prot · G709168 · 1983-12-31 00:00:00 — Men därmed ärinfe sagt att en sådan ökning också innebär en förbättring av den offentligasektorns,finansiella sifuafion. Det finns tvärtom en uppenbar risk aft kraftigalönehöjningar med åtföljande betydande ökningar av skatteinkomsterna i längdenförsämrar budgetsifua-tionen för staten och kommunerna, genom atfkostnadsökningarna försämrar näringshvets konkurrenskraft, gör svenska varormindre prisvärda ute på världsmarknaden och därmed bryter exportuppgången ochåter leder fill förlorade marknadsandelar, med åtföljande negativa verkningarpå sysselsättningen. Då är den förbättring av budgetsaldot som på kort siktuppkommer ingenfing atf glädjas över utan snarare ett uttryck för engrundläggande felsatsning i den ekonomiska politiken. En sådan utveckling somblåser upp de offentliga utgifterna och långsikfigt undergräver den svenskaindustrins konkurrenskraft kan därför slå hårt också mot statsfinanserna ochfå till följd aft det statliga budgetunderskottet åter rakar i höjden. Frånfolkparfiets sida vidhåller vi atf det krävs en stramare finanspolifik, att det inte bara är möjligt utan också nödvändigt med ytterligare besparingar i såväl statens som kommunernas budgetar och att vårt budgetalternativ resulterar i ett budgetunderskott som är ca 10 miljarder lägre än det som utskottsmajoritefen förordar. Det är fakfiskt oansvarigt atf i så liten utsträckning som utnyttja den aktuella konjunkturuppgången till att sanera statsfinanserna. Jag noterar i sammanhanget atf det finns formule ringar i finansutskottets majorifetsskrivning som relafivt bestämt förordar ytterligare besparingar i den riktning som jag här talat för. I det betänkande som vi behandlade vid finansdebatten fanns ännu mera bestämda uppmaningar fill fortsatta besparingar. Och i den s. k. besparingspropositio nen var ju också nedskärningar av statsutgifterna en central 19 Denekonombka politiken, m. m. komponenti den ekonomiska polifiken. Detresonemanget har delvis suddats ut, och jag tror att en grundläggandesvaghet i regeringens budgetpolitik är ryckigheten. talar man varmt förbesparingar och genomför faktiskt också några konkreta sådana, men bara någramånader senare tycks man ha glömt bort kravet på besparingar och låterstatsutgifterna på nytt stiga i höjden. Det är måhända inte en alltför djärvgissning atf denna ryckighet i regeringens budgetpolitik kan leda fill att vipå nytt får ta del av en och annan socialdemokratisk besparingsproposition. Manbör då hålla i minnet atf besparingsarbetet på den statliga sidan har tappatfart på grund av ryckigheten och obeslutsamheten i den socialdemokratiskaregeringens budgetpolitik. Meddet sagda vill jag nu yrka bifall fill reservafion nr 1 om den ekonomiskapolifiken, reservation nr 3 om avskaffande av löntagarfonderna och reservafionnr 6 om riktlinjerna för budgetregleringen i finartsufskottets betänkande nr 40och till reservationerna 1 och 4 i finansutskottets betänkande nr 45. 6 CARL-HENRIKHERMANSSON (vpk): I anförandena av de borgerliga parfiernas representanter har vi hört envärld beskrivas. Det är en värld som ligger i skugga och där mörkret fallerallt djupare i samma takt som löntagarfonderna börjar köpa aktier. Efter migkommer finansutskottets socialdemokrafiske ordförande, och om han håller sigtill texten i utskottsbetänkandet, får vi höra en annan värld skildras. Det ären värld som ligger i sol tack vare regeringens skickliga poHtik. Jag skallinte våga konststycket att foga de bägge världarna eller halvkloten samman , utan nöjer mig med några anmärkningar. Detär sannolikt riktigt som utskottet skriver, att den s. k. interrtationellakonjunkturen inte kommer att försämras . Det är ocksåmöjligt att högkonjunkturen - om man nu kan tala om en sådan med 20 miljonermänniskor arbetslösa i de utvecklade kapitalisfiska länderna och flera hundramiljoner i tredje världen - kan vidmakthållas även . Men nya molnbörjar redan att dra upp vid horisonten. ' ISverige ökar produkfionen och fillfredsställer