prot · G70946 · 1983-12-31 00:00:00 — Då sjönk industriproduktionen med , ochtillväxten i vår bruttonationalprodukt blev . Det ledde till att denöppna arbetslösheten steg från av arbetskraften till 1982. Dentotala sysselsättningen sjönk , och inom industrin fortsattesysselsättningsminskningen med . Industriinvesteringarna rasade ännu en gång- med 17 %.Bostadsinvesteringarna gick ned . Sparandeunderskottet i den offentligasektorn ökade från 30 miljarder till 41 miljarder . Den samladenettospar-kvoten i landet föll med avbruttonationalprodukten och uppgick till , jämfört avbruttonationalprodukten . Så var det då. Men har ändå så pass mycket hänt att vi kanpåstå att utvecklingen håller på att vända. Bruttonationalprodukten stiger i årmed 1,och förväntas växa med ytterligare . Industriproduktionen,som föll både 1981 och 1982, växer enligt senastebedömning med och . För de branscher somnormalt inleder konjunkturuppgången i har omsvängningen varit mycketstor. När det gäller t. ex. massaindustrin minskade produktionen , medan den ökar . Den största delen av industrins expansion har kommit somen följd av den förstärkta konkurrenskraft som devalveringen gav. Den effektenhar kommit snabbare och varit starkare än vad de allra flesta, inkl.regeringen, räknade med. Enligt en undersökning från ,som publicerades , minskade relativa kostnader perproducerad enhet med jämfört med kostnaderna ivåra 14 viktigaste konkurrentländer. Enligt en alldeles ny mätning frånkommerskollegium har vårt land ökat sin världsmarknadsandel för bearbetadevaror med . Därmed har vi nu nått upp till den andel vihade . Exporten av varor växer med åtminstone enligtde senaste prognoserna. Det innebär att exportökningen nästan har fördubblatsjämfört med förhållandena - och siffrorna beträffandemarknadsandelarna visar, som jag sade, klart att huvuddelen av exportökningenberor på förstärkt konkurrenskraft, bättre försäljningsförmåga, inte på attomvärlden skulle dra i gäng oss med hjälp av en förstärkt världshandel, somantyddes i olika inlägg här tidigare. går importen tillbaka. Faktum är att importensjunker något , trots att bruttonationalprodukten slår om och börjar stiga.Det visar att svenskt näringsliv nu i snabb takt återtar marknadsandelar ävenpå hemmamarknaden. Som en följd av den förstärkta konkurrenskraften och dendärav förbättrade handeln kommer bytesbalansunderskottet att kraftigt minska -trots att vi Vissa ekonomiskpolitiska åtgärder, m. m. Vissa ekonomiskpolitiska åtgärder, m. m. trodde vi på en svag nedgång iunderskottet - att vi frän nivån 22 miljarder skulle hamnanågonstans strax under 20 miljarder. Efter hand har vi fått göra den prognosenalltmer optimistisk. I den proposition vi debatterar pekar siffrorna mot ettunderskott på bara 9,5 miljarder-dvs. mer än en halvering. Och de allra senastesiffrorna som vi fått fram tyder på att underskottet i bytesbalansen kommer attbli ännu mindre när det gäller bytesbalansen . Detta betyder helt enkeltatt vi i snabb takt är på väg att återigen bli ett land som kan försörja sigsjälvt. Industrins investeringar- som vi väl får betrakta somnågot av nyckeln till morgondagens välfärd - tycks också ha nått en vändpunkt.Före fjolårets devalvering förutspådde vi en minskning på . Men bådeproduktionsökningen och den förbättrade lönsamheten visar att fallet nubromsas upp. väntas minskningen bli , men de storaexportföretagen har börjat öka sin investeringar. vågar viförutspå stigande investeringar i industrin. Också när det gäller det viktigaste målet för denekonomiska politiken -den fulla sysselsättningen - börjar vi nu skönjaresultat. Antalet sysselsatta stiger igen, efter att ha fallit både 1981och 1982. Antalet varsel om avskedanden och permitteringar minskar. visar brist på yrkesutbildad arbetskraft. För nästa årfinns det uppenbara förutsättningar för en påtaglig minskning avarbetslösheten. Sammantaget finns det alltså underiag - i form avfaktiskt iakttagbara företeelser - för omdömet att den svenska industrin justnu genomgår en uppryckning och en vitalisering som den inte upplevt på länge.Den återtar förlorade marknadsandelar, export och produktion ökar,krisbranscherna blir allt färre, rapporterna om försäljningsframgångar ochnyinvesteringar duggar allt tätare. Det är därför inte konstigt att optimismoch framtidstro nu börjar återvända till svenskt