prot · G70953 · 1983-12-31 00:00:00 — Det är en central fråga, och eftersom själv förde ettresonemang som lät ana att fonderna har andra kriterier borde korten komma påbordet. Sedansäger att jag vantolkar honom. Nej, han sade själv tidigare ochupprepade att 8-procentsgränsen, dvs. taket för fondernas engagemang iföretagen, sannolikt skall avskaffas . Jag förstår att det är tröstensord till de kommunistiska stödtrupperna, som tycker att förslaget är enhalvmesyr. Jag förstår detta, och det är bra att det kommer fram i debatten attutskottets ordförande har uppfattningen att kraven på att vidga systemet kommeratt framställas en vacker dag. Jagskulle t. o. m. vilja säga att det kanske är behållningen av utskottsrundan idagens debatt att på detta sätt - för att få kommunisternas stöd -lämnar dörren öppen för den fortsatta marschen in i fondsamhället. Sedansäger med ett obetalbart understatement att man nu är på väg attinföra löntagarfonder för enighet och samarbete - en fullständig konfrontationmed de borgerhga partierna, med näringslivet, med majoriteten av svenskafolket, och här berömmer man sig av att det är ett system som skall verka förenighet och samarbete! Jag häpnar verkligen över den beskrivningen av faktiskaförhållanden. Sedanfinns det några mer konkreta sakupplysningar som borde rättas till 36 här i kammaren under dagens lopp - jag vet inte omArne Gadd hinner göra det eller omfinansministern kommer att göra det . Närvinstdelningsgruppen har kalkylerat hur mycket vinstdelningsskatten skall ge,har man utgått års vinst. Vi ser hur vinsterna ökar, och det ärsannolikt att de 1,5-2 miljarder som det talas om i realiteten kommer att minstfördubblas. Det är ganska allvarligt att man då på detta sätt åderlåterföretagen på mycket mer än man enligt det här systemet avser att återföra.Likaledes är det nog inte 5 000 företag som kommer att omfattas utan 15 000,enligt kalkyler som preliminärt kan göras på aktuella siffror. Anf.14 () replik: De svenska företagen har filiförts ganskamycket riskvilligt kapital. Antalet nyemissioner har ökat och genomakfiesparfonderna har ett betydande riskvilligt kapital filiförts börsen. Enfråga som man nu har anledning att ställa är om löntagarfonderna kommer attmedföra att denna positiva utveckling kommer att fortsätta. Jag tror att riskenär stor att den i stället kommer att brytas. Förslaget innebär att resurser -kapital - som finns i företagen och som kommer att genererasi företagen kommer att flyttas över till löntagarfonderna och disponeras avlöntagarfondernas styrelser. Effektenav införandet av fonderna kan därför bli den motsatta mot den som mannu använder som argument - och näringslivet kommer således att undandrasriskvilligt kapital. I bästa fall kan man alltså räkna med att det riskvilligakapitalet blir ungefär detsamma. Svagheten med löntagarfondssystemet äremellertid att besluten om var kapitalet skall satsas kommer att fattashuvudsakligen av fackliga och politiska representanter och inte av människormed egen erfarenhet från företagande och investeringar. ArneGadd är inte någon bra lyssnare. Det har vi hört i debatten . Tydligenlyssnade inte riktigt heller på vad som hände i utskottet. väl gå fill protokollet. Får jag bara säga till kammarens ledamöter,eftersom bestred vad jag sade i mitt förra inlägg, att jag faktisktställde ett formellt yrkande att utskottets presidium skulle ta emot gruppen ifråga, TCO-are för fondomröstning. Jag gjorde det därför att jag anser att denhär typen av opinionsyttringar bör få komma fram. Det vore bra omsocialdemokraterna lyssnade också på den typen av organisationer, som man frånbörjan är skeptisk till. Jag tror att den här hösten i detta avseende har varitlitet grand karakteristisk. Den har visat att socialdemokratin inte som förrlyssnar på eller bryr sig om andra. 