dem som är nöjda med det måttetpå utveckling. Jag vill ge finansutskottet en honnör - jag kan göra deteftersom jag på grund av tjänstledighet infe själv deltagit i arbetet påbetänkandet - för att man så klart säger ut att situafionen på arbetsmarknadenicke är tillfredsställande. Arbetslösheten ökar, även bland ungdomen trots dennya ungdomslagen. Den nuvarande situafionen på arbetsmarknaden kan inteaccepteras. Mensedan kommer det som en antiklimax när finansutskottet nöjer sig med deytterligare arbetsmarknadspolitiska insatser som regeringen föreslagit. Menarverkligen , som företräder finansutskottets socialdemokrater idebatten, att de förslag vi kommer att anta gör läget påarbetsmarknaden fillfredsstäHande, acceptabelt? Omde senaste årtiondenas regelbundna femåriga konjunkturcyklar fortsätter - ochingenfing talar mot detta antagande - står vi snart inför en ny kris. De ekonomiskaförutsättningarna för att klara krisen är sämre än tidigare därför attarbetslösheten är högre och tillväxttakten lägre. Industriinvesteringarnaväntas visserligen öka, men endast till två tredjedelar av vad de var1974. Denkraftiga devalveringen 1982 har gjort svenska exportvaror mera åtråvärda viduppgången utomlands, men dess stora effekt inom är en kraftiginkomstomfördelning till exportkapitalets förmån. Denna ännu mera ojämnafördelning av inkomster och förmögenheter i samhället ökar inte, utan försämrarförutsättningarna för ett mer utjämnat konjunkturförlopp. I samma riktningverkar de fillväxthämmande eller "kontrakfiva" effekterna av denstatUga ekonomiska politiken, som beräknas tHl av bruttonationalproduktenförra året och . Regeringensekonomiska polifik förefaller alltså atf vara en Döbelnsmedi-cin; otillräckligredan i dag, men definitivt med svåra verkningar på något . ' Idenna debatt, som avslutar /, skall jag ta upp just någralångsikfiga problem, som jag anser beaktas otillräckligt eller formuleras påett oriktigt sätt i den allmänna diskussionen. Det är i tur och ordningSveriges internationella beroende, behovet av en, långsiktig politik förutbyggnad av den svenska industrin, den starka rörelsen för kortare arbetsfidsamt lönekampens betydelse. Först till frågan omSveriges internationella beroende. borgerliga reservationen nr 1 fill finansutskottets huvudbetänkande, nr 40,skriver man att några länder i med stort utrikeshandelsberoende haft enmer positiv utveckling . Man söker där skapa ett intryck avatf ett stort beroende av utrikeshandeln skulle göra det lättare att komma urden ekonomiska krisen och minska arbetslösheten. Verkligheten är emellertidden rakt motsatta. Grupperarman de s. k. efter låg resp. medelhög och hög arbetslöshet, visardet sig att länderna med massarbetslöshet är påtagligt mera internationelltberoende än de övriga länderna. Länderna med låg arbetslöshet står däremotutanför de ekonomiska blocken och söker föra en självständig politik. Sverigesinternationella beroende på det ekonomiska området har kraftigt ökat under detsenaste årtiondet. Detta beroende är såväl insfitufionellt som strukturelltbetingat. Detta ökade beroende försvårar genomförandet av en alternafivekonomisk politik med målsättningen att kraffigt minska arbetslösheten ochsäkra varaktig full sysselsättning. Temat är stort - jag skall här ta upp baratre delar av det. Sverigesutrikeshandel är mycket ensidigt inriktad. Den är i mycket hög gradkoncentrerad till de europeiska kapitalistiska länderna, och då i synnerhettill EG-blocket. går till de socialistiska länderna, ochtendensen är stagnation eller minskning. Intresset inom regeringsbyråkratin fören förändring förefaller minimalt. Att döma av kompletteringspropositionen ochden reviderade nationalbudgeten följer man inte ens den ekonomiska utvecklingeni dessa länder. Den ekonombka politiken, m. m. Denekonomiska politiken, m.m. emellertiden stor potentiell marknad för svenska produkter. Det är nödvändigt med ökadeansträngningar för att förbättra handel med dessa storabefolkningsområden. göra det, kan