prot · G70954 · 1983-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1983/84:54 Förhandlingarnaleddes till en början av tredje vice talmannen. 12 § Löntagarfonder (forts, frånprot. 53) Fortsattes överläggningen om finansutskottets betänkande 1983/84:20. 54 (): Som redan framgått av debatten fidigare i dagär det en mycket stor och för vårt samhällsskick mycket betydelsefull fråga somriksdagen nu har att ta ställning fill. Jag kommer för min del att uppehållamig vid den näringspolifiska verkan som ett införande av löntagarfonder kan få.Men till att börja med vill jag ändå föra fram några synpunkter på denhandläggning som ärendet har fått av den socialdemokrafiska regeringen. Det gick åtskilhga månader efter regimskiftet på hösten1982 innan regeringspartiet kunde bestämma sig för hur man skulle hantera frågan.Först meddelade man att en intern utredning tillsatts. Men närman väl hade bestämt sig blev farten desto högre. Utredningsförslaget varfärdigt och sändes på en remissrunda, som var en ren parodi.Remisstiden var så kort att remissinstanserna inte hann svara. Remissvaren komi en del fall in först sedan regeringen låtit propositionen gå till lagrådetför granskning. Själv deltog jag i remissvaret från riksgäldsfullmäktige, ochdär var just fallet att svaret kom in dagen efter det propositionen gått tilllagrådet. Hur regeringen då kunnat ta hänsyn till remissinstansernas åsikter ärför mig en gåta. I stort sett har dock detta kanske inte särskilt storbetydelse. Det spelar ingen roll hur man lägger upp dessa fonder. Principen medett kollektiviserat ägande av produktionsmedlen kommer att få en enormt storpåverkan på näringslivet - förutom pä ägandet även på styrningen och påinvesteringsviljan. Det har inget med själva utformningen av systemet attgöra.. Det ärframför allt två element i regeringens förslag som kommer att få stor Dels vinstdelningsskatten, som till stor del skall finansierafonderna, dels den kraftiga fackliga dominans i näringslivet som blir en följdom fondstyrelserna införs. När det gäller vinstdelningen står det helt klart att denär utformad på ett sådant sätt att vinstgivande företag beskattas. Under senareår har ingalunda problemen inom vårt näringsliv bestått i huvudsak av för storavinster utan snarare av för stora underskott i företagen. Genomvinstdelningsskatten dränerar man de goda företagen på medel, som skulle hakunnat användas för investeringar. Särskilt allvarligt är detta för småföretag, som kan drabbas av vinstdelningsskatt, men som egentligen skullebehöva varje krona av vinsten för att utveckla sitt företag. Man kan naturligtvis försvara sig, som socialdemokraternagör, med att fonderna skall köpa aktier i företagen - det blir i så fall i destörre företagen -och på det sättet bidra med investeringsmedel. Men då har detblivit en rundgång på pengar, som bara leder till att det uppstår nya ägare avföretagen och fill en ökad makt för de centrala fackorganisationerna. Därmed är jag inne på det andra och klart viktigastemotivet för socialdemokraternas envishet när det gäller att införalöntagarfonder mot svenska folkets vilja. På den punkten har ju allaopinionsundersökningar varit eniga. har socialdemokraternaförsökt att bagatellisera det fackliga inflytande som blir aktuellt genomfonderna, men som debatten har visat kan fonderna mycket fort komma attbli den dominerande ägaren av svenskt näringsliv. majoritet, som vid det här tillfälletbestår av de borgerliga partierna, pekar på att det professionella inslaget iföretagens ledning kommer att försvagas om ägar- och maktförhållandena kraftigtförändras genom löntagarfondsstyrelsernas möjligheter att förvärva mycket storandel av ett företags aktiestock. Till detta kommer den dubbelroll som facketkommer att spela, som både ägare och arbetstagare. För att återgå till vinstdelningssystemet har i en radcentermotioner av regional karaktär redovisats hur företagen ute i svagaregioner får avstå vinstmedel, med mycket små möjligheter att få något igen.För innebär det att