prot · G709143 · 1983-12-31 00:00:00 — Man sade att man förstod kampen mot gerillan. Mendetta hade inget med gerillaverksamhet att göra. Man samlade in rapporter frånett stort antal präster i byarna, från sjukhusanställ-da och från släktningartill drabbade människor. Anklagelserna mot regeringsstyrkorna gällde mord,tortyr, våldtäkt, misshandel och en, som man sade, medveten svältpolitik. Storuppmärksamhet fick den rapport som skrevs av chefredaktör . Genom en mängd. vittnesmål kunde han intyga att förtrycket iMatabeleland nu hade nått en tidigare oanad styrka. Vad som var särskiltoroande var de åsikter som premiärminister framförde i enintervju med Trelford. a. att lösningen i ärmilitär. Situationen kräver en förändring; folket måste omorienteras, sade hanvidare. Jagvill ställa ytterligare en fråga till utrikesministern: några planer på några direkta åtgärder mer än samtal med enregeringsledamot i regering, för att visa att vi fäster stor vikt viddemokratin som ett av biståndsmålen? Jag har tagit upp frågan om förhållandena i vid olikatillfällen och så sent som i går med en medlem av , sombesöker för att diskutera gemensamma hälso- och sjukvårdsprogram. Detsvar som lämnar är att gerillagmpper, med stöd ifrånSydafrika, uppträder i och att man då måste ingripa mot dessa, föratt inte hamna i en situation som förekommit i och Mo9ambique, vilketockså bmkar nämnas. Jagkan inte säga annat än att regering självfallet har rätt att ingripamot dem som terroriserar befolkningen, försöker förhindra livsmedelstransporteratt komma fram och allmänt skapa oro. Men självfallet delar jag ändåfrågeställarens uppfattning att denna uppgift, somi och för sig är legitim,inte får utföras på ett sådant sätt som tydligen skett i , där ett stort antaloskyldiga personer har drabbats av soldaternas framfart. Detta har jag mycketkraftigt framfört till . Det har framförts också av vårambassadör i landet, och de nordiska länderna samarbetar här. Någraplaner på att dra in biståndet föreligger inte, eftersom biståndet i huvudsakutgår i form av hälso- och sjukvård samt livsmedelstransporter och ett indragetbistånd helt skulle drabba oskyldiga människor. 20 (): Jaghar inte talat för indragning av biståndet till . Däremot kan man tänkasig olika former för biståndet. Jag tror att de enskilda organisationer som äraktiva i skulle kunna göra betydligt större insatser än . De ärdessutom inte knutna till regeringen och har alltså större frihet att agera bl.a. i . Det gäller organisationer som Röda korset. Närjag lyssnade till utrikesministems svar på min fråga reagerade jag inför attregeringens enda praktiska åtgärd var att överväga ytterligare katastrofinsatsermed anledning av torkan. Då gäller det också att dessa katastrofinsatser nårbefolkningen. Annars kan det hela upplevas som en smula cyniskt av de svältandemänniskor som inte får ta del av mattransporterna, eftersom dessa har hindratsav reguljära regeringstmpper. Jagvill komplettera min förra fråga med ytterligare en fråga till utrikesministern;Har ni fått löfte från regeringen i att man skall sluta hindramattransporter att nå de svältande massorna i ? Regeringen medger över huvud taget inte att den skulle vara medveten omatt dess tmpper begår olagligheter. Men inför våra påståenden om att dettaförekommer säger man att man avser att undersöka saken och bestraffa deskyldiga. Självfalletbör vi sträva efter att livsmedel kommer fram, att vatten och ävensjukvårdsutmstning kommer fram. Samarbetet med de frivilliga organisationernaär också omfattande och bör enligt min mening förstärkas. Katastrofbistånd, somlämnas i det här fallet, utgår i stor utsträckning i samverkan med frivilligaorganisationer, kyrkliga organisationer och Röda-korsorganisationer. Omde politiska förhållandena i 22 LARSHJERTEN (m): Detmå vara att regeringen säger att dessa grymheter inte har begåtts, men detfinns tillräckligt många bevis för att regeringen i så fall inte talar sanning. Särskiltoroande är att man i skall ha ett andra parlamentsval och attregeringsledamöter har uttalat sig om möjligheten att efter detta val - omregeringspartiet får majoritet - inrätta ett enpartisystem. Det vore mycketallvarligt. I den intervju som jag hänvisade till säger premiärminister han eftersträvar en militär lösning i . uttalanden pekar i sammariktning. Det kan inte vara uttalanden som man nekar till, eftersom det intehar förekommit några dementier från regeringens sida i frågan. Överläggningenvar härmed avslutad. 