man emellertid inte låta bestämma svenskutrikeshandelspolifik. Ända sedan det startade harFörenta staterna bedrivit ekonomisk krigföring främst mot Sovjetunionen.Krigets intensitet har gått i vågor beroende på utrikespolitiska ochinrikespo-lifiska konjunkturer. En vågtopp är nu under utbildande. pressar hårt andra länder att sluta upp i det , somsyftar fill att söka hindra en snabb ekonomisk utveckling i socialisfiskaländer. Sverigevar redan på 1950-talef föremål för amerikanska påtryckningar i samband med den s. k. embargopolitiken. har gett en utförlig skildring av vad som hände. ökar på nytt påtryckningarna i samband med en skärpning av den amerikanska lagstiftningen. Tidningen skrev på ledande plats; "Anfingen vi erkänner det eller inte så är det ;s president som har det största inflytandet på utrikeshandel." En rad svenska företag har fått problem med sin export österut. Den citerade fidningen fortsätter: "Detblir inte lätt för svenska företag aft komma tillbaka fill den sovjetiska marknaden när embargot upphör ." Skallvi verkligen låta oss behandlas så här av en störmakt? Vad blir det då kvar avden nationella suveräniteten och av neutralitetspolitik? Enföreteelse som också ökar internationella beroende och minskarmöjligheten för en alternativ ekonomisk poHtik är den starka ökningen avföretagens utlandsetableringar. När av lämnade fillstånd filldirektinvesteringar i utlandet ökat från 1970 till 12miljarder kronor 1983, när andelen utlandsanställda ökat från av antaletsysselsatta i den svenska industrin 1970 fill 1981, då har en förändringskett som i betydande grad påverkar svensk ekonomisk utveckling. Så fill frågan omnödvändigheten av ett industriellt utbyggnadsprogram. Ettav de förslag som på nytt ställs i vpk:s mofion med anledning avkompletteringspropositionen är utarbetandet och genomförandet av ett nationelltindustriprogram i samhällelig regi. Programmet bör vara av storleksordningen100 000 jobb, för att motverka den långsikfiga krympningen av industrisektorn. Deborgerliga ledamöterna i finansutskottet avvisar förslaget med motiveringenatt det är "en långtgående sociaHstisk poHtik". Socialdemokraternasäger nej med argumentet att en sådan arbetsskapande polifik skulle"medföra ytterligare svåra påfrestningar på det redan ansträngda budgetläget".De påstår t.o.m. att arbetsskapande åtgärder skulle kunna ge en negativsysselsättningseffekt. Men bara några rader längre ned i utskoftsbetänkandethänvisar man fill nödvändigheten av en expansion av industrisektorn. Jagkan inte få annat intryck än att socialdemokraterna i och för sig inser nödvändighetenav en industriell utbyggnad och gärna vill få en sådan till stånd,men att de har ståndpunkten att det måste ske i privatkapitalisfiska företag.De intar med andra ord en dogmatisk borgerlig ståndpunkt. Utvecklingenunder av svensk industri är emellertid skrämmande. Antaletsysselsatta har minskat med över 100 000, och produktionsvolymen ärinte större än den var . I en rad andra kapitalisfiskaländer noteras däremot en kraffigt ökad produktion - i , i USAmed , i , i osv. I en rad andra länder ärdet alltså inte fråga om någon "avindiistriälisering" eller övergångfill "tjänstesamhället", som det ofta talas om i den svenskadebatten. Varpå beror denna tillbakagång för den svenska industrin, och vad kangöras för att motverka denna tendens? Det är avgörande frågor för Sverigesekonomiska utveckling. Till rörelsen för kortarearbetstid vill jag framhålla följande. IVästtyskland, , och andra länder finns , som press, radiooch TV meddelar oss, en stark och växande rörelse för förkortning avarbetsdagen. De västtyska metallarbetarna för en hårdnackad kamp för kravet på35 timmars arbetsvecka, en kamp som i högsta grad förtjänar den svenskaarbetarrörelsens stöd. Förkortningav arbetstiden kommer med säkerhet att bli en dominerande fråga också iSverige. Vpk har uppfattningen att sex timmars arbetsdag därvid bör ställas sommålsättning. Arbetstidsförkortningen bör genomföras för att ge så gynnsamma