prot · G70992 · 1983-12-31 00:00:00 — Om vi skall pressa ner inflationen, pressa ner den högaräntan och därmed stimulera produktion och investeringar, krävs det ettlångsiktigt och konsekvent besparingsarbete. Så länge vi inte med kraft taritu med det stora budgetunderskottet, det höga skattetrycket och de mångadetaljregleringarna, kan vi inte lösa de grundläggande problemen i svenskekonomi. Den avgörande svagheten i regeringens budgetpolitik ärsåledes avsaknaden av besparingar, och man har dessutom skapat en situation avosäkerhet och tveksamhet beträffande regeringens intentioner. De sista dagarnahar vi nu kunnat notera hur regeringen inte har täckning för sina nödvändigainsatser för försvaret och inte heller täckning för sin nya ståndpunktbeträffande u-hjälpen. Och man har inte heller täckning för de diskussioner ominsatser för barnomsorgen som man nu lanserar. Kort sagt framstår hela budgetensom något av finansminister ofullbordade. Men det är ju nu - när har draghjälp av eninternationell konjunkturuppgång - som de offentliga utgifterna ochbudgetunderskottet måste pressas ner och anpassas till den verklighet som vilever i. Att gå in i en kommande konjunkturnedgång med ett underliggandeunderskott på drygt 90 miljarder vore utomordentligt riskfyllt - men detta ärvad regeringen nu föreslår. Därför föreslår de tre partier som, om det vore val ,skulle få majoritet i den här kammaren i en gemensam reservation attbudgetunderskottet minskas med 10-12 miljarder jämfört med regeringens förslag.Dessa budgetförstärkningar kan genomföras enbart genom besparingar - skattehöjningarär inte en framkomlig väg att sanera statsfinanserna på. Det har varit möjligt för , ochmoderaterna att ena sig om en gemensam syn på den ekonomiska politikensinriktning. Jämfört rried den handlingsförlamning som regeringen visar ifinansplanen och det spel kring budgeten som vi upplever , utgörden gemensamma reservationen ett tungt politiskt dokument. Den socialdemokratiska utskottsmajoriteten har - i ställetför att ägna sina krafter åt att ge konkret innehåll åt de allvarligadeklarationerna - roat sig med räkneövningar för att misskrediteraoppositionens budgetalternativ. Självfallet kan man på en rad punkter göraolika bedömningar av det ekonomiska utfallet av framtida händelser ochinsatser. Görs dessa bedömningar konsekvent med en bestämd avsikt, kannaturligtvis de samlade summorna av olika bedömningar röra sig om relativtstora belopp. Men det verkligt intressanta är att utskottsmajoritetensräkneövningar tycks gå ut på att vad man än gör så hjälper det i stort settinte mot budgetunderskottet - prutar man på vissa poster stiger andra iungefär samma takt. Med en så fatalistisk inställning framstår densocialdemokratiska handlingsförlamningen när det gäller statens utgiftermåhända i ett nytt ljus. Överambitionen att försvara regeringen och ifrågasättacenterns budgetförslag har spelat utskottsmajoriteten ett spratt. På ettställe i yttrandet förfasar man sig över "de alltför kraftiga, negativaeffekterna på ekonomin som de i motionen angivna besparingseffekternaåstadkommer". Ett antal sidor längre fram kommer man fram till att utskottsmajoritetensegna antaganden, bedömningar och beräkningar sannolikt skulle förta helabesparingseffekten. Det finns flera motsägelser av den här typen i majoritetensbetänkande. Ett debattips som jag bjuder på är att majoriteten nog bör nöja sigmed endera argumenteringslinjen. Använder man båda slår man faktiskt ihjäl sinaegna argument. Under alla förhållanden ligger politiskahuvudinriktning när det gäller budgetpolitiken fast. Besparingar på minst 10miljarder kronor räknat på helår är det alternativ vi har presenterat och ärberedda att genomföra. Låt mig i det här sammanhanget, herr talman, även om detblir litet historia, tillrättalägga en myt som socialdemokratin, och inte minstdess partiledare, odlar. De säger ofta i debatten att när de lämnaderegeringsmakten var budgetunderskottet bara , mennär de återfick regeringsmakten