15 CARL-HENRIKHERMANSSON (vpk) replik: Herr talman! Jag återkommer först till frågan omlöntagarfondernas kapital stannar i eller kan försvinna utomlands iform av aktieplaceringar i de stora - jag upprepar det återigen -transnationella företagen. Det är fakfiskt en mycket erkänd term inomnationalekonomin. sade att chanserna blir större om löntagarfondernaäger aktierna än de var förut. Nr 53 Jag vill erinra om att det finnsandra medel. Här i har föreslagits Tisdagenden både av vänsterpartietkommunisterna och av en grupp socialdemokrater att 20december 1983 ' hårdare regler när det gäller tillstånd att flytta utkapital till Det har majoriteten här i avslagit. Jag hoppas att det nu Löntagarfonder skall bli lättareatt begränsa de stora utlandsinvesteringarna. Men varför inte skriva in, som vivill, att löntagarfonderna skall motverka kapitalutflyttning ochtransnationalisering - så var det sagt redan i stadgarna för allmännapensionsfonden. I debatten har ställts frågan varförmotståndet från de borgerliga och mot löntagarfondernaär så starkt som det är. Det är naturligtvis inte därför att de inbillar sigatt vi får socialism i om löntagarfonderna införs. Ett ägande frånkollektiva fonder av mellan av aktiestocken förändrar intesamhällssystemet. Det tar en gnutta makt från de privata kapitalägarna. Det ärnaturligtvis de borgerliga motståndare till, liksom , mende inbillar sig inte att det förändrar själva grundvalen för detekonomiska systemet i . Nej, bakgrunden är i stället att hela denhårdhänta, intensiva kampanjen mot löntagarfonder ingår i en allmän kampanjfrån borgerligt håll och riktad mot fackföreningsrörelsen.Det är det som ligger bakom, och det är också därför som de borgerliga talarnai sina anföranden här grovt och felaktigt beskriver vad löntagarfondernainnebär. De säger att fonderna betyder att facket får makt. Detalar om fackföreningsstyrda fonder och säger att dominerande ägare blir enfackorganisafion. Det talas om ägande genom facket, om att sparslantarna tasöver av facket, osv. Men allt detta är lögn! Fackföreningsrörelsen och fackföreningarna får inte allsden ställning som de borgerliga talarna här har påstått. Hela deras kampanjbygger på lögner, som de fortfarande försöker slå i svenska folket. Det tyckerjag är utomordenfiigt avslöjande. 16 () rephk; Socialdemokratins polifik är inte attmotverka en internafionell produktionsprocess över huvud taget, Carl-HenrikHermansson. Däremot är vi väl medvetna om att det kan föras sådan politik somär till skada för sysselsättningen och människorna i landet - och då måste ändåexistensen av löntagarfonder vara bättre än att vi inte har dem. Jag beklagar att det är svårt att klara avatt bemöta fyra talare som ställer frågor. har ställt en del frågor om pensionerna. Jag vill svara på följande sätt - huvudsakligen med att återge vad som stått i : Jag anser att , , är en mycket begåvad person. Själv har han tidigare karakteriserat situationen så, att om vi genomför löntagarfonder så är det bara idioter som stannar kvar i som företagare. ämnar han - och det var därför jag började min karakteristik över - stanna i . Han tillfrågades, när han 38 var i för en börsintroduktionav , hur det var med ATP och AP-fonderna,och han sade; De här pengarna skall ju fram, och det är lika bra att de tasfrån företagen den här vägen som någon annan väg. kände faktisktnu optimism i fråga om . Det får vara kommentar nog när det gäller attlöntagarfondssystemet kommer att vara till nytta för ATP-pensionerna. återupprepar argumentet att jag på något sätthar hotat med att höja taket . Jag har inte sagt det. Jag sade bara attnär det här systemet är genomfört kommer vi att få en helt annan opinion -företagarna kommer att kräva en ändring av socialdemokratin. Var så vänlig ochnotera vad jag säger , ! , slutligen, började sin senaste replik medatt säga: Varför vågar ni inte sprida ägandet i ? Det säger alltså enmoderat 1983 - som om problemet skulle vara att i sin politik stårför ägandespridning och demokrati i den svenska ekonomin. De flesta människor -ett begrepp som ni har pratat så mycket om i den här kammaren - vet varni står, vet vilken pohtik ni svarar för. De vet också att det är endast genomatt