6§ Svar på fråga 1983/84:507 om ökad rättstrygghet i har frågat mig på vUka sätt jag anser att Sverigekan bidra till att en ökad rättstrygghet kan skapas för människorna iLatinamerika mot försvinnanden och för att stödja de försvunnas familjer. Svenskaregeringen har i flera sammanhang uttalat sin avsky över och starkt fördömt dekränkningar av de mänskliga rättigheterna som tar sig uttryck i att människorförsvinner genom åtgärder av myndigheterna i vissa länder eller med deras godaminne. medverkar aktivt, särskilt inom , i arbetet påatt förebygga denna och andra former av allvarliga kränkningar av de mänskligarättigheterna såsom tortyr och summariska avrättningar. Vi fäster isammanhanget stor vikt vid det arbete som utförs av den särskilda arbetsgruppför försvunna personer som är verksam under FN:s kommission för de mänskligarättigheterna. Arbetsgruppen har nyUgen fått förnyat mandat och kommer att pånytt rapportera till kommissionen vid dess session . Målet är att de olagliga försvinnandena upphör. Detfinns glädjande exempel på att detta mål nåtts i samband med återgång tilldemokrati. Den allmänna bilden är dock fortfarande mörk i stora delar avLatinamerika, inte minst i , när det gäller den form avkränkningar som är bakgrunden till fråga.Ansträngningarna för att komma till rätta med denna typ av kränkningar böralltså fortsätta. FN erbjuder här ett instrument, men även andra åtgärder motförsvinnanden kan vara värdefulla. Inom ramen för det humanitära biståndet tillLatinamerika får svenska enskilda organisationer statliga medel för stöd tillbl. a. lokala kommissioner som verkar för att främja mänskliga rättigheter.Medlen används exempelvis för utredning om försvinnanden, rättshjälp och ekonomisktstöd till försvunnas anhöriga. 24 (): Jag vill tacka utrikesministern för svaret. Det var ett innehållsriktoch värdefullt svar. Speciellt de två sista raderna ger en positiv, konkretupplysning om vad vi gör. Jaghar inte ställt den här frågan för att polemisera mot vare sig utrikesministerneller det parti han företräder. Jag har ställt den mer som från en poUtikertill en annan, eller kanske jag kan våga säga från en människa till en annan, iett land där vi är förskonade från den terror och de tragedier som det innebär att medmänniskorplötsligt försvinner. Attförlora en nära anförvant genom ond bråd död är alltid något som är mycketsvårt att bära. Trots allt tror jag att man kan komma igenom sorgen om man vetatt hon eller han är död, om man kanske också har en grav att gå tiU. Mendet är just detta att inte veta vad som har hänt ens man eller bror eller soneller dotter som är så fmktansvärt. Att vakna och tänka"Lever han? ", "Var finns hon? ", "Hur lever mittbarn? ", "Kommer vi att ses igen?" måste föröda livslust ochblockera konstmktiva och positiva tankar. Till detta kommer skräcken för attfråga och omöjligheten att leta. Och detta lidande lär enligt tillgängligauppgifter f. n. röra ca 90 000 personer bara i . har jag funnit uppgiften att det finns en förening som heterFedefam, en sammanslutning av anhöriga till försvunna personer. Ordförandenheter Loyola , och hon talar i en artikel om de försvunnas och derasfamiljers svåra situation. Hon vädjar till att stödja föreningensverksamhet. Ser utrikesministern någon väg för oss att göra det? Skulle ettstöd till denna förening kunna vara ytterUgare ett sätt för oss svenskar atthjälpa människor som drabbas av de tragedier som dessa försvinnanden utgör? Somframgår av svaret har vi båda ett gemensamt mål - att de