett nytt ekonomiskt system - lyssna till människorna inom och utom densocialdemokratiska rörelsen. 4JAN-ERIK (): höll talman ettlysande avskedstal till oss som då tillhörde första kammaren och bevistade desssista session. Boheman påminde om den parlamentariska utvecklingen under 100 åroch slutade med förhoppningen att skulle kunna återvända tillHelgeandsholmen. är vi tillbaka i ett hus som är förknippat med mångaminnen men som också är nytt och spännande och annorlunda. Jag tror att allaledamöter av denna kammare kan förenas i en önskan om att i det nyariksdagshuset vårt demokratiska och parlamentariska arv skall förvaltas väl. I hade vi bestämt oss för att inte lova något som vivisste att vi inte skulle kunna hålla. I tal efter tal, vid torgmöte eftertorgmöte sade vi till väljarna att de inte fick vänta guld och gröna skogar,tvärtom var det åtstramning och budgetnedskärningar som väntade. De mestutsatta i samhället skulle skonas, men alla andra fick räkna med att de skulledrabbas. kunde vi också följa i pressen vadsocialdemokraternas talesmän, främst då , hade att säga. Det var nejtill alla våra besparingsförslag. Det var kränkande tillmålen som attarbetslösheten var medvetet planerad från vår sida. Det var generösa löftentill alla möjliga grupper om att socialdemokraterna garanterade att de inteskulle drabbas. Vi förlorade valet men kan hålla fast vid vad visade i valrörelsen. Socialdemokraterna vann valet men bryter nu på punkt efterpunkt mot vad de lovade i valrörelsen. är det nya regeringträdde till. Om man skall ge ett sammanfattande namn på detta förstasocialdemokratiska regeringsår, måste det bli de många svekens period. Det mest uppenbara är sveket mot pensionärerna.Värdesäkringen av pensionerna var ett av de löften som socialdemokraternasjälva karakteriserade som heliga - i motsats till andra som de själva ansågvar mindre allvarligt menade. "Man skall kunna lita på socialdemokraterna. De äldremänniskor som genom sitt arbete byggt upp dagens samhälle skall kunna kännatrygghet för att socialdemokratin står vid sina utfästelser." Så sade t.ex. . Och det fanns knappast ett tal där intesocialdemokraterna påpekade att de borgerliga skulle urholka pensionerna, medande minsann skulle garantera full värdesäkring. Men vad man nu håller på med iregeringskansliet är just att begränsa värdesäkringen av pensionerna! Varje gång visar sig i TV och talar ompensioner, sätter sig kaffet i vrångstrupen på hundratusentals pensionärer somminns vad socialdemokraterna sade före valet - och hör vad de säger . Nästa punkt är sveket mot de arbetslösa. Under valrörelsentalade socialdemokraterna - hör och häpna - om att den dåvarande centerfolkpartiregeringenmedvetet förde en arbetslöshetsskapande politik. Då var arbetslösheten väsentligt lägre än . Det ärnaturligtvis mig totalt främmande att uttrycka mig på samma kränkande sätt, menunder nästan hela det gångna året har den öppna arbetslösheten varit 20 000-25000 personer större än . Det är nu närmare 200 000 människor som köarhos arbetsförmedlingarna. För alla dessa måste det vara en oerhörd besvikelseatt uppleva att arbetslösheten bara ökade med den socialdemokratiskaregeringen. Före valet talade både och och vältaligt om vådorna av att vara arbetslös, om de mänskliga tragediersom det innebar, om de sociala effekter det kommer att ha för en hel generationungdomar att deras första kontakter med vuxenvärlden och arbetsmarkna- den består av att ingen behöver dem. Det var sant -vartenda ord. Det tragiska är att denna erfarenhet nu delas av ännu fler.Socialdemokraterna lovade att arbetslösheten skulle sjunka bara de ficktillbaka regeringsmakten. ser vi vad det löftet var värt! Dettredje stora sveket gäller skattereformen. Under valrörelsen frågade oss socialdemokraterna gång pågång, om vi stod fast vid skatteuppgörelsen. Och svaret blev detsamma varjegång: Vi står fast. Ett centralt inslag i skattereformen var det på förhandbestämda inflationsskyddet på . Vi var i och för sig aldrigsärskilt glada över denna konstruktion men accepterade den som ett led ikompromissen. var desto mer entusiastisk. I Dagens Nyheterskrev han att genom det sätts en norm för den inflationstakt som kan accepterasunder . 1 uppfattade vi denna norm som ett åtagande.Inflationen skulle ner till 5,5-procentsnivån . Men vi varnade i olika sammanhang under valrörelsen föratt den polifik socialdemokraterna utlovade, om den skulle komma attförverkligas, utgjorde ett hot mot inflationsmålet och skattereformen. Dessa farhågor bekräftades när den nya regeringendevalverade på sin första dag. Det ändrade helt förutsättningarna förskattereformen. Att även regeringen hade den uppfattningen framgår av attfolkpartiet, och löntagarorganisationerna inbjöds till överläggningarom skatterna. Devalveringen medförde en skatteskärpning på ca 1,5miljarder. För att inte skattereformen skulle ge ett skärpt skattetryck krävdesalltså motåtgärder som gav skattelättnader på lika mycket. Vi föreslog att inflationsskyddet skulle stärkas och fickför detta stöd av TCO och /SR. Uttalanden från regeringshåll antydde attregeringen gick i liknande tankar. Men i sista stund ändrade sig regeringen. Man gick på enlinje som LO förordat och som kunde få kommunisternas stöd här i kammaren.Skatteskalan ändrades , och en avdragsrätt för fackliga avgifterinfördes. Därmed övergav regeringen skattesamarbetet med ochcentern. presenterade regeringen förslag tillfinansiering av skattereformens andra steg. Sammantaget föreslogs ökadeenergiskatter på 3,6 miljarder, vilket vida översteg vad som krävdes för attfinansiera detta steg. Denna kraftiga skatteskärpning fann regeringen nödvändigför att förutom andra steget i skattereformen kunna finansiera bl. a.avdragsrätten för fackliga avgifter. De bitarna ställde vi självfallet inte upp på. Däremot harvi varit beredda att finansiera själva skattereformen till sista kronan, ochdrygt det. Därför accepterade vi också höjningen av oljeskatten och elskattenmed sainmanlagt drygt 2,2 miljarder. Men om regeringen vill ha hjälp med attfinansiera avdragsrätten för fackliga avgifter får den söka stöd från annathåll än från . De förslag vi har lagtfram på inkomstskatteområdet har syftat till att fullfölja skattereformenenligt de ursprungliga intentionerna. I motsats till regeringen står vi fastvid våra vallöften - också på det här området. Listan på svek från regeringens sida kangöras mycket lång. Jag tänker på byggandet, som skulle öka men som tvärtom harminskat. Jag tänker på budgetunderskottet, som skulle minska men som tvärtomhar ökat. Jag tänker på hela den ekonomiska politik som regeringen nu för ochsom på flera sätt innebär ett stort svek mot landets ekonomi. Statsministern kommer säkert att invända att det hänt endel positivt inom ekonomin .