företagen får avstå 15 milj. kr., ensumma som skulle ha varit mycket högre om inte sörmländskt näringsliv i störomfattning bestått av filialföretag, vilket är fallet. Det förslag som nuföreligger är ett omvänt Lasse-Majahandlande- man tar från de svaga för attstärka och få inflytande över de starka. Är vi då från vårt håll inte intresserade av atttillgodose näringslivet med riskvilligt kapital? Jovisst är vi det - och dethar vi också visat på många olika sätt. För egen del var jag med i utredningenom löntagarfonder. Där sade jag klart nej till löntagarfonder av socialistiskmodell, som det nu är fråga om. Det var alltså inte, som antyddei förmiddags, bara han som i utredningens slutrapport tog avstånd frånlöntagarfonder. Men jag var medveten om att det behövdes ett ökat sparande föratt tillgodose efterfrågan på riskvilligt kapital. Jag skissade på hur dettakunde ske på individuell grund - på det sättet hade vi kunnat åstadkomma enverklig ägandespridning. förslaghade mycket stora likheter med skattefondsparandet, som tyvärr har borttagitsav den socialdemokratiska regeringen, och det av förordade personligainvesteringskontot. I samtliga fall är det fråga om ett enskilt ägande avsparandet. Beträffande inflytande i företagen kan naturligtvis dettaordnas på annat sätt än genom löntagarfonder. Jag har för resten för min deläven på den punkten ett förflutet i . Jag motionerade nämligen omstyrelserepresentanter för de anställda i företag på den fiden dåsocialdemokraterna avslog sådana motioner. anser jag att det är enarbetsrättslig fråga. Där kan förbättringar finnas att göra, bl. a. i denriktningen att den enskilde arbetstagaren verkligen upplever att han har insynoch inflytande. Löntagarfonder behövs alltså inte vare sig urkapitalbildningssynpunkt eller ur inflytandesynpunkt. Det enda som händer medinförande av fonder är att de ingriper i näringslivets möjligheter attkonkurrera med andra länders näringsliv. De kommer att minskainvesteringsviljan. De kommer att öka makten för fackorganisationerna centralt.Därför säger vi nej till löntagarfondsförslaget. 55CHRISTER EIREFELT (fp); Löntagarfondsdebatten i har pågåtti , och få frågor har behandlats så mycket i press och andramassmedier som den. Vad skulle då införandet av sådana här kollektivalöntagarfonder innebära för , och hur skulle de medverka till att lösalandets ekonomiska problem? När det gäller den viktigaste frågan - makten överföretagen - uppnår socialdemokraterna naturligtvis sitt syfte, nämligen att denuvarande ägarna successivt får sé sin röststyrka minska. Fonderna kommer attfå ett dominerande inflytande över företagen mycket snabbt. Det är ingalundanödvändigt att ha aktiemajoritet, utan ett mycket lägre innehav räcker för attkunna utöva ett dominerande inflytande. Någon spridning av makten blir det däremot inte fråga om -man kommer bara att byta ut en maktkoncentration mot en annan. Och vi fårdessutom en sammanvävning av intressen som borde hållas isär. Mångabeslutsfattare kommer att sitta på flera stolar . De kommerbokstavligt talat att förhandla med sig själva. Dessutom kommer fonderna med all säkerhet att verka som enåterhållande faktor på den nödvändiga strukturomvandlingen i vårt näringsliv.Fackföreningarna är ju uppbyggda för att skydda och slå vakt om existerandearbetstillfällen för redan sysselsatta personer. Och flertalet ekonomer äröverens om att vad svensk ekonomi behöver f. n. är mer av flexibilitet inomnäringslivet. Vidare måste det vara närmast omöjligt för en fond medregional anknytning att inte gå in med stödinsatser för att räddasysselsättningen i nedläggningshotade företag. Om man tänker sig fem regionalafonder som Nr 54 alla resonerar på samma sätt, inserman snabbt att det inte blir mycket Tisdaeenden investeringsmedel kvar till expansiva företag och än mindre till 20december 1983 nyföretagande. Det finns också stor risk för att fonderna kommer att bli starkt a. genom att man är delägare i även importföretagen kan man lätt strypakonkurrens från andra länder