näringsliv efter de gångnadystra åren. såg jag - trots att man hadestoppat in den på en så undanskymd plats som möjligt - en opinionsundersökningsom visade på en dramatisk förstärkning av optimismen inom svenska företag. Denandel av de tillfrågade företagsledarna som uppgivit att de var "mycket optimistiska"om sitt företags framtid hade ökat från till inte mindre än53 % . Sammanlagt var det av de tillfrågade företagsledarna somvar "mycket" eller "ganska" optimistiska om sin framtid.Det är något att tänka på för dem som hävdar att råder bara defaitism ochuppgivenhet bland svenska företagare. I det läget, herr talman, tycker man nog att det hadevarit på sin plats med något litet av ödmjukhet från den politiskaoppositionens sida. Vi fick ju ändå överta en ekonomi som befann sig i snabbtsönderfall. har detta sönderfall upphört. Jag tycker att det med allönskvärd tydlighet framgår av den mängd siffror som jag har översköljt er med.Och det är i hög grad ett resultat av den förbättring av konkurrenskraften somföljde när politiken lades om . Mennaturligtvis består denna politik inte bara av en devalvering. försöktgöra en helhetsstrategi, där vi avväger inslag av expansion och åtstramning, såatt de skall balansera och stödja varandra. som vi förstärkerkonkurrenskraften och tillsammans med ett omfattande investeringsprogrambygger under en uppgång av produktionen och en förbättring av sysselsättningen,stramar vi upp budgetpolitiken och håller tillbaka den privata konsumtionen. Enrad fördelningspolitiska insatser ser till att fördelningen av krispolitikensbördor äger rum efter bärkraft, vilket vi ser som en förutsättning för attpris- och kostnadsstegringarna skall kunna bringas ner till den låga nivå somvi syftar till. Ett brett program mot inflationen har satts i gång, och en radnya och, får man nog säga, djärva grepp har tagits inomarbetsmarknadspolitiken. Mot denna bakgrund tycker jag att någon försiktighet ioppositionens angrepp på regeringen hade varit påkallad. Men' allt är fel,säger de. Devalveringen var fel, kreditpolitiken är fel, budgetpolitiken ärfel, skattepolitiken är fel - och löntagarfonderna skall vi bara inte tala om.I den mån oppositionen över huvud taget erkänner omsvängningen i industriproduktion,handel och investeringar, har den skett trots regeringspolitiken och på någotsätt i strid mot den. Detta förbryllar mig en smula, herr talman. Jag skulledärför vilja fråga oppositionspartiernas talesmän: Vad är då orsaken till denekonomiska uppgången ? Vad är det då som gör att börsen stigeroch optimismen påtagligt ökar i näringslivet? Och en annan sak: Varför tror ni att den politik som ni nuförespråkar och som alltför mycket liknar den som ni fick fillfälle attdemonstrera under de för svenskt näringsliv sä dystra skulle fåså mycket bättre effekter än vad den fick ? Jag vill gärnaprecisera den sista frågan. Såvitt jag förstår av era motioner, är det ganskaprecis samma politik som ni bedrev som ni nu vill fortsätta med. Ja,ni nästan stoltserar med.ett slags konsekvens i hur ni vill föra den ekonomiskapolitiken. Sedan är det kanske också förvånande att de borgerligapartierna fortsätter med den från den gångna regeringsperioden så beprövadeseden att presentera sinsemellan helt olika ekonomisk-politiska förslag ochriktlinjer. Jag har svårt att inse att detta innebär någonting annat än att niär precis lika regeringsodugliga nu som ni var då. vill t. ex. skära ner u-hjäpen i förhållandetill regeringens förslag, men den tilltänkta koalitionspartnern folkpartietvill tvärtom öka den. går på regeringens linje då det gällerförsvarsanslagen, men och vill öka försvarsutgifterna.Centerpartiet vill bevara livsmedelssubventionerna helt intakta, medan de bådaandra vill skära ned dem mycket mer än vad regeringen har föreslagit. När detgäller inkomstskatterna är det naturligtvis som skiljer ut sig frånde båda övriga genom att vilja ge större skattelindringar för de högavlönade.Centern stödjer delar av regeringsförslagen vad gäller reavinstskatten påaktier och ROT-programmet inom byggsektorn, medan de båda andra avvisarförslagen. När det gäller arbetslöshetsförsäkringen hamnar de tre borgerligaeventuellt tilltänkta regeringsbröderna på helt olika linjer om Vissa ekonomisk-pohtiska åtgärder, m. m. Vissa ekonomiskpolitiska åtgärder, m. m. Samrha oenighet finns t. ex. när det gäller