hålla samman och följa den enkla socialdemokratiska maximen att enighet gerstyrka som vi kunnat uppnå att makten och inflytandet är någorlunda demokratisktdelat i . Det gäller inte minst förslaget om löntagarfonder. Den socialdemokratiska regeringen bedriverjust nu en mycket ambitiös ekonomisk politik. Vårt mål är att upphävainflationen, budgetunderskottet och underskottet i utrikeshandeln utan att ökaarbetslösheten och ojämlikheten i fördelningen av välfärd. Vi avser tvärtom attminska både arbetslösheten och de ekonomiska och sociala orättvisorna. Härigenom går vi på tvärs med många länder i vår omvärld.I konservativt styrda länder bekämpas inflationen genom att man pressar nedefterfrågan och låter arbetslösheten stiga. Men all erfarenhet visar att även om inflationentillfälligt skulle minska genom åtstramningspolitiken, dyker den upp igen dåefterfrågan börjar öka. Priset som betalas för en temporär seger iinflationsbekämpningen har dessutom visat sig vara orimligt högt:massarbetslöshet och kapitalförstöring i en skala som innebär ett oerhörtslöseri med mänskliga och ekonomiska resurser. Men om vi vägrar att acceptera att arbetslösheten användssom vapen för att pressa tillbaka inflationen, då måste vi också inse att detkommer att ställas stora krav på att lönekostnadsstegringen begränsas. Lönernamotsvarar i av det samlade produktionsvärdet, ochlönekostnaderna blir afltså avgörande för den inhemska prisstegringen, den somvi skapar inom landet. Det kan kanske förvåna att socialdemokratin så starkthävdar behovet att hålla tillbaka lönekostnadsstegringen. Men vid närmareeftertanke borde det vara ganska självklart att pengar som inte har någontäckning i produktionstillväxt är av tvivelaktigt värde. fåreffekten att pressa upp priserna är av ondo för löntagarna. Den realalöneutvecklingen bestäms av tillväxten i produktionen. Om löneökningarna drivsupp så att många företag slås ut och alltför få vill expandera, ger det både endålig sysselsättning och en dålig löneutveckling för de storalöntagargrupperna. Om sysselsättningen och välfärden skall kunna öka måstedet framgångsrika, dynamiska industrisamhället återupprättas. Detta måste skebl. a. genom en ny industriell utbyggnad och utveckling, vilket kräver ett ökatsparande och ökade investeringar. För att investeringarna skall komma till stånd måste vissaförutsättningar vara uppfyllda. För det första måste det finnas en efterfråganpå de produkter som fillverkas, så att företagen kan räkna med att sälja denökade produktion som investeringarna gör möjlig. Det är just detta som gör enensidig åtstramningspolitik så farlig, eftersom den trycker ned efterfrågan ochdärmed sänker kapacitetsutnyttjandet. För det andra måste det finnas tillgång till ett sparandesom kan tas i anspråk för investeringar. Men det är inte tillräckligt att öka sparandets omfattningoch ställa kapital till näringslivets förfogande. I en situation av osäkerhetom framtidens förutsättningar är företagen över huvud taget ovilliga attexpandera sin produktion. En bidragande orsak är den låga soliditeten iföretagen, eftersom den gör dem känsliga för påfrestningar. Det är alltså inte bara kapital som behövs i industrin,utan detta kapital måste få formen av riskbärande kapital. Därigenom kanföretagen bli mer robusta och motståndskraftiga. Då kan de också i högre grad äni dag ta de risker som alltid är förknippade med ny produktion, vars avsättningoch vinster är beroende av en osäker framtid. Soliditeten kan ökas antingen genom ökade vinster, somplöjs ned i företagen, eller genom att företagen nyemitterar, dvs. ger ut nyaaktier, för vilka de får betalt på börsen. Det sistnämnda kräver att det finnsen efterfrågan på aktierna, vilket i sin tiir kräver att företaget är lönsamt. Kraven på höjd lönsamhet för industriell produktionförstärks av att inflationen och de svällande finansiella marknaderna höjtlönsamheten för finansiella investeringar. Om vi skall kunna komma bort frånden s. k. spekulationsekonomin måste industriell verksamhet