för att "värna om den egnasysselsättningen". Det har sannerligen inte saknats sådana inslag hossocialdemokratin . Teko-politiken kan tjäna som exempel. Det är också lätt att föreställa sig att klimatet förnyföretagande kommer att försämras. Varför skulle löntagarfonderna satsa på ettnytt företag, om det redan finns ett företag som tillverkar i stort sett sammaprodukt? Att det nya företaget kanske har en effektivare produktionsprocesseller marknadsföring kommer inte att framstå som ett väsentligt skäl. Om vi får fem regionala fonder innebär det sannolikt ocksåen form av länsprotektionism. Det är inte troligt att fondstyrelsen i t. ex.norra skulle satsa sina medel i tillväxande och expansiva företag iSkåne eller , när det finns nedläggningshotade företagoch stor arbetslöshet i det egna länet. Flertalet av de egendomligheter som blirkonsekvensen av införandet av ett löntagarfondssystem hänger samman med att detinte finns någon intressent som bevakar kapitalavkastningen. Ingen har någotpersonligt intresse av att medlen placeras där avkastningen blir högst. Detta är en mycket allvarlig invändning mot förslaget.Grundvalen för marknadsekonomin rycks undan. säger visserligen socialdemokraterna att man villbevara marknadsekonomin. Men det räcker inte. Marknadsekonomin bevaras intebara för att man vill behålla den. Den bevaras bara om man skapar system ochregler som gör att den kan överleva. Vad man säger spelar mindre roll. Det är inte orden somräknas, utan hur fonderna faktiskt kommer att fungera. Enligt uppfattning blir effekterna av ettinförande av kollektivt ägda löntagarfonder sådana att dessa inte går attplacera in i en biandekonomi som den svenska. Konkurrens på de olikamarknaderna för varor och produktionsfaktorer och priser och vinster somfungerar som signaler till konsumenter och företagare är nödvändiga inslag i ensådan ekonomi. I ett litet land som vårt är också konkurrensen från utlandetgenom en fri internationell handel och förhållandevis fria kapitalrörelser övergränserna av stor vikt. När konkurrensen och signalerna inte längre fungerar -genom att ett främmande element i form av löntagarfonder förs in - sätts helasystemet ur spel. Det finnsnaturligtvis de som menar att marknadernas signaler kan och rent av bör ersättas av politiska signaler. Då har man lämnat marknadshushållningenoch gått över till ett annat ekonomiskt system. mindreskala - men enligt min mening alldeles tillräckligt stor för att visa på 142 systemets brister - har vi erfarenhet från sådana politiska signaler i näringslivet.Dessa erfarenheter tyder sannerligen inte på att det skulle yara någon lyckligväg att gå. Politiker och centrala tjänstemän är inte bättre än folk ute iföretagen på att bedöma vilka satsningar som har framtiden för sig. Somföretagare kommer de alltid att vara amatörer. Det finns många exempel på hur svårt det är för staten ochpolitiker i allmänhet att göra industriella bedömningar och hur lätt det är attgöra fel. Och när staten gör fel har den en tendens att göra stora fel.Konsekvenserna blir enormt mycket allvarligare för ekonomin än konsekvensernaav att någon eller några enskilda företagare, bland flera hundra tusen, varderagör något mindre fel. Människors frihet är inte oberoende av vilketekonomiskt system vi har i vårt land. Det är ingen händelse att de demokratiskastaterna alla är marknadsekonomier. Marknadsekonomi innebär att konsumfions-ochproduktionsbesluten fattas av enskilda hushåll och företag. Deras miljontalsolika beslut samordnas genom prisbildningen. Ett sådant starkt decentraliseratbeslutsfattande är en förutsättning också för den mångfald som kännetecknarhuvuddelen av västvärlden. är av tradition en marknadsekonomi och endemokrati. Vi tar ofta dessa värden för givna, men de är alltid hotade ochmåste försvaras. Marknadsekonomin har kommit att fungera sämreän fidigare, bl. a. till följd av allt fler regleringar och subvenfioner. Bådemarknadsekonomin och demokratin hotas i ett samhälle där de organiseradesärintressena får allt större makt över besluten. Socialdemokratin är kluven. I ord talar de väl ommarknadsekonomin, men många av deras handlingar är inte annat än ett krypskyttemot marknaderna. Det allvarligaste hotet kommer enligt folkpartietsupjjfattning från de kollektiva löntagarfonderna. 