resultat som möjligt. Överfidsarbetet börsamtidigt begränsas hårt. Övergången till sex timmars arbetsdag bör enligt vårmening vara genomförd före utgången av . Övergångtill sex timmars arbetsdag får en rad positiva effekter både av social och avekonomisk natur. Den är ett steg mot jämlikhet meHan kvinnor och män.Arbetstidsförkortning är i hög grad en klassfråga. De långa arbetstidernadrabbar framför allt småbarnsföräldrar, dem med låg levnadsstandard, dem somhar oregelbundna arbetstider, dem som har kroppsarbete, dem som har lågutbildning. Övergångtill kortare arbetsdag kan också i etf givet läge medföra en engångsökning avantalet i produktionen verksamma. Kortare arbetsdag ger flera jobb. Det är dethoppet som framför allt tycks driva rörelsen på kontinenten för kortarearbetsdag. Det,betyderinte att arbetslösheten kan avskaffas genom delning av den tillgängliga mängdenarbete. Arbetslösheten skapas genom de motsättningar som präglar hela denkapitalistiska produktionsprocessen. Men en engångs-effekt är som sagt troHg.Och den är nog så viktig i ett läge då arbetslösheten bHvit permanent. Kortarearbetsdag kommer att på nytt bli en kampfråga också i vårt land på samma sättsom den var det under striden kring åttatimmarsdagen. Kampfronterna är ocksådesamma. Slutligen, herr talman,till frågan om lönekampens betydelse. Viförutsätter att oförändrade realinkomster skall upprätthållas för majoritetenav dem som berörs av en kommande arbetstidsförkortning, dvs. aHa med lågainkomster och medelinkomster. Detta är nödvändigt inte minst Denekonomiska politiken, m. m. Denekonombka politiken, m. m. motbakgrunden av den nedgång i reallönerna som ägt rum . Enligtberäkningarna i nationalbudgeten minskade reallönerna efter skatt 1981 med 2,, 1982 och 1983 . räknade man i den s. k.preliminära nationalbudgeten, som vi fick , med en fortsatt nedgångmed . I den reviderade nationalbudgeten, som lagts påriksdagens bord, räknar man i stället med en ökning av reallönerna . Detkan vara nytfigt atf påminna om dessa siffror i den diskussion om lönernas rollsom förs just . Ingen kan väl mot bakgrund av dessa siffror hävda atflöntagarna orättmäfigt lyckats kapa åt sig en alltför stor del av de tillgångarsom finns i vårt land. En reallönesänkning efter skatt med i runt tal hari stället blivit vad de påtvingats . Ingen kan välheller påstå att den beräknade ökningen av reallönerna skulle.varaanmärkningsvärd sett mot bakgrund av den kraftiga blomstring av ekonomin somregeringens talesmän brukar beskriva. Löner,vinster och andra inkomster skaH betalas ur landets produktion. Det försiggåralltid en kamp om fördelningen av produkfionsresultatet. Om övrigaomständigheter är oförändrade kan vinsterna bara öka på lönernas bekostnad ochvice versa. Omständigheterna förändras emellerfid vanligen, varför ekvationeninte är rikfigt så enkel. Men den grundläggande motsättningen mellan arbeteoch kapital, mellan löner och vinster, kommer man aldrig ifrån så längekapitalförhållandet består. Detsäger sig då också att det är helt orimligt att när det gäller sambandetinkomster-inflafion endast diskutera lönerna. Lönerna är givetvis ett av deelement som på olika sätt påverkar prissättningen, men bilden är avsevärt merakomplicerad, och många fler faktorer är indragna i sammanhangen än den gängse,enkelriktade diskussionen, som förts också i de borgerliga representanternasanföranden , antyder. Profiter och profitförväntningar i både denfinansiella och den icke-finansiella sfären, spekulafion, monopolförhållanden,improduktiva verksamheter, slöseri, internationella prisförändringar,valutaspekulation osv. spelar en vikfig, drivande roll i inflafionsprocessen. Detleder alltså icke fill nödvändig dämpning av inflafionen om man ensidigt barasöker reglera löneutvecklingen. Däremot kan man givetvis den vägen hålla nerereallönerna. Och är de inte det man också syftar fill? Hur skall man annarstolka en polifik som oavsett produktivitetsutveckling och andra förhållanden påmarknaden för