besparingarna påutbildningsdepartementets område, och när det gäller industripolitiken skallmoderaterna skära ner rakt över, men det går de båda mittenpartierna inte medpå. Man undrar vad för slags regeringspolitik som skulle bliresultatet om ni hamnade i samma regering igen. Antingen måste ju något partita befälet -och det har och förklarat att de tänkergöra, och då blir det politik rakt igenom, det blir synd om bådeMolin och Åsling -, eller också blir det den minsta gemensamma nämnaren - ochdå blir det ingenting alls, då blir det precis som det var underden borgerliga fiden, att ingenfing görs därför att ni inte kan komma överensom några vettiga åtgärder. vill jag med det här inte hävda att alla de förslag ombudgetpolitiken som oppositionen har fört fram i sina motioner är oacceptablaeller felaktiga ur regeringens synpunkt. Tvärtom har det underriksdagsbehandlingen visat sig att det varit möjligt att nå en betydandeenighet på ett antal punkter om utgiftspolitiken liksom också om förstärkningarav statsinkomsterna. I ytterligare ett antal fall har trots - eller kanskesnarare tack vare - splittringen mellan oppositionspartierna majoritet uppnåttsför den politik regeringen har föreslagit. Den absoluta merparten avregeringens förslag till sanering av statsfinanserna ser således ut att kunnagenomföras. Jag vill därför uttrycka mitt erkännande av attoppositionspartierna i dessa delar låtit sakliga överväganden styra sitthandlande. Oenigheten mellan regeringen och oppositionen liggerdärför på ett annat och mera djupliggande plan. kommunisternaoch förenas därvid i en gemensam ovilja att inta bestämda ståndpunkteri fråga om den ekonomiska politiken, annat än i så måtto att beslut som upplevssom impopulära eller obehagliga måste undvikas. Naturligtvis visar vpk i det avseendet det absolutamästerskapet, enligt principen vi vill ha allt nu och betala senare - kanske.Men också intar, som jag tidigare visat, ett antal för de egnapartiintressena bekväma ståndpunkter, som man naturligtvis villbevara intrycket av att man ändå hänger med i det allmänna borgerliga skalletmot regeringen för att den inte skär ner budgetunderskottet tillräckligt hårtoch tillräckligt snabbt. och visar däremot borgerligpolitik av den rätta ullen, får man förmoda. Deras linje är att det måste görasen drastisk nedskärning av statsutgifterna. Det motiveras med atthuvudfienderna är den offentliga sektorn och dess underskott. Vad som framför allt slår en vid genomläsning avmoderaternas och motioner är hur litet möda som lagts ner pä attredovisa vilka effekterna av förslagen skulle bli, framför allt när det gällervälfärdens fördelning och på tillväxten och sysselsättningen. Det verkar mesttroligt att de borgerliga partierna velat förbli i okunnighet om de effekterna.I annat fall borde de knappast ha kunnat lägga fram de här förslagen. Låt oss sepå moderata samlingspartiets motion. regeringenspolitik ger en bild av nyliberalismens syn på frihet och rättvisa som är ganskaavskräckande. Först säger man nej till alla regeringsförslag som avser att nåen fördelning av krispolitikens bördor efter bärkraft. Vi vill att de somskördat stora vinster av devalveringen skall bidra till de gemensamma insatsersom måste göras mot ekonomiska kris, men går emot dentillfälliga höjningen av förmögenhetsskatten, skatten på aktiehantering och denskärpta reavinstskatten på aktier. Vilka är det då som skall betala för den moderatakrispolitiken? Ja, i vanlig moderat ordning är det de som bor ihyreslägenheter, de arbetslösa, som. dessutom skall bli många fler, de sjukaoch de handikappade. Man lyckas dessutom rikta ett htet slag mot sin mest omtycktamåltavla, fackligt organiserade löntagare, genom att slopa skatteavdraget förfackföreningsavgiften. har hävdat att allt det här kan göras utanatt människorna märker det. Välfärdssamhället kan i stora delar avskaffasdärför att det mest består av "rundgång", säger . En radsociala insatser skulle alltså kunna upphöra därför att de kan ersättas medsänkta skatter. För medborgarna skulle detta t. o. m. leda till en högrestandard och bättre levnadsvillkor än . Frågan är då: För vilka tänker sänka skatten?Enligt det förslag som de lagt fram går skattesänkningen nästan helt tillhöginkomsttagarna och särskilt dem som skaffat sig stora underskottsavdrag.Man vill minska progressiviteten i