prot · G709130 · 1983-12-31 00:00:00 — Ett centralt inslag i den ekonomiska politikenmåste bli att ta till vara högkonjunkturen för att pressa nedbudgetunderskottet genom minskade utgifter. Detta skulle kunna leda till enräntesänkning som vore välbehövlig både för industrins investeringar och förbostadsbyggandet. Däremot tror jag inte att några problem kan lösas, somregeringen förutsätter, genom en ny flyttlasspolitik. Höjda flyttbidrag måstedärför enligt vår uppfattning bestämt avvisas. Slutligenvill jag klargöra att inte kommer att acceptera att 1984 blir ettförlorat år för barnfamiljerna - oavsett de åtgärder som regeringen ställer iutsikt i en mer avlägsen framfid. kommer under vårriksdagen medkraft att arbeta för ett förbättrat stöd fill barnfamiljerna fr. o. m. den 1juli 1984. kommer senare i debatten att utveckla motivför detta. Tyvärr måste jag sammanfattningsvis konstatera att den revideradefinansplanen, när den nu remitteras till finansutskottet, i sig själv är detbästa beviset för att regeringen är på väg att misslyckas med,sin ekonomiskapohtik. Underdetta anförande övertog talmannen ledningen av kammarens förhandlingar. Anf.37 (): Det finns en grundläggande tvetydighet i kompletteringspropositionen.Samtidigt som regeringen hävdar att de ekonomiska problemen är på väg att lösasoch obalanserna på väg att hävas föreslås en serie drastiska ingrepp imarknadsekonomin: pris- och hyresstopp, obligatorisk avsättning av en del avlönesumman på konton i och antydningar om en statlig inkomstpolitik.Regeringens skönmålning av svensk ekonomi står i bjärt kontrast med det panikartadeutspel som gjordes . Det är denna tvetydighet i regeringensekonomiska politik som vi från opposifionens sida har påtalat vid fleratillfällen här i . Detär nu utvecklingen av avtalsrörelsen som föranlett regeringens utspel. Trotsatt regeringen själv har ett ansvar för avtalsrörelsens förlopp genom att manpå ett tidigt stadium godtog ett avtal för bl. a. de statsanställda, känner sigalltså regeringen nu tvingad att gripa in med ekonomisk-politiskatvångsåtgärder mitt under pågående avtalsrörelse. Detär tragikomiskt att detta händer just : 1984. 1984 är det år dålöntagarfonderna skulle börja fungera, och ett huvudargument för löntagarfondernavar ju att de skulle bli ett bidrag till stabiliseringspolitiken genom att hållalönekostnadsutvecklingen nere. Jag minns hur vid deöverläggningar som ägde rum mellan regeringen och de andra partiernasföreträdare närmast patetiskt vältaligt utvecklade hur mangenom löntagarfonder skulle kunna hålla lönekraven och lönekostnaderna nereoch därmed minska risken för en hög inflation. ser vi resultatet: just detår då löntagarfonderna infördes fick avtalsrörelsen ett förloppsom tvingade regeringen att ingripa med en hel serie av tvångsåtgärder. Löntagarfonderna fick ingen märkbar effekt på lönekraveneller på lönerörelsens utfall. Det argumentet för införande av löntagarfonderborde nu kunna avföras ur debatten - om det nu inte är så att finansministern,som för ögonblicket lyser med sin frånvaro i kammaren, har någon uppfattningatt redovisa, innebärande att fonderna faktiskt har haft en dämpande inverkanpå lönerörelsen. På den punkten delar jag och undrani vad gäller hur regeringen bedömer sambandet mellan fonderna ochavtalsrörelsen. Att avtalsrörelsen kommit att sätta käppar i hjulet förregeringens ekonomiska politik är anmärkningsvärt också av ett annat skäl. Densocialdemokratiska regeringen har ju ständigt framhävt värdet av sina s. "förtroendefulla relafioner" med fackföreningsrörelsen. Genom att defackliga organisationerna kände förtroende för regeringen skulle lönekravenkunna anpassas till den samhällsekonomiska utvecklingen - så löd resonemanget.