vara mer lönsam,både på kort och på lång sikt. Goda vinster måste alltså ingå i ett program förindustriell återhämtning. Men innebörden av detta är att löntagarna måste hållatillbaka sina lönekrav; det är ju från deras uteblivna konsumtion som detsparande som skall användas till investeringarna måste hämtas. Och det är här som de stabiliseringspolitiska ochfördelningspolitiska ambitionerna riskerar att kollidera. Ty det är inte baraså, att vi i vårt land måste satsa hårt på devalveringens eftervård, på låginflation och på stigande investeringar. Det är också så, att vi har västvärldensmest koncentrerade ägande inom näringslivet. Att i det läget uppmana löntagarnaatt gå med på låga lönestegringar som ett fåtal redan förmögnaföretagsägare kan se sinaförmögenheter växa snabbt skulle strida mot elementära rättvisekrav blandmedborgarna. Det skulle därmed också hota prisstabiliteten ochkonkurrenskraften. På en presskonferens i valrörelsen - det var den 22juli - sade : "Det är hög tid att politikerna bestämmer ilandet. Makten i skall finnas i , där de politiker sittersom folket har röstat fram i allmänna och hemliga val." Om han verkhgen menade vad han sade, borde moderatledareninte vara särskilt nöjd med den rådande maktfördelningen i våra storföretag -för där är det sannerligen inte folket, i någon mening, som bestämmer. har gjort mig den tjänsten att läsa upphur enormt koncentrerat till ett fåtal personer inflytandet är påbolagsstämmorna i våra storföretag, och jag behöver därför inte upprepa det.Men jag vill tillägga att denna koncentration har ökat ytterligare under senareår, främst som en konsekvens av att hushållen har sålt ut och försäkrings- ochinvestmentbolag i stället har köpt upp allt större aktieposter. Dessutom ägsallt fler företag av andra företag - det s. k. korsvisa ägandet. Detta har lett till - som också C.-H. påpekade- att hushållen bara äger en fjärdedel av börsföretagens aktier. hardet betytt att hiishållens ägande har halverats. Dessutom är det så, attungefär av hushållen äger av hushållens aktier. Det här visar mycket klart och mycket enkelt, att allt talsom har förekommit om att det har skett någon ägarspridning isvenskt näringsliv, att de små aktieägarna har fått något inflytande i vårastorföretag, är helt felaktigt. De har inte något som helst inflytande överbörsföretagen, utan makten ligger samlad hos ett litet fåtal stora ägare. Genomsystemet med graderad rösträtt för aktierna förstärks koncentrationenytterligare. Om en verkstadsarbetare anställd på skulle köpa enB-akfie i det bolag där han jobbar - och mer än så lär han inte haråd med: en sådan kostade ca . - skulle det ta honom 70 miljonerår innan han förfogar över lika många röster som direktör ,Industrivärden, hade på . Det finns också en annan egenskap hos marknadsekonomin,som skapar ytterligare problem för lönepolitiken och fördelningen mellan olikalöntagargrupper. I det svenska näringslivet varierar vinsterna kraftigt mellanbranscher och företag. Fackföreningsrörelsen försöker å.sin sida att bedriva ensolidarisk lönepohtik där lika arbete skall ge lika lön, oavsett vinst och bärkrafti företagen. Påfrestningarna på lönepolitiken blir därmed stora och kan ledatill överdriven löneglidning, kompensationskrav och snedvridningar avlönerelationerna om vinstspridningen blir för stor. Detta, herr talman, är således upphovet till den reform vii dag debatterar. För det första det stabihseringspolifiska dilemmat hur manskall kunna få tiU stånd en pris- och kostnadsstegring som kan komma till rättamed våra ekonomiska obalanser utan att vi tvingas kapitulera införarbetslösheten; för det andra den starka koncentrationen av makt och ägande inäringslivet; och för det tredje de spänningar som uppstår inom den solidariskalönepolitikens ram dåvinsterna stiger inom vissa delar av näringslivet. Detta är tre svåra och viktiga problemkomplex i densvenska ekonomin. Inget politiskt parti och ingen organisation som vill taansvar för framfid kan undvika dem eller vifta bort dem. Under mångaår har de stått i centrum för den ekonomisk-polifiska debatten i vårt land; ochlika länge har därmed löntagarfonder - i en eller annan form - diskuterats. Faktum är att Per redan i mitten av 1950-taletlanserade ett förslag om "de anställdas kollektiva företagssparande".Förslagets huvudsyften var att skapa bättre förutsättningar för en lönepoHtiskåterhållsamhet, att ge löntagarna inflytande i företagen och att trygga framstegstakten. var det framför allt de lönepolitiskaaspekterna som dominerade. 