hade det stigit till 90 miljarder kronor.Det är i och för sig riktigt att underskottet var 3,7 miljarder under det sistahela budgetåret av den tidigare socialdemokratiska regeringsperioden, dvs.1975/76. Motsvarande jämförelseår för den icke-socialistiska regeringsperiodenär /82. Då blev underskottet . De 90 miljarder kronornanådde underskottet inte upp till förrän av den nyasocialdemokratiska regeringsperioden, 1982/83. Vad sedan gäller /76 framstår det somett enstaka hack nedåt i en för budgetunderskottet kontinuerligtstigande trend. Det tillfälliga hacket berodde på den för allmännaekonomi förödande lönekostnadsexplosionen 1975/76. förde det medsig en tillfällig kraftig ökning av statsinkomsterna. avutbetalningen av kommunalskattemedlen hade också sin stora betydelse i det härsammanhanget. Ser man i stället på socialdemokraternas näst sistabudgetår - nämligen 1974/75 - var underskottet i stället nära11 miljarder kronor. Räknas detta om till penningvärde motsvarar detca . Underskottet trefaldigades således under åren1976-1982, det trettiofaldigades inte som det heter i den enklaresocialdemokratiska agitationen. Men ännu mer intressant är det att jämföra politiken underåren 1976-1982. Underdeårensaknadesvarje tillstymmelse till socialdemokratiskabesparingsförslag, utom vad gäller försvaret. tror jag- mot bakgrund avvad som händer utanför - att även socialdemokraterna inser att det noginte var det lämpligaste besparingsobjektet man hade gett sig på. Men om det saknades besparingsförslag så var förslagen omutgiftsökningar desto frekventare. De förslag till större budgetförstärkningarsom socialdemokraterna presenterade 1976-1982 var uteslutande av karaktärenytterligare belastning på ett näringsliv som hade stora svårigheter på grund avsåväl internationell lågkonjunktur som nationell struktur- och kostnadskris.Låt mig bara nämna förslaget om produktionsfaktorsskatt - proms - som enligtsocialdemokraterna själva skulle uppgå till i ett skedenär svensk industri kämpade med mycket allvarliga överlevnadssvårigheter. Jag vill ta upp detta därför att bakgrunden till detnuvarande budgetunderskottet gång efter annan har anförts i debatten, inteminst här i kammaren. Jag tror att man kan säga att socialdemokraterna nog ärde som har det sämst förspänt när det gäller att kritisera budgetutvecklingenunder . Som ett bevis för detta ser jag också omständigheten gör så litet för att skära ned budgetunderskottet när man nu harmöjligheterna vid inloppet till en ny högkonjunktur. Angreppen påFälldinregeringarna framstår mot den här bakgrunden som särskilt obefogade. Besparingspolitiken har i den politiska debatten iblandställts emot en rättvis fördelningspolitik. För att leda denna motsatsställningi bevis har man i regel jämfört effekterna av utgiftsnedskärningar på enskildahushåll med ett läge där över huvud taget ingenting har förändrats. Det ärnaturligtvis helt orealistiskt. På kommer en politik med uteblivna besparingaratt fördjupa de ekonomiska problemen och innebära ett direkt hot mot välfärden.Självfallet måste fördelningspolitiska synpunkter tillmätas stor vikt vid valetmellan olika besparingsåtgärder, men besparingspolitiken i sig står inte istrid med en rättvis fördelningspolitik utan är i stället en förutsättning föratt en sådan uthålligt skall kunna bedrivas. utarbetades i de dåvaranderegeringarna en politik för hur det skall vara möjligt att förena fulltsamhällsekonomiskt ansvar med omsorg om de grupper som har svårast att värjasig mot nya påfrestningar. I det nödvändiga spararbetet kunde därförsparåtgärder riktade mot mer generelltutgående bidrag kombineras med särskilda insatser för de sämst ställda. Denna grundtrygghetsmodell fullföljer nu centern.Samtidigt som vi lägger fram omfattande besparingar kombinerar vi dem med t.ex. förstärkningar till barnfamiljerna. För att lösa den strukturkris som vår ekonomi befinner sigi räcker det dock inte med besparingar. Den offentliga sektorn måste dessutomdelvis