56JÖRN (vpk): Fondfrågan har redan diskuterats ur mångasynvinklar -ideologiska, ekonomiska, konstitutionella. Jag skall försöka att ensmula se den från en annan synvinkel - nämligen som politisk psykologi. Lika viktigt som det är med äkta engagemang isamhällslivet, lika farliga är de falska och irrationella känslorna, som ju ärett slags parasiter som exploaterar det mänskliga själslivet. Jag blir nämligen skrämd, när jag hör de borgerligasledande talare . Jag har tillhört . Jag måste säga attjag har upplevt en så låg nivå på debatten. Jag har aldrig hörthysterin, syndabockstänkandet och den systematiserade fraseologin såfullständigt besegra all verklighet och allt rationellt tänkande. Det är någotosunt i allt detta. Det är ett sönderfallande samhälle, med upplöstavärderingar, som man på det sättet försöker försvara. Det är därför man måsteskruva upp sig så våldsamt och hemfalla åt en sådan grotesk verklighetsbild. Det farligaste med sådana stämningar är, att de slårsönder grunden för analytiskt tänkande, för rationell reflexion och för kunskapom den samhälleliga verkligheten. Orden förlorar sin verklighetsanknytning. fogas insom enbart emotionella symboler i den hysteroida reaktionskedjan. Man kan vara socialist, eller man kan vara borgerlig. Menman kan från var och en av dessa utgångspunkter sträva efter att bevara enförmåga till hederlig analys av samhällsprocessen - även om man sedan kanvärdera resultatet högst olika. ex. mena olika saker med ordetfrihet-det gör inte så mycket, så länge man vet vad man själv menar och vadmotparten menar. Man kan känna olika inför begreppet marknadsekonomi - bara manförmår att analysera dess materiella innehåll. Man kan vara för eller emotlöntagarfonder - bara man förmår se dem som det de är och inte som en hatsymbolinom ramen för en häxprocessmentalitet, som inte alls frågar efterverkligheten. Det farliga läget uppstår, när orden i politiken så tillden grad förlorat sin rationella mening, att de bara är skyltar för hysteriskastämningar. Vi är för marknadsekonomi, ropar de borgerliga. Javisst,men alternativet till marknadsekonomi är ju en bytesekonomi eller ensjälvhushållsekönomi. Alla industriella ekonomier är och måste varamarknadsekonomier på det ena eller det andra sättet. Planekonomierna iÖsteuropa, som sins emellan är mycket olika, är också marknadsekonomier och harinbördes lika stora olikheter som de industriella marknadsekonomierna i väst,fast mekanismerna i fungerar på ett delvis annorlunda sätt. Ja, men vi är för en fri marknadsekonomi, säger då deborgerliga. Men ingen marknadsekonomi är fri. Man förklarar inte intellektuelltoch analytiskt en marknads sätt att fungera genom att proklamera frasen om engudomlig och automatisk hand, som sörjer för harmoni mellan tillgång ochefterfrågan i alla lägen. Det är ju att förvandla mikroekonomi tillmakroekonomi. All marknädsbildningoch all prisbildning i ett samhälle skerunder påverkan, genom olika grader av monopolism, genom fördröjningseffekter,genom marknadsbegränsningar, som sen i sin tur kan se olika ut beroende påvilken typ av marknadsekonomi det handlar om. Det är ju heller inte så att konsumenternas efterfråganstyr. Det är ju helt enkelt så att det är producenterna i en industriellavancerad ekonomi som gör de flesta köpen. Det är inte så att produktionenanpassar sig efter efterfrågan i dagens marknadsekonomier. Det är snarare såatt allt långsiktigare produktionsbeslut styr konsumentefterfrågan och dessmöjligheter. Om man inte ser denna djupare problematik, om man inte uppfattarmotsättningarna i marknads- och prisbildningen, om man inte förstår hur dessastrukturer ständigt förändras - hur skall man då med sina fraser kunna förklaraeller belysa verkligheten? Med