skatteskalan ännu mer än enligtskattereformen. Man vill införa en långtgående indexreglering av skatteskalan,och man vill om igen tillämpa en obegränsad rätt att göra skatteavdrag av allade slag, uppenbarligen även för avancerad skatteplanering. Resultatetav den här fördelningspolitiken blir kraftigt vidgade klyftor. Vi har gjort beräkningar som visar att för en vanligindustriarbetarfamilj i ett normalt inkomstläge leder förslag tillatt den disponibla inkomsten, dvs. inkomsten efter skatt, blir ungefär 3 700kr. lägre jämfört med regeringens politik. För en familj med högainkomster innebär däremot moderatförslaget en ökning av de disponiblainkomsterna med . jämfört med regeringsförslaget. Man frågarsig: Hur ökar friheten för människor i normala inkomstlägen, när de blir avined räntebidrag, får försämrad sjukförsäkring osv? Och hur skapar man rättvisamed en sådan fördelning av välfärden? Innebörden är enligt min mening ganska klar: Moderaternavill låta låg-och medelinkomsttagarna ensamma betala för de förstördastatsfinanserna. De välbeställda, egna kärntrupper, slipper undanhelt - det är de högavlönade, de friska, de som bor i eget hus och de som inteheller är fackligt organiserade. Det är den moderata idealbilden av medborgarna,och den idealbilden vill man nu belöna med stora ökningar av deras levnadsstandard. Men detta räcker inte som redovisning av effekterna av denpohtik man föreslår. Den kommer också att medföra en utomordentligt kraftigökning av arbetslösheten. Hur stor ökningen blir är svårt att exakt ange.Moderaterna Vissa ekonomiskpolitiska åtgärder, m. m. 4 protokoll 1983/84:46-47. Vissa ekonomiskpolitiska åtgärder, m. m. skall ju ijanuari återkomma med preciseringar av sina olika nedskärningar. Dessutom harman nog räknat fel på en del ställen när det gäller saidoeffekterna av sinaförslag. Men även med dessa oklarheter är det uppenbart att denfinanspolitik man förespråkar mycket snabbt kommer att leda till en ökning avarbetslösheten som kan uppskattas till minst 50 000 personer. Detblir en följd både av att nedskärningar kommer att minskahushållens reahnkomster och därmed deras köpkraft och av att villslopa en rad arbetsmarknadspolitiska insatser. Denna kraftiga uppgång av arbetslösheten får flerakonsekvenser, inte bara sociala problem, utslagning av människor urarbetslivet, utan också att så stolt proklamerade och manligtkärva besparingsprogram fullständigt havererar. Skulle vi få en så här kraftigökning av arbetslösheten rakar de offentliga utgifterna automatiskt ihöjden genom ökade kostnader för arbetslösheten, för socialhjälpen och förindustrier i kris. urholkas de offentliga inkomsterna genom attskatteintäkterna minskar. I detta avseende är erfarenheterna både frånvårt eget land och från industriländerna i stort helt entydiga: Det går inteatt förbättra statsfinanserna genom en ensidig åtstramningspolitik som ledertill arbetslöshet. Det blir mycket lätt en ond spiral, där ytterligaresänkningar av köpkraften ökar arbetslösheten ytterligare och ger ännu sämrestatsfinanser. Det är också därför - som ju knappast är en organisationsom gjort sig känd för någon särskilt lättsinnig syn på budgetpolitiken - undersenare år enträget har uppmanat sina medlemsstater att inte begagna sig av enensidig åtstramningspolitik för att förbättra statsfinanserna. Regeringen har också för sin del dragit slutsatsen att denensidiga åtstramningsvägen inte är framkomlig. Den uppnår inte destatsfinansiella målen men medför ökade klyftor och sociala spänningar genomatt driva upp arbetslösheten. Och därmed blir det också omöjligt att nå desamförståndslösningar som krävs om vi skall kunna hålla tillbaka pris- ochkostnadsstegringarna och upprätthålla konkurrenskraften. Därför kan jag inte undgå att sammanfatta mitt intryck avborgerlig politik, ledd av moderata samlingspartiet, som en politik som inteleder till sanerade statsfinanser och lägre inflation, utan som riskerar att istället öka obalanserna och instabiliteten, medföra fortsatta försämringar avstatsfinanserna och ökade prisstegringar. Den polifik vi sätter emot detta är en politik där enuppstramning av finanspolitiken kompletteras med en radikal förstärkning avkonkurrenskraften och en stimulans av utbudet genom riktade åtgärder. På detsättet får vi en ökad efterfrågan både på varor och arbetskraft, och därmedskapas