struktureras om genom att enskilda initiativ i större utsträckning tillåts komma in på områden som behärskas av stat och kommun. På så vis kanen livskraftig privat servicesektor och en effektivare offentlig sektor fungerasida vid sida, för ömsesidig stimulans. Det är också nödvändigt att de som nyttjar offentligatjänster i större utsträckning än bär kostnaderna för dem. Självfalletmåste dock av sociala skäl även framgent den dominerande delen av offenfligatjänster finansieras skattevägen. På sysselsättningsområdet har den öppna arbetslöshetensedan regeringsskiftet, som jag sade inledningsvis, varit högre änmotsvarande månad , utom . Genomsnittligt har 15000 fler varit arbetslösa efter regeringsskiftet trots att en klar förbättringskett i konjunkturen och att ytterligare 15 000-20 000 slussats in iarbetsmarknads-politiska åtgärder. Bedömningarna angåendesysselsättningsutvecklingen är mycket osäkra. Visserligen hoppasregeringen på en svag förbättring, men från industrins håll befarar man enytterligare försämring. Ingen vågar tro att arbetslösheten skall gå ned tillden nivå som rådde innan socialdemokraterna tog över regeringsansvaret. Dettaär ett generande bevis på ett allvarligt misslyckande för densocialdemokratiska regeringspolitiken. För att man skall kunna vända sysselsättningsutvecklingenmåste den övergripande ekonomiska politiken kombineras med en näringspolitiksärskilt inriktad på de små och medelstora företagen, en regionalpolitik somger alla delar av landet möjligheter att utvecklas och en arbetsmarknadspolitiksom bl. underlättar för ungdomar att komma in på arbetsmarknaden. Att de småoch medelstora företagen arbetar under goda förutsättningar är en viktigomständighet, eftersom sysselsättning inom den privata sektorn främst uppkommeri denna typ av företag. Detta kräver emellertid en politik som karakteriserasav generositet och inte misstänksamhet gentemot företagsamheten i samhället.Det kräver också, jag vill gärna upprepa det, en nedpressning avbudgetunderskottet - bl. a. för att möjliggöra en räntesänkning, som är ett avde viktigaste momenten för att få fart på investeringsviljan i företagsamheten. De posifiva effekter på produktion och sysselsättning somSverige kan få av den internationella konjunkturuppgången motverkas dess värreav diverse näringsfientliga inslag i den socialdemokratiska politiken. Framförallt gäller det införandet av kollektiva löntagarfonder, som är ett hot motvårt nuvarande ekonomiska system. Dessa löntagarfonder är en motpol till endecentralistisk näringspolitik, ett pluralistiskt och mångfacetterat samhälle,som arbetar för. Löntagarfondstanken emanerar från en övertro på centralplaneringoch från en stark influens från den socialistiska idésfären. En fråga som är av stort intresse i detta sammanhang justnu, inte minst på kapitalmarknaden, är när fonderna kommer att varafärdigkonstruerade som administrativa enheter. Det går ju uppenbart rykten omatt de ursprungliga intentionerna, syftande till fem regionala fonder medsjälvständig kapacitet, har reviderats, så att man ser fonderna som ensammanhållen enhet i administrafivt avseende. Eftersom finansministern lyssnarhär i kammaren, hoppas jag att han i ett senare inlägg kommer att gebesked om huruvida löntagarfonderna är färdigorganiserade och när man kan räknamed att de blir aktiva placerare. Löntagarfondernas koncentration av makten till de störreföretagen hotar, enligt vår åsikt, allvarligt att rubba de mindre företagensmöjligheter att konkurrera på lika villkor. Etableringen av småföretag riskeraratt allvarligt försvåras. Det finns också uppenbara risker för attlöntagarfonderna blandar in rent fackliga krav i beslutsprocessen, vilket kandrabba småföretagen. kräver t. ex. elva av LO:s förbundetableringskontroll. Det här är en sak som jag tycker att fackföreningsrörelsenborde klara upp. Jag tror att fackföreningsrörelsen med sin grundläggandepositiva inställning till näringslivet nu måste ge klart besked i dettaavseende. Annars finns