fraseologin uppnår man bara intellektuelltförfall och samhällsvetenskapens förvandling till slagordsautomatik. Vi vill ha mångfald och enskilt företagande, ropar deborgerliga. Men hela den långsiktiga tendens vi kan vetenskapligt iaktta, visarju hur den enskildes företagande alltmer saknar relevans i en typ av kapitalismsom blir alltmer institutionell. Vi lever inte . Vi måste kunna -oavsett våra politiska värderingar - hederligt analysera modern kapitalismsådan den verkligen är; institutionell, i hög grad korporativ, koncentrerad,multinafionaliserad. Det måste vi göra för att rätt kunna förstå dess verklighet,dess problematik och dess motsättningar - vad vi sedan än må Nr 54 tycka omden. Ja, men marknadsekonomi och demokrati hör ihop, ropar deborgerliga. Det är ett av deras senaste påhitt. Det gör de inte alls. Några avde värsta diktaturerna har tillkommit just för att försvaraden privata företagsamheten mot reformer. Detta faktum bevisar ju sedan å andrasidan inte alls att människor med borgerlig åskådning alltid i avgörande lägenblir fascister. Men det visar däremot att frihetens och diktaturens problematikär mycket mer sammansatt och komplicerad. Därför får vi inte vulgarisera våranalys och vårt vetande rörande problemet demokrati/diktatur till sådanaförgrovade slagord. Även om man tycker olika, måste man söka hindra attförmågan till en vetenskapligt präglad problemanalys dränks i den hysteriskademagogins träsk. Detsamma gäller löntagarfonderna. Det är inte fråga omnågon fondsocialism, som det populära uttrycket lyder. Det är fråga om endelvis ny form av organisering inom den kapitalistiska ekonomins ram. Denindividuella och direkta formen av kapitalism - den gamla formen - äroåterkalleligen förbi i varje fall som dominerande form. Kapitalismen behöverden inte längre, annat än som romantisk och propagandistisk föreställning. Denavancerade kapitalismen ställs i stället inför problem för att överleva, som kräverstor och komplicerad organisation, ökad framförhållning. Då passar inte dengamla anarkin, där ingen enskild kunde påverka marknaden. Nyckelordet är i dagsnarare att behärska marknaden. Det gäller inte att vänta på vad som skallhända, utan att bestämma vad som skall hända på marknaden. Det kräver en merinstitufionell form av kapitalism med en överbyggnad av stora raminvesteringar.Detta har i och för sig inget med socialism att göra. Det är kapitalism i sinmoderna, högre utvecklade form. Men hur skall man då bedöma vad löntagarfonderna kan fåför betydelse ur arbetarrörelsens politiska synvinkel? Är de värdelösa? Lederde fill något demokratiskt inslag i den ekonomiska strukturen? Jag tror inte den frågan kan besvaras . Den kanbesvaras bara i ett längre perspektiv. Löntagarfonderna är en institutionellram som kan fyllas med olika innehåll, beroende på hur självständig ochbeslutsam arbetarrörelsen är. Fonderna kan bli ett redskap för att binda lönarbetethårdare vid en storkapitalistisk strukturpolitik och för att påtvingalöntagarna en fortsatt reallönesänkning. Men de kan också bli ett redskap för en delvis ny,självständig investerings-och teknologipolifik, som bygger på insikten attklasserna i samhället inte kan försonas, utan att demokratin och den socialafrigörelsen har en annan produktionsorganisation och teknologi som grund än vadden koncentrerade och för sin existens kämpande moderna kapitahsmen har. Denna fråga kräver en djupgående och grundlig analys,därför att man bara med en sådan förutsättningslös analys som grund kan kommatill klarhet om vad som i vår del av världen kan tänkas avlösa denkapitalistiska 10 protokoll 1983/84:53-54 samhällsformationen,när den, liksom alla andra tidigare samhällsformationer, utvecklingsmässigthar överlevt sig själv. Man kan då fråga: Blir det en humanistisk socialism,där människorna lever som jämlikar och inte har några herrar över sig, ellerblir det det teknologiserade barbariet? Och i sin tur måste en sådan djupgående analys förutsättaatt vi höjer nivån på den parlamentariska debatten, innan den politiskahysterin på den borgerliga kanten slutgiltigt har sänkt den till rena KalleAnka-nivån. 