olagligaförsvinnandena skall upphöra. Det tycks ha blivit på det sättet att myndighetema i olikadiktaturländer - i och med att världsopinionen mer och mer observerar vadmyndigheterna gör - inte längre vill kasta människor i fängelse, utsätta demför skenrättegångar där de inte får tillfälle att försvara sig eller döma demtill hårda straff. I stället förekommer det att myndighetema i dessa länder harstyrkor - polisiära eller militära - med anknytning till myndigheterna själva,som helt enkelt får angripa enskilda människor och i många fall, som här har sagt, antingen döda dem eller låta dem försvinna. Vimåste därför observera att denna nya typ av aggression förekommer. Vadgäller stöd till den nämnda föreningen kan jag mycket väl tänka mig att sådantkan utgå, men den saken skall i så fall prövas av en särskild beredning förhumanitärt bistånd. Anf.26 (); Låt mig bara helt enkelt tacka för den kompletteringen. Jag hoppas attvi skall finna vägar att ytterligare förbättra vårt stöd och att vi kan finnaytterligare kanaler att ta i anspråk för att hjälpa de här människorna. Överläggningenvar härmed avslutad. 5 protokoll 1983/84:141-143 Omförbudförubåtar att öva i fiskeområden 7 § Svar på fråga1983/84:513 om förbud för ubåtar att öva i fiskeområden har frågat mig om jag avser ta några initiativ, så attinternationella överenskommelser kan träffas om att ubåtar i fredstid ej skallöva i områden där fiske bedrivs. ElvingAnderssons fråga är bl. a. föranledd av att en dansk trålare förlistepå internationellt vatten till följd av att dess fiskeredskap fastnat i enubåt. Regeringen ser givetvis allvarligt på denna tragiska händelse. Detär möjligt att vi här står inför ett växande problem. Fiske bedrivs iomfattande havsområden och med mycket stora redskap. Samfidigt har ubåtaravsevärd betydelse i olika länders militära verksamhet och underrättelseverksamhet.Militära intressen kolliderar här med fiskeriintressen. Pådet fria havet, i fiskezoner och exklusiva ekonomiska zoner har som bekantvarje stat rätt att låta sina fartyg fritt färdas med behörigt hänsynstagandefill andra fartygs säkerhet i enlighet med internationella sjövägsregler. Dettaär en rätt som tillmäts avsevärd betydelse inte bara av de storamilitärmakterna. Inuvarande internationella klimat förefaller dess värre förutsättningarna inte varsärskilt gynnsamma för en internationell överenskommelse, som skulle utestängaubåtar från stora havsområden eller göra deras verksamhet till föremål förrestriktioner utöver vad som följer av de internationella sjävägsreglema. Vidmitt besök på för informerades jag av den irländskeutrikesministern om de svårigheter som landets fiskare haft med vad manmisstänkt vara ubåtar som fastnat i fiskeredskap. Från irländsk sida har manför avsikt att uppmärksamma frågan internationellt, och vi kom överens om attupprätthålla en fortsatt kontakt i detta ärende. Regeringen kommer i olikasammanhang att noga följa utvecklingen för att se om några möjligheter ypparsig att komma till rätta med detta problem. 28 (); Jag villförst tacka utrikesministern för svaret på min fråga. "Detär möjligt", säger utrikesministern i svaret, "att vi här står införett ökande problem." Det är inte bara möjligt - det är ett ökande problem,och det är också en skrämmande realitet för våra fiskare. Vårafiskare har ett mycket riskfyllt yrke. Det är många faror som lurar på haven -det kan vara hårt väder, drivande minor från eller dumpadsenapsgas, också från , som följer med trålarna upp. Tilldetta kommer den fara som övande ubåtar utgör. Vid upprepade tillfällen undersenare år har fiskebåtar vid fiske i och förlorat trålarunder omständigheter som tyder på att redskapen haft kontakt med ubåtar. 