det en utbredd farhåga för att den inställning till friföretagsamhet som man möter och som genom löntagarfonderna skulle kunna få nyanegafiva förtecken verkligen kan skada småföretagens utvecklingsmöjligheter ochbenägenheten för nyetablering i fortsättningen. Här behövs förvisso klarabesked. Vi har för vår del gett sådana. Dess bättre har , folkpartietoch i en gemensam reservation kunnat enas om att kräva att beslutetom införande av löntagarfonder upphävs. förordar i stället ett spritt ägande, bättrevillkor för små företag och ökade möjligheter för anställda att bli delägare.Vi menar t. ex. att staten bör gå före i detta avseende genom att privatiserastatliga företag och då också erbjuda anställda i de statliga företagenföreträdesrätt till vissa akfieköp i de företag där de arbetar. Sammanfattningsvis måste jag tyvärr säga att den glättadebilden av ekonomin i årets finansplan i hög grad oroar. Utskottsmajoritetensslätstrukna accepterande, till skillnad från , av finansplanenspåbud ökar denna oro. Vad regeringen nu gör är att skjuta problemen framför sigi den mån den inte t. o. m. förvärrar dem genom ökade skatter och nyadetaljregleringar. Den nuvarande gynnsamma konjunkturen gör det måhändamöjligt för regeringen att rulla problemen framför sig, men vad händer närkonjunkturen vänder eller ? Man för en i höggrad defensiv politik. Att den är taktiskt motiverad gör inte saken bättre.Årets finansplan ger ett bestämt intryck av att socialdemokraterna kallt räknarmed att det i nästa konjunkturnedgång skall vara en annan regering som får tasmällarna, när de underliggande problemen väller fram i svensk ekonomi medstörre kraft . Med det anförda ber jag att få yrka bifalltill reservationerna nr 1, 3, 6, 8, 17 och 20. 2 protokoll 1983/84:92-94 3 (): En stor del av dagens politiska debattkretsar kring den offentliga verksamheten, dess expansion och finansiering. Detgäller också det betänkande som nu debatterar. Jag skall inleda detta anförande med ett försök tillåterblick och analys av denna det offentligas expansion. Vilket mått man änväljer för den offentliga sektorns expansion ger det en entydig bild av ensnabb och kontinuerlig tillväxt. Om man mäter den offentliga sektorn somstatens och kommunernas samlade utgifter i procent av bruttonationalprodukten,finner man att den offentliga sektorns andel fram till lågvid , att man nådde , medan vi en bitin nådde av BNP. tar den offentliga sektorn i anspråkca av vår samlade produktion - förutsatt att man inte dubbelräknar statenstransfereringar till kommunerna. Då blir det ett högre tal. Det är emellertidsiffran som är den relevanta. Den statliga och den kommunala verksamheten har utvecklatsganska parallellt - med två undantag. Statens utgifter expanderade långtkraftigare under , medan den kommunala expansionen har varitpåtagligt snabbare under den allra - de senaste fem till tio åren- vilket delvis sammanhänger med att nya, av statsmakterna beslutade, uppgifterhar lagts på kommunerna och förverkligats under dessa år. Denna offentliga expansion kan belysas också på andrasätt. Antalet anställda i offentlig tjänst har ökat snabbt både i absoluta taloch som andel av samtliga yrkesverksamma. Det totala antalet anställda ioffentlig tjänst är mer än tio gånger större än . Drygtvar fjärde yrkesverksam svensk är anställd i offentlig tjänst, jämförtmed bara några enstaka procent . Den offentliga sektorns expansion har i huvudsak styrts avpolitikerna. Visserligen har industrialiseringen och den tekniska utvecklingeni vissa fall nödvändiggjort utökade offentliga insatser. Men det är framför alltpolitikernas krav och kraven från olika väljargrupper som har drivit på dennasnabba expansion. Skapandet av välfärdsstaten har förutsatt samhälletsmedverkan. Denna växande offentliga sektor i stat och i kommun har medfört enökad service och en bättre omvårdnad för medborgarna i allmänhet. harkostnaderna för sjukvård, åldringsvård, barnomsorg, skola, rättsväsende osv.snabbt skjutit i höjden. 