varan arbetskraft vill sätta ett absolut-lönetak, men samtidigttalar för och släpper fram väldiga vinstökningar för bolagen och nyaskattesänkningar för höginkomsttagarna? Vpkkräver en rakt motsatt fördelningspolitik. Vi pekar på bolagens storavinstökningar, på ökningen av aktievärdena på fondbörsen med 150 miljarderkronor , på de väldiga markvärdestegringarna, påfinansinsfifufionernas vinster, på kapitalexporten tiH utlandet, på de väldigabelopp som försvinner genom skattefusk och skatteflykt - och vi kräver enomfördelning av värden som i själva verket alla skapats genom arbete, men somnu icke kommer de arbetande fill nytta. Jag yrkar bifall till vpk-reservationerna till finansutskottetsbetänkanden nr 40 och 45. Anf.7 (): Dert debatt med vilken kammaren traditionsenligt avslutar vårens arbetegäller den ekonomiska polifiken. Vi behandlar tre betänkanden frånfinansutskottet, nämligen nr 40 om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiskapolitiken och för budgefregleringen, nr 45 om vissa åtgärder för att dämpapris- och kostnadsiitvecklingen och nr 39 om kommunalekonomiska frågor inför1985. Därvid företräder den socialdemokrafiska utskottsgruppen närdet gäller de kommunalekonomiska frågorna. Detråder infe längre något tvivel om att ekonomin i har förbättratsordentligt och atf förbättringen verkar vara bestående. Detta boj-de allaglädjas åt. Som socialdemokrat beklagar jag bara mina borgerliga kolleger iutskottet, som tydligen av principiella skäl infe förmår fa del av glädjen. Underde år som de borgerliga hade det avgörande ansvaret för var det rättmycket som gick fel. Det är då förståeligt att man i det lägret f. n. inte ärså värst "uppåt". Det finns inte något skäl att i dagens debatt gå inpå hur det under de borgerliga åren gick med statens budget, med vårainternationella betalningar och med sysselsättningen, men någon succé gjordeinte de borgerliga regeringarna. Faktum är att det gick sämre för då änför något land som vi brukar jämföra oss med. Vi fick två regeringskriser ochdet säger allt; eftersom den speciellt dåliga utvecklingen för inte kanskyllas på andra än dem som hade makfen. Inte heller kan man skylla depolitiska slitningarna mellan de tre borgerliga partierna på andra än departierna själva. Vadsom skett är dels att vi fått en regering som velat och förmåttregera och - det kan och bör sägas rakt ut - dels att vi har haft turen atf deninternationeHa konjunkturen vänt. Framgången beror infe alls enbart på våraegna åtgärder. Men det söm ingen kan förneka är atf den politik som förts harförmått ta till vara de möjligheter och de chanser som getts. Dét är deftaenkla faktum som beklagligtvis mina borgerliga kolleger i finansutskottet harsvårt atf erkänna. Jag beklagar dem. Hade vi efter 1982 haft regeringar avsamma sammanhållningskvalitet söm de vi hade , som ägnadeen stor del av sin fid till inbördes gräl och tillät två svåra regeringskriser,då hade det inte varit möjligt aft göra det som gjorts av vårsocialdemokrafiska regering. Optimismeni svenskt näringsliv är uppenbar. Industrins investeringar förväntas skjuta ihöjden kraftigt . - som ju står svenskt näringslivnära - har gjort undersökningar som tyder på ätt industrins investeringar i årkommer atf öka med . Det tyder på framfidsfro. Sonisocialdemokrat undrar man så smått vad näringslivets representanter egentligentycker om borgerliga polifiker. Så mörkt och så svart som dessa politikertecknar framtidsutsikterna för landet borde investeringsviljan i näringsHvetvara obefintlig. I själva verket är den Denekonomiska politiken, m.m. Denekonomiska politiken, m. m. högre än kanske någonsin.Och viljan att investera är nog det bästa måttet vi har på näringslivetsbedömningar av den ekonomiska framtiden. Mendet finns svåra problem kvar att lösa. Det riktigt stora är arbetslösheten.Och det är inte alls svårt för en socialdemokrat att direkt svara C.