1967 förolyckades trålarenMälarö från genom att en ubåt vid uppstigning rev upptrålarens botten. Vid denna tragiska händelse omkom fyra fiskare. Den20 mars förliste den danska trålaren från , med tremans besättning. Även var en ubåt orsak till olyckan. Dessahändelser har skapat mycket stor och välförståelig oro bland de fiskare somtvingas uppehålla sig för fiske i de farvatten där ubåtarna uppträder. Dettaär en orimlig situation. Det torde finnas andra områden som är mer lämpliga förubåtsövningar än just fiskeplatserna. Det är ubåtar av olika nationaUteter somövar, och därför behövs internationella överenskommelser. Detär i och för sig positivt att utrikesministern säger att han skall följa denhär frågan, men jag tycker för min del att det är helt otillräckligt. Det krävsinitiativ, och det krävs också en offensiv inställning från den svenskaregeringens sida. Jag beklagar livligt, herr talman, att utrikesministern ochden inte är beredd att ta dessa initiativ. Omförbudförubåtar att öva i fiskeområden Regeringen har inte för avsikt att vara passiv i den här frågan. Jagvill nämna att vid ett avhållet möte med det nordiskakontaktorganet för fiskefrågor föreslog att det här problemet skall tas upptill diskussion inom organet. Det kommer också att ske vid nästa möte, inovember 1984. Jagnämnde förut att jag hade diskuterat saken med min irländska kollega. Inteheller i har man egentligen några konkreta förslag om hur man skallhantera frågan, just med hänsyn till de regler som gäller för alla statersfartyg att färdas på internationella vatten. Detär möjligt att frågan kan komma upp till behandling i den internationellasjöfartsorganisationen , men om det går att där driva frågan med någon framgångkan jag inte säkert säga. Jag delar uppfattning att det härär ett allvarligt problem. Här utmärker man med all omsorg gmnd och andra farorför sjöfarande, och sedan far dessa levande gmnd omkring med katastrofalakonsekvenser, som givit exempel på. 30 (): Jag tackar för det kompletterande svaret från utrikesministern. Detgläder mig att han säger att han och den övriga regeringen inte skall varapassiv på det här området. Det framgick tyvärr inte av det första svaret, ochdärför var det en nyttig komplettering. Detär viktigt att påpeka, som också utrikesministern understryker, att detta inteär ett isolerat problem för utan att man har precis samma problem iandra nationer - utrikesministern nämner bl. Det är naturligtvis avintresse för alla fiskenationer i dessa områden - i första hand ,och även - att man får till stånd regler. Det borde finnasgoda fömtsättningar att ta dessa initiativ och även se till att dessa Omskyldighet för baksätes-passagerare att använda bilbälten initiativ leder till någonform av överenskommelse just på grund av att detta måste uppfattas som ett likastort problem i övriga fiskenationer som i . Överläggningenvar härmed avslutad. 8§ Svar på fråga 1983/84:524 om skyldighet för baksätespassagerare att användabilbälten har frågat mig när jag avser att lägga fram förslag ombilbälteslag för baksätespassagerare. Jagdelar uppfattning om bilbältesanvändningens betydelse förtrafiksäkerheten. Det viktiga är att förmå trafikanterna att använda bälten.Erfarenheten säger oss ätt det bästa sättet att förmå människor att bete sig påett visst sätt, är att få dem själva att inse nyttan av beteendet. Om manlagstiftar utan att först ha vunnit förståelse för lagstiftningens syften,riskerar man att lagstiftningen bUr ett slag i luften. Somjag hoppas har märkts, pågår sedan någon tid informationskampanjer om bältenasbetydelse för dem som åker i baksätet. Dessa kampanjer kommer att intensifierasunder året. Jag utgår ifrån att informafionen skall sprida sådana kunskaper ombilbälten att lagstiftning kan bli ett meningsfullt medel till ytterligareattitydpåverkan. Inför massmedierna har jag sagt att jagtror att lagstiftning kan bli en realitet . Erfarenheternaav de pågående informationsaktiviteterna får visa när inom denna femårsperiodett regeringsbeslut om obligatorisk bältesanvändning i baksätet kan fattas. 