1900-talets snabba ökning av den offentliga verksamhetengick till en början parallellt med en snabb tillväxt avbruttonationalprodukten. Denna parallellitet i utvecklingen var påtaglig ännuunder . Det var först som parallellitetenbröts. Oljeprishöjningarna och omstruktureringen av industrin i de gamlaindustrinationerna ledde till en väsentligt långsammare BNP-tillväxt, samtidigtsom den offentliga sektorns tillväxt fortsatte i samma takt som . Detvar då gapet uppstod mellan å ena sidan ambitionerna att i allt högre grad ioffentlig regi ge vård. service och sysselsättning och å den andra möjlighetenatt via vår egen produktion finansiera en så hög offentlig servicenivå. räckteinte intäkterna till för att finansiera den växande offentliga sektorn. Det varså problemet med budgetunderskottet uppstod, och jag tycker mig, herr talman, ha rätt att påminna om att finansutskottet redan under min ordförandetidframmanade bilden av effekterna av en bestående framtida underskottsekonomi. påminde 1977 både och regeringenom riskerna med ett bestående stort strukturellt underskott i statsbudgeten. Vigjorde det helt enkelt därför att ett bestående underskott skulle innebära attSverige satte sig i skuld och att vi lade en del av dagensfinansieringsbörda på morgondagens generationer. Den gången var det förvissointe det socialdemokratiska partiet som gick i spetsen när det gällde attpåminna om dessa risker eller att försöka ta ett ansvar för att hålla gapetmellan offentliga utgifter och inkomster nere. Tvärtom föreslogsocialdemokraterna i , framför allt ,regelmässigt högre statsutgifter än vad den då sittande regeringen i sittbudgetförslag hade föreslagit. Ännu valrörelseblommade löftespolitiken. På vartenda samhällsområde skulle den förhatligaborgerliga svångremmen ersättas av svängrum och ljusare tider. Det skullesatsas mera på bostäder och vägar och broar. Pensionärer och barnfamiljerskulle få sina förhållanden förbättrade. Förändringen av basbeloppsberäkningenför den allmänna försäkringen skulle återtas. Sysselsättning och ny produktionskulle skapas i eftersatta delar av landet - speciellt nämndes Norrbotten.Inflationen skulle hållas nere och reallönerna åter börja stiga. Ja, så lät det när löfteskarusellen snurrade som bäst. Mennu har den snurrat färdigt, i varje fall för den här gången. Talet om svängrumhar tystnat. De glättade löftena har stoppats tillbaka i propagandamakarnasbyrålådor. Jag påminner här om socialdemokraternaslöftespolitik inte därför att jag tror att den är bortglömd. Tvärtom -människorna är väl medvetna om vad som utlovades före valet och hur det blevefter valet. Skillnaden är iögonenfallande, och det räcker att densocialdemokratiska regeringen läser för att den vecka efter veckaskall påminnas om diskrepansen mellan ord och handling i politiken. Det finnsanledning att ständigt återkomma till denna skillnad mellan ord och handling.Det är ett demokratiskt renlighetskrav att partierna inte före ett val påstårsig skola genomföra saker, som man redan då vet att man inte kan eller villgöra efter valet. Väljarna måste ju veta att det som ter sig lockande i partiernaspropaganda också kommer att vara lockande i den meningen att det genomförs, omdet partiet får de politiska förutsättningarna. Dagens debatt handlar i hög grad om hur manskall komma till rätta med obalansen i den offentliga sektorn och med det storaunderskottet i statsbudgeten. Låt mig understryka att när vi från folkpartietssida förordar ökade besparingar, alltså lägre statsutgifter, ett ökatinslag av avgiftsfinansiering och i viss utsträckning ett privathuvudmannaskap, är detta självfallet inte uttryck för någon negativ syn på denverksamhet som det offentliga driver. Det är tvärtom ett försök att klara dennaverksamhets finansieringskris och bevara en god social omvårdnad och servicegenom att verksamhetenfinansieras på delvis nya vägar. Det är också fel att utan vidare utgå från att ökadebesparingar i den offentliga verksamheten skulle stå i