Även det argumentet har snabbt vederlagts av verkligheten. Eftergifterna tillLO i fråga om t. ex. utformningen av den statliga skatteskalan har intebidragit till blygsammare lönekrav. Förtroendet för fegeringen, för dessekonomiska politik och för dess inflationsmål var inte större än attlöntagarorganisationerna kände behov av att också föra inkompensationstänkande med åtföljande följsamhetsklausuler i avtalsresonemangen.Och så stod regeringen där - när avtalsrörelsen till hälften avverkats, var detuppenbart att regeringens inflationsmål i hög grad var i fara. Regeringensförsök att prata ner inflationen och inflationsförväntningarna hademisslyckats. Det var just avsaknaden av konkreta inflationsbe-kämpande åtgärderi regeringens ekonomiska polifik som ledde fill att inflafionsmålet tedde sigså orealistiskt. I detta läge återfaller regeringen i klassisktsocialdemokratiskt regleringstänkande. Inflationen skall hejdas genomprisstopp, löneglidningen skall motverkas, bl. a. genom kravet på obligatoriskavsättning av en viss del av lönesumman i , och lönebildningen skallpåverkas av regeringens olika pekpinnar och hot om framtida tvångsåtgärder. Men dessa åtgärder kommer inte att lyckas i det långaloppet. Prisstopp hjälper inte mot inflationen. Det visadeprisregleringskommittén, vars betänkande lades fram sedan.1970-talets prisregleringspolitik bidrog inte till en lägre inflation. I en nyutkommen bok av Lundaekonomen redovisas mera idetalj vilka effekter en prisreglering har på . De bidrar till att urholka förtroendet förregeringens stabiliseringspolitik, och de lockar företagen att göraaffärsmässigt omotiverade prishöjningar för att de i förväg skall kunna garderasig för kommande prisstopp eller prisregleringar. När prisstoppet väl hävs,finns det ett uppdämt behov av nya prishöjningar som åter ger bränsle åtinflationsbrasan. Tilltänkta investeringar inom företagen bromsas upp genomosäkerhet om den framtida prispolitiken, och marknadsmekanismerna sätts i vissmån ur spel genorh att Vid remiss av kompletteringspropositionen Vid remiss av kompletteringsp ro -positionen konsumenternasefterfrågan inte får styra prissättningen på enskilda produkter.Prisregleringar kan också ses som ett uttryck för ett förhandlingsspel mellande prissättande företagen å ena sidan och staten företrädd av regeringen ochstatens pris- och kartellnämnd å andra sidan. Prissättningen blir då inteberoende av samspelet mellan producenter och konsumenter utan avförhandlingstaktik av det ena eller det andra slaget. Dessa negativa effekter av bestående prisregleringar haralltså påvisats i många undersökningar som gjorts under senare fid. Sommaren1982 beslöt därför den dåvarande regeringen på mitt förslag att avvecklaåterstående prisregleringar. Vi noterade med uppskattning att den nyasocialdemokratiska regeringen fill en början avstod från att återinföraprisregleringarna. är motståndare till statlig inblandning i ochreglering av företagens prissättning. Vi tror i stället på konkurrensen som ettprispressande instrument. Men vi tror inte att det nu aktuella prisstoppetkommer att bidra till en lägre inflafion. När prisstoppet hävs 1985, kommerpriserna på nytt att skjuta i höjden. Höjda priser på världsmarknaden och höjdalönekostnader måste alltid, förr eller senare, få slå igenom i företagensprissättning. Det kan ske genom dispenser från prisstoppet. Men om företageninte får sådana dispenser, blir kostnadsbilden i längden ohållbar och företagentvingas i konkurs. Regeringens elefanfinhopp i lönerörelsen hardefinitivt inte underlättat avtalsrörelsen. Genom införandet av prisstopp,genom ovissheten om möjligheterna till dispens från prisstoppet och genom denföreskrivna obligatoriska avsättningen av en del av lönesumman kommer företagenatt få mindre möjligheter att kompensera sig för höjda lönekostnader. Det ärnaturligtvis av särskild betydelse i branscher med begränsad lönsamhet.Vinstsituationen i näringslivet är ju varierande, och alla företag kan förvissointe uppvisa samma goda lönsamhet som de stora exportindustrierna. Många småföretag som har stor betydelse för sysselsättningen i vårt land har inte devinstmarginaler som krävs för att klara utfallet av avtalsrörelsen i vissabranscher. Det gäller också detaljhaneln, som har kännetecknats