32 WIGGOKOMSTEDT (m): Jag ber att få tacka statsrådet för svaret på minfråga. Tioårs erfarenheter av skyldigheten att använda bilbälte i bilarnas framsäten harvarit positiva. De har också gett oss lärdomen att vi spar många hundratals människolivvarje år - och förhindrar att många blir invalider och utsätts för svåraskador. Dessvärre behövdes det en lagstiftning för att få svenska folket att användabilbälte i framsätet. Försöken med frivillighet gav ett mycket dåligt resultatnär det gäller användningen. är situationen densamma när det gäller attanvända bilbälte i baksätet. Siffrorna är ungefär desamma som gällde förframsätesanvändandet . Forskarnaär överens - vi skulle minska antalet dödade och skadade i trafiken mycketkraftigt om vi använde bilbälte i baksätet i samma omfattning som vi använderbilbälte i framsätet. Uppfattningen bland forskarna varierar när det gällerantalet människoliv som spårs. Det finns de som hävdar att det rör sig om ettpar hundra människoliv . Men oavsett vilket antal det handlar om ärforskarna överens om att det här är en viktig åtgärd. Vadsom bör göras är ganska klart - vi måste tyvärr ha en lag som säger att viskall använda bilbälte i bilarnas baksäten. Jag säger tyvärr, eftersom det intesammanfaller med min ideologiska uppfattning. Jag tycker att man skaU ha ettmindre antal lagar och en större frivillighet, men ibland måste man som bekantdagtinga. Jag gör det personligen i den här frågan, och jag gör det efter mångaårs erfarenhet i trafiksäkerhetsutredningen, där vi fått många belägg för attåtgärder måste vidtas för att rädda människoliv. Här skiljer sig tydligenstatsrådets och min uppfattning. Jag tycker att vi har tillräckligt underlagför att kunna konstatera att det inte räcker rned information och frivillighet. skadas många framsätespassagerare på grund av att baksätespassagerarna vidolyckor kastas framåt och slår i framsätespassagerarna. Jag vill då frågastatsrådet: det rimligt att utsätta framsätespassagerarna för denna onödigaolycksrisk? På vilket annat område i samhället är vi beredda att acceptera attett stort antal människor omkommer utan att vi vidtagit de skyddsåtgärdersom står till buds. Omskyldighet för baksätespassagerare att använda bilbälten Anf.33 Kommunikationsminister : Herr talman! Det är inte lagstiftningeni sig som gör att man räddar liv, utan det är det förhållandet att man fårmänniskor att använda bilbältet. Om jag inte minns fel, , var det ca40 % som använde sig av bilbältet i framsätet när vi varberedda att lagstifta. Situationen är att man räknar med att knappt 10 %använder bilbältet i baksätet. Jag är ganska övertygad om att deninformationsverksamhet som satts i gång och intensifierats kommer att göradet lättare än det var att få människor att använda sig avbilbältet i baksätet. Även om jag sagt "" är jag ganskaövertygad om att vi, framför allt om vi hjälps åt med detta arbete, skall kunnafå fill stånd en lagstiftning än . Självfalletskall vi ligga på för att förkorta tiden och se till att vi får en lag såsnabbt som möjligt. Men först och främst måste vi förmå människorna att användabilbältet i baksätet och därmed rädda liv. 34 WIGGOKOMSTEDT (m); Nej,naturligtvis är det inte lagstiftningen som sådan som räddar liv. Men indirektär det faktiskt så, eftersom folk inte använder bilbältet i någon störreutsträckning förrän man infört en lagstiftning. På det sättet är det juindirekt lagstiftningen som räddar liv. Attdet var som använde bilbältet i framsätet när vi infördelagstiftningen och att det nu är som använder bilbältet i baksätet är ju istället ett argument för vad jag säger. Trots att använde bilbältet iframsätet var vi faktiskt ändå tvingade att lagstifta för attfå ordning på detta. är det som använder bilbältet i baksätet, och dåtycker jag att det finns ännu större anledning att införa en lagstiftning föratt få människor att använda bilbältet. Jag tror faktiskt att det är lättare än , eftersom folk nu vant sig vid att vi har enlagstiftning om användning av bilbältet i framsätet och det inte är många somprotesterar Omöversyn av riktlinjerna för vägvisning till industriföretag Då kommersäkerligen en motsvarande lagstiftning för baksätespassagerarna att accepteraspå samma