motsatsställning till enrättvis fördelningspolitik. Redan i regeringens höstproposition föreslogsvissa nedskärningar, och effekterna av de av oss föreslagna ytterligarebesparingarna bör jämföras med effekterna av en politik utan ytterligarebesparingar och med ett ännu större bestående budgetunderskott. Det skulleockså få stora socialt negativa effekter genom att kostnadsläget skulle drivasupp och sysselsättningen komma i fara. Självfallet måste fördelningspolitiskasynpunkter beaktas i valet mellan olika besparingsalternativ. Menbesparingspolitiken i sig står inte i strid med en rättvis fördelningspolitik,utan är i det långa loppet i stället en förutsättning för en socialvälfärdspolitik. Med den utgångspunkten finns det, som vi ser det, ingenanledning att väja för en diskussion kring systemförändringar isocialförsäkringssektorn eller kring ett ökat privat huvudmannaskap inom vissaoffentliga verksamheter. Från har vi i två reservationer tillbetänkandet, nr 11 och 12, pekat på dessa möjligheter, och jag tror att viunder alla omständigheter måste diskutera förändringar av den härarten i socialförsäkringssystemet och möjligheten att finansiera en någotstörre del av den offentliga verksamheten med avgifter än vad som sker i dag.Låt oss inte sätta på oss skygglappar som gör att vi inte kan urskilja olikatänkbara framtida finansieringsalternativ. Med tanke på den finansieringskris som den offentligasektorn befinner sig i behövs det en mångsidig debatt om hur finansieringen iframtiden skall kunna ske. Privata initiativ på vissa offentliga områden, somvård och service, kan säkerligen bidra till ökad effektivitet och konkurrensoch därmed kanske också till ökad kvalitet. Det betyder emellertid inte att viföreställer oss att det privata huvudmannaskapet kommer att bli det normala.Också i fortsättningen kommer stat och kommun att få ta huvudansvaret försjukvård, åldringsvård, barnomsorg, skola, högskola och mycket annat. På denpunkten skulle jag vilja uttala en tveksamhet inför en formulering i moderatasamlingspartiets budgetreservation, nr 7, där man på tal omintroducerande av annat huvudmannaskap säger: "bör allt,ifrån daghem och åldringsvård till parkförvaltning, brandförsvar ochgatuunderhåll, kunna ske i privat regi." Det är en formulering som vi frånfolkpartiets sida inte kan skriva under. Det är just därför att vi anser attsjukvård, åldringsvård och barnomsorg är så viktiga delar av samhällets verksamhetsom vi uppfattar finansieringskrisen för de här verksamheterna som såbetydelsefull, och därför vill vi skapa en bättre balans i statens ochkommunernas finanser och därmed kunna garantera en godtagbar omfattning ochkvalitet på sådan social vård och service. De tre icke-socialistiska partierna ifinansutskottet ger i en gemensam reservation uttryck för sin syn på hurSveriges grundläggande ekonomiska problem skall lösas. I ett avseende är vårutgångspunkt densamma som regeringens. Vi tror inte att det finns någon genvägförbi stärkandet av vår internationella konkurrenskraft. Det är genom eneffektiv. teknisktavancerad och prismässigt konkurrenskraftig exportindustri som vi kan genererade intäkter från utlandet som behövs för att klara de många minusposterna ibytesbalansen. Då måste vi också i andra avseenden ge goda förutsättningar försvensk export. Om vi skall kunna bevara de goda förutsättningarna för svenskexportindustri och klara våra balansproblem i övrigt, krävs emellertid ocksåatt vi kan hålla den interna kostnadsutvecklingen i schack. Regeringensinflationsprognos är onekligen optimistisk. Jag hoppas att den slårin. Men den förutsätter självfallet att vi kan hålla kostnadsutvecklingen härhemma nere, och där kommer naturligtvis årets löneavtal att bli av centralbetydelse. Löneglidning och överhäng från summeras till , ochdå skulle utrymmet för de avtalsmässiga löneökningarna stanna vid . Det ärinte precis sådana lönebud som har figurerat i diskussionen. Det är för dagenför tidigt att värdera de löneförhandlingar som pågår.