avsjunkande omsättning och små marginaler. Arbetslösheten har dess värre inte kunnat sänkas. Trots enpåtaglig konjunkturuppgång och betydande draghjälp genom efterfrågan i utlandetligger arbetslösheten högt, högre än under lågkonjunkturen i början av1980-talet. Antalet personer utanför den ordinarie arbetsmarknaden är nu flerän någonsin, och regeringens förhoppningar om en sj unkande arbetslöshet serinte heller ut att infrias. Regeringen försöker nu inhösta beröm för sin kraftfullhetoch sitt förutseende. har som ett av få länder i världen lyckats förenaen ökad tillväxt med en bättre balans i samhällsekonomin - så lyderfinansministerns budskap. Det skadar då inte att påminna om att den förbättringav vår bytesbalans som skett i allt väsentligt är enföljd av en uppåtgående konjunktur ute i världen, där bland de småindustriländerna varit det land som kunnat dra störst fördel avkonjunkturuppgången. Den svenska exportindustrin har i detta läge visat godanpassningsförmåga. och vi kan alla dranytta av exportframgångarna och av den positiva balansen i utrikesaffärerna. Dettabetyder emellertid ingalunda att de ekonomiska problemen är ur världen. IOECD:s senaste Sverigerapport, från , uttalas förvisso inte baraberöm för regeringens politik. De avslutande slutsatserna om svenskekonomi - jag hämtar dem från s. 47 i rapporten -innehåller ganska mycket krifikmot regeringens ekonomiska polifik. Med en internationell ekonomi i uppgång ochmed ett bättre konkurrensläge för är förutsättningarna bättre ännågonsin att nu rätta till de stora obalanserna i vår ekonomi, skriver OECD.Det kräver, fortsätter OECD-ekonomerna, bl. a. ändringar i skattestrukturen föratt stärka initiativlusten och göra vår ekonomi mindre inflationsberoende. Detär också nödvändigt att introducera fler marknadsorienterade instrument i denekonomiska politiken. Budgetunderskottet måste fortsätta att minska och heladen offentliga sektorns tillväxt bromsas, om målet om ekonomisk balans skallkunna uppnås, säger . Nog förefaller detta att vara snarare ettförord för ekonomiska politik än beröm för regeringens aktuellaregleringspolitik. Det är bra att vi nu kan förutse ett lägre budgetunderskott. Ikompletteringspropositionen görs en kraftig uppräkning av statens beräknadeinkomster för nästa budgetår. Det är naturligtvis rikfigt att löneavtalen för 1984 och 1985 på relativt hög nivå på kort sikt kommer att bidra till attöka statsinkomsterna och därmed begränsa budgetunderskottet. Riksrevisionsverketsbudgetprognos visar också entydigt att den nu framtagna förbättringen avbudgetunderskottet sammanhänger med justerade inkomstprognoser. RRV räknadeursprungligen med en lönesummeökning mellan 1984 och Den aktuella beräkningen bygger på en lönesummeökning mellandessa bägge år på , alltså en uppskrivning av lönekostnadsprognosen påhela . Enannan viktig förklaring till statsinkomsternas ökning är den föreslagnasamordnade uppbörden av skatter och socialavgifter, vilken beräknas ge enengångsförstärkning av statsbudgeten på . Detfinns alltså på kort sikt en del posifiva effekter av de sfigande inkomsterna.På riskerar emellertid budgeteffekterna att bli negafiva genom attde relativt höga avtalen utlöser en högre inflation och därmed ger en relativtsämre kostnadsutveckling med åtföljande högre budgetunderskott. Det finnsdärför fortfarande fog för kritiken mot regeringens budgetpolitik därför attden är alltför slapp, Den förutsedda minskningen av budgetunderskottet under1984/85 åstadkommes inte genom en stram finanspolitik och besparingar utangenom en fortgående inflation och därav betingade ökade skatteinkomster.Folkpartiet har förordat en stramare finanspolitik. Vi haravvisat skattehöjningar, och vi har varnat för att låta av inflationen skapadeinkomstökningar i statsbudgeten föranleda oss att tro att problemet med detstrukturellt befingade stora underskottet i statsbudgeten skulle vara på vägatt försvinna. Vi vidhåller därför våra krav 3Riksdagens protokoll 1983/84:130-131 på en fortsatt