sätt. Jagupprepar min tidigare fråga till statsrådet; På vilket annat område i samhälletär vi beredda att acceptera att hundratals människor omkommer? I yrkeslivet - iindustrier och i vilken verksamhet som helst - försöker vi hitta nyaskyddsanordningar för att rädda människoliv. Här har vi en skyddsanordning.Jag kan spä J5å med att ytterligare fråga: Är det vettigt och konsekvent att vifortsätter att tillämpa en lag som säger att alla personbilar skall varautmstade med säkerhetsbälten i baksätet. Det sitter bälten för 500 milj. kr. ivåra bilars baksäten. Dessa bälten hänger där och används inte av mer än av passagerarna. Detta är inkonsekvent, och vi borde kunna avskaffa denlagen. Den som är intresserad av att använda bilbälte i baksätet, sätter in ettsådant, precis såsom fallet är i andra sammanhang där någon är intresserad avatt skydda sig mer än vad andra är. Jag har litet svårt att förstå statsrådetsargumentering när det gäller de 40 resp. . Dessa siffror talartvärtom för en lagstiftning. överläggningen var härmedavslutad. 9§ Svar på fråga 1983/84:536 om översyn av riktliijerna för vägvisning tillindustriföretag har frågat mig om jag avser att ta initiativ till att enöversyn av riktlinjerna för att medge vägvisning kommer till stånd. Bakgmndentill frågan är att ett industriföretag i utanframgång sökt tillstånd till vägvisning till företaget. Föreskrifterom vägvisning meddelas av trafiksäkerhetsverket med utgångspunkt ivägmärkesförordningen (1978:1001). har meddelatföreskrifter både för den allmänna vägvisningen och för särskild vägvisningtill exempelvis industrier. Enligt dessa föreskrifter kan vägvisning till enindustri anordnas från närmaste allmänna väg eller större gata. Vägvisning bördock inte ske om industrin ändå är lätt att finna. En och samma vägkorsning fårinte förses med så många vägvisare att det uppstår svårigheter för trafikanternaatt hinna med att läsa. Den skylt som kan komma i fråga har formen av en pil.Skylten är vit och har svart text. På den kan t. ex. "industri" eller"hyvleri" anges. Detär väghållaren som fattar beslut om vägvisning. Om väghållaren inte anser attdet är nödvändigt med vägvisning till en industri eller liknande, och allmännaintressen inte talar emot det, är det numera möjligt att själv få bekosta dennatyp av vägmärken. Trafiksäkerhetsverkethar påbörjat en översyn av sina föreskrifter för vägvisning. Det finns därförinte någon anledning för mig att ta några initiativ i ämnet. 36 JOHNANDERSSON (vpk): Man kan kansketycka att digniteten på den fråga som jag har ställt till kommunikationsministerninte är av den arten att ministerns tid skulle behöva upptas. Men det finnsonekligen i vårt land många exempel på onödig byråkrati - det har varitdebatter om Krångelsverige osv. Med det i bakhuvudet har jag med ett visstintresse läst aktstyckena om ett företags försök att få sätta ut någrahänvisningsskyltar. Jagär medveten om att det måste finnas regler och förordningar om hur vägskyltarfår uppsättas. Man behöver ingen större fantasi för att tänka sig hur detskulle se ut efter vissa vägar om det i stort sett skulle vara fritt fram. I dedelar av vårt land där avstånden är stora - och där vissa vägar som väsentligtkan förkorta transporterna inte ens finns med på vägkartorna -tycker manemellertid att det borde finnas möjlighet till andra bedömningar. En smidigaretillämpning av de bestämmelser som finns - eller ändrade bestämmelser - kundekanske vara tiU nytta för många parter. Detta var funderingen bakom min frågatill kommunikationsministern. Ministernsäger i svaret på min fråga att trafiksäkerhetsverket har påbörjat en översyn.Det är min förhoppning att man då tar särskilda hänsyn till de regionalaskillnader som finns i vårt land. Om jag har uppfattat svaret rätt är detnumera möjligt för t. ex. industrier att själva få bekosta och sätta upp denhär typen av vägmärken. Därmed vill jag tackakommunikationsministern för svaret på frågan. Omöversyn av riktlinjerna för vägvisning till industriföretag