1961 föreslog en grupp LO-ekonomer attbranschrationalise-ringsfonder borde inrättas för att förena "såväl enönskan om kapitalbildning utan förmögenhetstillväxt för enskilda som enbranschvis bedriven aktiv strukturpolifik". Fonderna skulle bl. a. syftatill att "bevara vinstmedel för branschen" genom att löntagarnaavstod från en del av löneutrymmet. behandlade åter fondbildningen somett medel att underlätta den solidariska lönepolitiken och motverkaförmögenhetskoncentrationen. lade fram en egenmofion i frågan, där man dessutom framhöll behovet av ökadeindustriinvesteringar. Kongressen ansåg att förslagen om att inrättabranschfonder eller fonder i andra former för kapitalbildning genom löntagarnassparande hade ett så betydande intresse att det borde bh föremål för utredning.Utredningsuppdraget gick till , som 1975 presenterade sin bok- och därmed satte den stora debatten i gång. Men det var långt ifrån bara inom arbetsrörelsen somsådana förslag fördes fram. Problemen med stabiliseringspohfiken,kapitalbildningen, fördelningen och lönepohfiken föranledde också andraparfier och organisationer att ta sig an fondfrågan. var tidigt ute. Redan i slutet av 1940-taletföreslog i en riksdagsmofion en utredning av "olika system avmeddelägarskap och vinstandelssystem". Partiet lade också under 1950- och1960-talen fram flera motioner med liknande syften och motiv. Vid presenterade folkparfiet en motion om "lagstadgad rätt förlöntagarna till andel i företagens kapitaltillväxt". Målen sades vara enjämnare förmögenhetsspridning, förskjutning av makten från traditionellaägarintressen och motverkande av maktkoncentration inom den svenska ekonomingenom vinstandelssystem och löntagarsparande. I den motionen föreslogs också en utredning för attbehandla bl. a. systemets utformning och effekter på lönebildning ochinflationsutveckling. tog på nytt upp frågan i Hagaöverläggningenom den ekonomiska politiken , dvs. som den storavinstuppgången i det svenska näringslivet skedde. Socialdemokraterna ochfolkparfiet enades om att tillsätta en löntagarfondsutredning. Under deföljande åren debatterades, som vi alla minns, fondfrågan Alla de storafackliga organisationerna, liksom de flesta polifiska partierna, och ävennäringslivet, presenterade förslag till tekniska lösningar som mer eller mindrekonstrukfivt försökte lösa de problem jag här berört. Enigheten om attlöntagarfonder i någon form behövdes tycktes vara total - inteminst beroende på att det var just som sparandet i vårtland rasade i botten och kapitalbildningsproblemet blev så klart framträdande. var emot fondtankarna. I maj 1977skrev chefen för samhällsekonomiska sektion,, en artikel i tidningen under rubriken. Arfikeln inleddes på följandesätt: "Ingen borde välegentligen vara överraskad över den politiska enighet som tycks råda ombehovet av löntagarfonder. Denna enighet förelåg mellannäringslivets Waldenström-grupp och LOs Meidner-grupp. Vad som är meningsfulltatt diskutera är därför fondernas konstrukfion, inte deras existens." Iarfikeln argumenterade för löntagarfonder i stället för individuelltaktiesparande: "Detär också lämpligt att löntagarkapitalet förvaltas i fonder för det fall det ärplacerat i akfier. Kostnaderna för skötseln blir orimhgt höga och möjligheternatill riskspridning väsentligen sämre vid individuell förvaltning av så småakfieinnehav. Möjligheterna för utövande av ägarinflytande blir på motsvarandesätt kringskurna." Vidare framhöll han: "Villföretagen att löntagarna skall satsa