strambudgetpolitik och på besparingar i både statens och kommunernas budgetar. Likheten med utvecklingen är nu påtaglig. Dåledde stora lönehöjningar och en svag finanspolitik fill en tillfälligförbättring av statsbudgeten på grund av stigande skatteinkomster, menbakslaget följde när kostnadsökningarna slog igenom i stigande relativpriser,försämrad konkurrensförmåga och förlust av marknadsandelarna påexportmarknaden. Låt oss hoppas att utvecklingen inte blir densamma den härgången, men en viss försiktighet kunde med fördel blandas in i de optimistiskatongångarna i kompletteringspropositionen. Jagvill påminna om ett citat från ekonomiprofessorn i ,vilket jag använde i finansdebatten för och som jag tyckerär än mer träffande för regeringens beskrivning av den ekonomiska verklighetenav . kallade den för "ett tillfälligt glädjerus". Detär bättre att fullfölja marginalskattereformen och gå vidare med ytterligaremarginalskattesänkningar för att den vägen öka hushållens köpkraft än att göradet genom lönehöjningar som ligger över det samhällsekonomiska utrymmet, ochsom därmed i längden bara kan leda till en ytterligare höjd inflafion. En sådanhöjd inflation kommer på nytt att begränsa de svenska företagens relativtförmånliga internationella kostnadsläge, hejda exportökningen och leda tillförlust av marknadsandelar ute i världen och till en avtagandeinvesteringsvilja. Regeringens politik är i detta avseende kortsiktig. Deaktuella regleringarna kommer inte att bidra till en lägre inflation eller tillatt lösa några andra problem i svensk ekonomi. 38 (vpk): Här har vi nu fått höra av hurnödvändigt det är att få till stånd en debatt om regeringens ekonomiska polifikoch kompletteringsproposifionen. Men när han inledde debatten här fick vihelt plötsligt höra den gamla juniordirektören i ägna en stor del av sittanförande till att tala om hur tokigt det har gått i avtalsrörelsen, hur dåligtdet har gått - det har varit amatörernas afton. Det är klart att det var annatpå och Adelsohns fid i . UlfAdelsohn tar också upp frågan om hur löneökningarna skall kunna bekämpas, ochjag måste säga att välsigne en facklig organisation som blev av med ensådan förhandlare! Hans anförande var en enda lång partsinlaga frånArbetsgivareföreningen. Sedanföljde två talare till från de borgerliga partierna som talade om hur mycketlöntagarna har fått ut i den här avtalsrörelsen. Jag måste säga i allblygsamhet: Nog är det litet övermaga att människor i det här huset, somsvälter sig fram på ett par hundra tusen eller en kvarts miljon, går upp ochattackerar lågavlönade städerskor - eller lokalvårdare, som det numera heter -,textilarbetare och andra för att de i denna avtalsrörelse i bästa fall kanskelyckas försvara sin reallön. Sedan tillsjälva sakfrågan. påstårregeringen att det går bra för svensk ekonomi och anför olika siffror ochprognoser som stöd. Otvivelakfigt har den internafionella konjunkturuppgångenoch regeringens politik åstadkommit en viss uppgång i svensk ekonomi, men detfinns naturligtvis frågetecken. För det första finns det anledning att ifrågasätta om detinte är en tillfällig förbättring, som kanske snart har avbrufits av en nylågkonjunktur. För det andra finns det skäl att peka på - vilket harsnuddats vid här -att det är ett mycket högt pris som löntagarna har fåttbetala: Sänkta reallöner för det stora flertalet i rad, högarbetslöshet och i många fall social nedrustning ute i kommunerna. För det tredje finns det anledning att ifrågasätta hurresultatet av den ekonomiska uppgången har fördelats. Företagens vinster harökat. På börsen fortsätter klippen. Privata kapitalägare har kunnat öka sinaredan stora förmögenheter. Vi menar att löntagarna och folk i allmänhet intehar fått sin rättmätiga del av uppgången - även om både regeringen och deborgerliga partierna attackerar löntagare och fackliga organisationer iavtalsrörelsen. Man har mycket litet att säga om vinstutvecklingen. Trots de höga vinsterna för många företag ärarbetslösheten fortfarande hög. Många