-H.Hermansson, att vi inte anser att vi har löst dessa problem förrän vi ärtillbaka vid en socialdemokratisk nivå på sysselsättningen, dvs. Prisutvecklingenär sådan att det finns en välgrundad oro för att regeringens målsättning om enprisökningstakt på vid slutet av 1984 och vid slutet av 1985 inte kanklaras. Det har ju också från de borgerliga företrädarna för utskottet riktatsmycket skarp kritik mot atf regeringen verkar få finna sig i attprisökningstakten inte blir 4 utan . Jaghar då roat mig med att fifta på prisökningsfakfen under de borgerliga åren ochvill fill kammarens protokoll läsa in den prisökningsfakfen, mätt ikonsumentprisihdexutveckling: 1977ökade priserna , 1978 ,1979med7,,1980 , 1981med och 1982 . 1983- efter en kraftig devalvering - blev inte prisökningstakten värre än ,och kan vi beräkna att den bHr . Praktiskt taget inget år underde borgerliga regeringarna var prisökningsfakfen lägre än dubbelt mot vad mannu kritiserar den socialdemokratiska regeringen för. Vi bHr inte imponerade aver argumentation. Utanen lugn prisutveckling blir det omöjligt att klara en fortsatt expansion avexporten. Det blir då också praktiskt taget omöjligt att öka sysselsättningenför att därmed ta ned arbetslösheten. Det har långtidsutredningen klart visat. Insiktenom allvaret i kvarstående problem präglar regeringens ekonomiska politik sådanden konkretiserats i kompletteringspropositionen och i de särskildapropositionerna om kommunernas ekonomi och om åtgärderna för atf hållakostnadsutvecklingen i landet nere. Regeringenhar därvid tagit initiativ till samtal med arbetsmarknadens parter för attkomma till rätta med svårigheterna på ett sätt som är ekonomiskt realistisktoch fördelningspolitiskt acceptabelt. Detta är värt ett erkännande. Detblir en intressant tid framöver. Regeringen kan lita på att den har stöd iriksdagen för sina åtgärder. behandling av nu aktuellabetänkanden är ett bevis på att så kommer att bli fallet. Det är att beklagaatt samtliga tre borgerliga partier inte är intresserade av ett samarbete - attmittenpartierna syns helt fjättrade vid den moderata politiken. - Prisstopp från . - Höjda aktieutdelningar tillåts inte årsvinster. - Likviditetsdepositioner för att lugna nerutveckHngén - depositionerna gäller såväl kommuner som företag. - En speciell exportdeposition för skogsindustrin. - Konfokortskrediferna till hushållen begränsas. Dessaåtgärder är berättigade och har stöd av finansutskottet. Jag yrkar bifall fillhemställan i utskottets betänkande 40 i alla'delar. Detbetänkandet som direkt behandlar regeringens komplefferingspro-position -finansutskottets betänkande 40 - uppvisar några polifiska intressanta drag.Tagna tillsammans står det.helt klart att de borgerliga partierna i allaväsentliga frågor är oense. Det finns inget alternativ till regeringens poHtik.Detta är att beklaga, eftersom en vital politisk debatt i landet skulle tjänapå att så vore fallet. Den enighet som finns gäller allmänna formuleringar föratt förringa resultaten av den ekonomiska politiken. Enigheten består också iatt löntagarfonderna skall avskaffas om vi skulle få en borgerlig regeringefter val. Sedan är det slut med enigheten. tre reservationer till avsnittet budgetregleringen tar de borgerligaparfierna avstånd från varandras synpunkter. Moderata samlingspartiet gör detpå drygt tio rader i sin reservation. Mittenparfiefs synpunkter på skattepolitikensammanfattar med meningen: "Dessutom finns en rad gemensammaskattesänkningsförslag." Det är aHt. Man riktigt känner det moderataföraktet mot mittenparfierna i formuleringen. Motsvarandesnävhet återfinns hos mittenpartierna som faktiskt verkar illa berörda av deständiga moderata attackerna på välfärdsstaten. Folkpartietgår längst och ägnar moderata samlingspartiet hela fyra och en halv rader. Deär väl värda att läsas in i profokoH: "Moderata samlingspartietföreslår en budgetpolitik som, är sammansatt av så stora besparingar ochskattesänkningar att konsekvenserna ofrånkomligen torde bli negafiva församhällsekonomin. Därfill kommer att förslagens fördelningspolitiskaverkningar förefaller föga beaktade."