riskkapital, måste dessa också erhålla deägarrätfigheter som är förknippade med risktagande. Men det är då viktigt attsystemet - till skillnad från LOs - är så utformat att inget företag tvingas pålöntagarfondernas kapital mot sin vilja." Jag antar att om man skulle försöka föra in denna artikel iSAF-tidningen, Arbetsgivarens fortsättning, skulle dess chefredaktör råka utför svåra inre konvulsioner. Centerpartietpresenterade 1979 en motion om delägande för de anställda genom s. k.löntagarkooperationer, innebärande att de anställda skulle bilda ekonomiskaföreningar, vars sparade medel skulle sättas in i företagen som egenkapital.Samtidigt förespråkade . Åsling ett program i tre punkter för att ökakapitalbildningen: en femte AP-fond, trygghetsfonder i företagen, samtsparfonder med individuell anknytning. I sin bok 1979 skrev Åsling; "Löntagarfonderi en eller annan form är en ofrånkomlig del av den solidariska lönepolitikfackföreningsrörelsen hävdat. Löntagarfonderna som princip är alltsåofrånkomliga i ett modernt industrisamhälle som dels har växande behov avkapitalresurser för den industriella utvecklingen, dels kräv från starkafackliga organisationer på de anställdas medverkan i förmögenhetsbildningen." "Mitt förslag--- ominrättandet av en 5e AP-fond för att framför allt tillgodose kapitalbehovetför mindre företag och för speciella utvecklingsprojekt hade som motiv attbredda AP-fondssystemets engagemang i näringslivet." "Jagville också med mitt förslag ansluta till löntagarfondsdebatten och markera ettkrav att kollektivt sparande borde ske inom en ram där det redan finns politiskenighet beträffande formerna." Dettaskrev 1979.1 dag fick jag höra Åshng säga, som han gjort åtskilligagånger , att om vi inför fem nya AP-fonder, är det ett hot motdet fria näringslivet, utan att vara av något som helst värde förkapitalbildningen. Så kan en kameleont förändra färg när det krävs, herrtalman! Folkpartietvar länge, som redan framgått av vad jag sagt, drivande i fondfrågan. Det ärockså det av de båda mittenpartierna som gått längst då det gällt att diskuteraoch ta ställning för konkreta fondförslag. Jagvill också erinra om vad , tidigare ekonomi-ochbudgetminister, sade vid , underrubriken "Hög teknologisk nivå kräver stora investeringar-därför behövslöntagarfonder! "Ettökat sparande kan bara åstadkommas på bekostnad av konsumtionsutrymmet. Därförgår det inte att förverkliga en rejält ökad kapitalbildning om inte löntagarnaoch deras organisationer är med på saken. Den stabilt ökade lönsamhet inäringslivet, som också är nödvändig , måste även den förenas medgarantier för att de ökade vinsterna inte enbart kommer företagens nuvarandeägare till del i form av förmögenhetsökningar. Detär bra att löntagarorganisationerna visat vilja att ta ansvar för en del av denlångsiktiga kapitalbildningen i näringslivet. Det vore fel att tro, att det ärmöjligt att undvika den diskussion, som förs och säkra en bra utvecklingför vårt näringshv, genom att misstro och misstänkhggöra de fackligaorganisationernas ambitioner på det här området. Vi måste i stället gemensamtdiskutera i vilka former ett ökat sparande skall kanaliseras, så att vi kanundvika att det enbart stärker de nuvarande ägarnas ställning. En ökadkapitalbildning i näringslivet måste kunna ske i fördelningspolitisktacceptabla former. Annars kommer den aldrig till stånd." Detta sade alltså RolfWirtén 1978 - "därför behövs löntagarfonder". Meni dag kan hans partivän misstänkliggöra fackföreningsrörelsensambitioner utan några som helst hämningar. Jag ber er observera att talhölls 1978, efter det att Meidnerförslaget hade lagts fram. kanBjörn som företrädare för helt bortse från defördelningspolitiska aspekterna på kapitalbildningen. Folkpartietägnade ju ett landsmöte åt diskussion och beslut om löntagarfonder. Mananvände samma argument igen: Kapitalbildningen i näringslivet är otillräcklig,fördelningen av förmögenheter är mycket sned, och det får i sin turkonsekvenser för makten över näringslivet.