tvingas fortfarande leva på socialbidrag.Och , när löntagarna reallönesänkningar kanske lyckas brytautvecklingen, ifrågasätts avtalsrörelsen och de fackliga organisationernas rättatt slåss för sina medlemmar. Regeringen har , inte minst iopposifionsställ-ning, lovat en rättvis fördelningspolitik. Vi menar att det ärhög fid att börja leva upp fill de löftena. Regeringen måste på ett aktivt sättangripa de ekonomiska orättvisorna. Den måste föra en politik där man försvararreallönerna. Det handlar, som LO säger i sin affischkampanj, inte bara om attha en lön att hanka sig fram på utan om att ha en lön att leva på. Det handlar också om att försvara barnfamiljernassituation. Jag kan notera att socialministern har följt den här debatten rättlänge. Det vore intressant att höra varför det inte gick att åstadkomma någottillsammans med alla partier när det gällde att förbättra barnfamiljernassituation. I pressen fick vi läsa att låg och sprattlade pågolvet för de borgerliga partierna. Och sedan gick det ändå inte! Det vore braatt få reda på varför man inte kunde lösa de här frågorna i enighet mellan allaparfier. När det gäller konkreta förslag ikompletteringspropositionen har vi sagt att vi är överens med regeringen omflertalet av de föreslagna åtgärderna. Men är vi mycket bestämdamotståndare till statlig inblandning i avtalsrörelsen. Vi är också motståndarefill nya pålagor på kommunerna. Vi tycker att det är bra med frysningen avaktieutdelningarna och indragningen av likviditetsöverskotten i företagen. Vianser också att det är en rikfig åtgärd att införa pris- och hyresstopp . Menvi anser att man under den fid man har ett pris- och hyresstopp måste vidtaåtgärder, som kan hålla nere t. ex. hyreshöjningarna och de högaboendekostnaderna. Sådana förslag saknar vi i regeringens proposition. Jag tyckerockså alt förslaget om vinstavsättningar är otillräckligt - de 9-10 Vid remiss av kompletteringspropositionen Vid remiss av kompletteringspropositionen miljardersom man räknar med att ta in kan jämföras med de omkring 40 miljarder somföretagens likviditet ökade med bara . Därför anser vi att detär rimligt med en skärpning på den punkten. En del av de pengarna kunde mycketväl användas för att betala en del av barnbidragshöjningen. Vi anser attkommunerna bör undantas från avsättningar och i stället uppmanas att användasina tillgångar för att skapa nya arbeten. har regeringens mer eller mindre förtäckta hot om enstatlig inkomstpolifik utsatts för mycket stark kritik av de fackligaorganisationerna, och jag instämmer i den kritiken. Ett sådant hot gynnar iförsta hand , kapitalägarna, som detinskränker den fria förhandlingsrätten - en åtgärd som egentligen stämmerväldigt illa överens med det frihetsbudskap som olika företrädare förregeringen sprider på andra områden. Krav på statlig inkomstpolitik hotar upphäva grundläggandedemokratiska rättigheter. Den fria förhandlingsrätten är löntagarnas enda möjlighetatt själva direkt påverka sin ekonomiska situation, säger LO:s vice ordförandeRune . En inskränkning av denna rätt skulle försvaga hela arbetarrörelsen. Vi anser att det är en riktig värdering. Vi vill också slåvakt om löntagarnas demokratiska och fackliga rättigheter, och vi vill uppmanaregeringen att avskriva alla planer på statligt dirigerade avtalsrörelser. Dagens debatt handlar formellt om regeringenskompletteringsproposition, men eftersom det har gjorts andra övertramp sominneburit att man kommit vid sidan om det ämnet tycker jag att det är bådenödvändigt och ofrånkomligt att litet grand granska också det borgerligaalternativet, i synnerhet högerns alternativ, som ju är det reella borgerligaalternativet. a. sänka inkomstskatten förhögavlönade. De vill slopa avdragsbegränsningen främst för dem som tjänar över130 . De vill sänka schablonavdraget , de villförsämra sjukförsäkringen, de vill försämra föräldraförsäkringen, de villsänka arbetlöshets-ersättningen, de vill höja boendekostnaderna och de villfortsätta den sociala nedrustningen