57GUNNAR i (s); Efter att under ett stort antal timmar halyssnat till dagens debatt om regeringsförslaget rörande löntagarfonder måsteman konstatera att själva sakfrågan har fått en mycket underordnad plats i deborgerliga debattinläggen. De borgerliga har i stället sysslat med att noggranträkna upp alla de nötta argument som har kolporterats ut av . och en rad andranäringslivsorganisationer under ett ganska stort antal år och som , på någotundantag när, har övertagits av de borgerliga partierna, som har läst in dem iriksdagens protokoll. Det är möjligt att de har ett visst intresse förframtidens forskning, eftersom det sannolikt inte har hänt tidigare att såmånga satt sin politiska trovärdighet på spel genom att ha en sådan kvalitet påargumentet som visats prov på här. Även om min person numera är ointressant och inte längrekan användas som en ondskans symbol gentemot näringslivet, har jag blivitåberopad i dagens debatt. Det man framför allt har refererat är ett citat från1975. . Åsling kände sig kränkt därför att han underförmiddagens debatt hade blivit ofullständigt citerad av finansministern. Mensjälv har han inga skrupler i det avseendet. Det gäller ytterligare några tillsom har använt detta argument. Man åberopar ett svar som jag gav på en tämligen naivfråga i en tidningsintervju. Redan då, 1975, hävdade man från borgerligt håll,från näringslivshäll, att facket skulle överta ägaransvaret i näringslivet.Mitt svar, som är lika entydigt som det var då, var att svenskfackföreningsrörelse aldrig kan ta på sig uppgifter som de s. k. fackligaorganisationerna i har åtagit sig. Det var organisationens roll somjag slog vakt om och som jag alltid har slagit vakt om under årens lopp i dennadebatt, nämligen att fackföreningsrörelsen - i varje fall den svenskafackföreningsrörelsen - har en historisk uppgift. Det var således detta somman tagit upp som en fråga om öststatssocialism; att hävda den svenskafackföreningsrörelsens integritet. Därmed har fått svar på en av sina frågor.Han var ju en av dem som citerade uttalanden av mig. Jag har gjorts uppmärksampä att han ställde ytterligare frågor, och även om replikomgångarna är indragnai den här debatten skall jag vara artig och försöka svara honom. ha läst upp en lång rad citat från 1981 och på basis av demförsökt att få svar på vissa frågor. Debatten på 1981 gällde ju inte dagensförslag, utan där fördes en stor och omfattande principiell diskussion om hurfackföreningsrö- relsenskulle ställa sig i den här frågan. För mig har det aldrig varit någon tveksamhet om införandet av löntagarfonder, men självfallet har jag som representant för fackföreningsrörelsen alltid försökt att reda ut den frarntida rollen. ' När Landsorganisafionen har beskrivits sommaktfullkomlig vill jag, även om jag har lämnat organisationen, säga att så maktfullkomlig är inte - där har man klart för sig att det är pä det politiska planet som den här frågan skall avgöras och inte på några fackliga kongresser. När det gäller detta med öststatssamhället så var detinte,jag som pratade om det - ursprungligen var det som varupphovsman till det uttrycket, även om han numera troligen har tagit avståndfrån den definitionen. Inför den här debatten har det utvecklats stor aktivitet.1 varje fall har de socialdemokratiska ledamöterna erhållit brev frånframstående representanter för näringslivet, som hyser stor oro för attledamöterna inte skulle rösta enligt sin övertygelse. Jag måste fråga mig;Varför skall de inte göra det i den här frågan som i alla andra? Visserligenhar man i dagens debatt ifrågasatt vår, om inte parlamentariska så i varje fallmoraliska, rätt att fatta beslut efter den här debatten. Sådana yttrandenkommer således frän dagens opposition, som såvitt jag vet aldrig hade någramoraliska bekymmer när det gällde att föra igenom beslut i denna kammareexempelvis genom lottning eller i bästa fall med en rösts övervikt.