i kommunerna. Låt mig ta ett exempel: en höginkomstfamilj där mannentjänar . Den skulle tjäna upp emot 9 000 kr.på förslag. En vanlig löntagarfamilj där mannen tjänar 100 000 kr.och kvinnan tjänar . skulle förlora , och en lågavlönadensamstående som tjänar . Detta är detreella borgerliga alternativet! Det är att gynna de redan välbeställda, attlåta de ekonomiskt svaga betala hela kalaset - de högavlönade skulle få sänktskatt och utökad avdragsrätt; barnfamiljer, lågavlönade, hyresgäster ochpensionärer, sjuka och arbetslösa skall betala med sänkta bidrag, höjda hyror,sänkt sjukförsäkring, lägre arbetslöshetsersättning och social nedrustning.Detta är, herr talman, det borgerliga alternafivet, som utöver att skärpa deekonomiska orättvisorna också skulle få katastrofala följder för hela densvenska ekonomin. Vimenar att'det är två frågor som måste stå i centrum och som naturligtvis ocksåstår i centrum för de flesta människor här i landet, och det är frågorna omarbetslösheten och om fördelningspolitiken. Det finns frågor att ställa tillregeringen om detta; svaren borde naturligt finnas i regeringens kompletteringsproposition,men det är många frågor som där förblir obesvarade. Jag vill ställa tvånågoriunda konkreta frågor till finansministern. Närskall regeringen ta ett samlat grepp på fördelningspolitiken och börja brytaupp de skärpta orättvisorna? Varförär det t. ex. omöjligt att höja barnbidraget med . redan nu tillsemestern ? Säg inte att det saknas pengar. Pengar finns ju. En blygsamhöjning av omsättningsskatten på aktiehandeln skulle kunna ge de pengar sombehövs. Denandra frågan gäller arbetslösheten. Ni påstår att alla kurvor pekar uppåt, åträtt håll. Produktionen kommer att öka och bli den högsta . Ändåminskar arbetslösheten med bara 15 000 personer. Det är naturligtvis bra attden minskar, men det är ett litet antal i sammanhanget. står överen halv miljon människor utanför den ordinarie arbetsmarknaden. Devalveringen för1,sedan gav framför allt exportindustrin kraftiga vinstökningar. Ändåutebhr de nödvändiga investeringarna. Vad tänker regeringen göra åt detta? Nisatsar på byggande, säger ni i kompletteringspropositionen. Totalt skall 6 000människor få jobb, därav 4 000 byggnadsarbetare. Men inte mindre än 13 000-14000 byggnadsarbetare går utan jobb. Innebär detta att ni från regeringens sidaaccepterar att 7 000-8 000 byggnadsarbetare skall vara arbetslösa även ifortsättningen? Hur blir det med det omtalade ROT-programmet, som skulle kunnage rätt mycket jobb åt dessa byggnadsarbetare? Vad tänker ni göra föratt ge dessa människor och andra arbetslösa ett meningsfullt och varaktigtarbete? Ekonomin har återhämtat sig. Men som jag sade inledningsvis harlöntagarna fått betala ett mycket högt pris. Det är hög tid att de får ta delav den ekonomiska uppgången. Det är också hög fid att regeringen med kraftbörjar bryta de sociala orättvisorna och på ett aktivare sätt för en rättvisfördelningspolitik och en politik för arbete åt alla. I annat fall stårregeringen och ekonomi inför mycket allvarliga problem. Jag får meddela att anslagom kvällsplenum nu har uppsatts. ställde ett par frågor till mig, och därför vill jagutnyttja min rätt fill replik. Jaghar här i sagt att jag är plågsamt medveten om hurekonomiskt bekymmersam situafionen är för många barnfamiljer. Det gällernaturligtvis framför allt barnfamiljer med bara en inkomsttagare samt familjermed låg inkomst och många barn. Det är odiskutabelt - det visar allautredningar- att barnfamiljerna är den grupp som drabbades värst av de sex Vid remiss av kompletteringspropositionen borgerligaregeringsårens nedskärningar och reallönesänkningar. Det är därför med stor glädje och tillfredsställelse somvi nu i proposifionen kan presentera ett förslag till förbättringar av stödettill barnfamiljerna. Särskilt glädjande är naturligtvis att det både beträffandeåtgärderna och beträffande finansieringen finns en riksdagsmajoritet bakomförslaget. Förslaget har en klart socialdemokrafisk profil.