förutsättningar att sanera statsfinanserna och förbättra bytesbalansenutan att öka arbetslösheten. Genom en aktiv arbetsmarknadspolitik, sänkningarav marginalskatterna och aktiva insatser för att avindexera den svenskaekonomin påverkar vi ekonomins utbudssida på ett sätt som bidrar till att hållatillbaka inflationen. Man kan säga att vi försöker återupprätta och moderniseradet klassiska Rehn-Meidnerska receptet om en stram finanspolitik parad medutbudspolitik i syfte att lösa upp de målkonflikter som otvivelaktigt finnsmellan sysselsättning och stabila priser. Det är en svår balansgång - deterkänns - men att döma av vad som har hänt har resultatet varitnågorlunda tillfredsställande. Detsamma gäller budget- och kreditpolitiken. Detgenomgående temat i debatten här och i de borgerligas motioner är, som sagt,dels att budgetunderskottet måste skäras ned, dels att det under densocialdemokratiska ledningen åter håller på att öka. Men detta är inte sant.Tvärtom visar underskottet , sedan vi senast hade ensocialdemokratisk regering, tendenser till att sjunka. Jag vill upprepa detta:För första gången finns det tendenser till att budgetunderskottetbörjar gå ned. Fjolårets budgetunderskott blev sålunda något mindre änvad man trodde. För det gångna budgetåret blev det 87 miljarderkronor. Den senaste prognosen för innevarande budgetår tyder på att det kommeratt stanna på en något lägre nivå. Det betyder att underskottet sjunker realtoch som andel i bruttonafionalprodukten. Skulle vi ta bort räntorna, betyderdet naturligtvis att en mycket kraftig minskning har skett under de här åren.Det betyder också att den offentliga sektorn, när vi räknar in andrabeståndsdelar -åtgärderna då det gäller kommunerna och ATP-systemet - nu ökarsitt sparande igen av kraftig nedgång. som vi får en viss lättnad genom detförhållandet att budgetunderskottet inte längre ökar lägger vi nu omkreditpolitiken, så att en allt större del av statens upplåning kan äga rumutanför banksystemet. Det betyder att vi jämfört dämpar ökningenav penningmängd och likviditet påtagligt. På det viset kan vi också dämpainflationstrycket och förbättra våra möjligheter att nå det mål vi har sattupp; en halvering av inflationstakten under loppet av . Allt tyder också på att inflationen är på väg nedåt. I årkommer den att bli . ordförande redovisade för enstund sedan att den egentliga innebörden av detta är att den underliggandeinflationen nu kraftigt avtar. Inflationen är dessutom - om jag får tillåta migatt påpeka det -lägre än den var under de sex borgerliga åren, då den igenomsnitt uppgick till . Den viktigaste uppgiften i den ekonomiskapolitiken är att se till att nedgången av inflationenfortsätter och blir permanent. Därför har regeringen lagt fram ett omfattandeprogram mot inflationen. Det är ett program som försöker attackera en rad olikafaktorer bakom prisstegringarna och inte nöjer sig med en sterilåtstramningspolifik av det slag som tycks vara opposifionens enda recept. Innebörden av denna politik är att marginalskatterna sänksbåde 1984 och 1985 för praktiskt taget alla heltidsarbetande. Genom en omlagdfinansiering av skattereformen blir det möjligt att undvika en höjning avarbetsgivaravgifterna . För att öka flexibiliteten, smidigheten, påfaktormarknaderna har vi intensifierat den s. k. bristyrkesutbildningen.Bolagsskatten reformeras och Vissa ekonomiskpolitiska åtgärder, m. m. Vissa ekonomisk-pohtiska åtgärder, m. m. sänks,vilket befrämjar kapitalets rörlighet. Vi förbereder insatser för att säkraråvamtillförseln till vår trävaruindustri. kommer en rad olika statliga utgifter attavindexeras eller begränsas genom ett tak för hur mycket de kan öka. Det bör gepraktiskt taget alla medborgare starka skäl för att hålla nere prisstegringarnaför att på det sättet bevara realvärdet av de olika berörda bidragen ochtransfereringarna. Men, som vi har sagt från regeringens sida, för att kunnabekämpa inflationen med kraft och effektivitet måste regeringen få hjälp av enrad olika grupper och instanser i samhället. Vi kan inte klara det enbart medden ekonomiska politiken. Här hänger det också på hur man agerar i företag,kommuner och organisationer. Men jag tycker att vi har fått betydande stödredan nu. En rad kommuner kommer att tillämpa samma budgeteringsprinciper somstaten, dvs. lägga ett tak på budgetposter och anslag . Deallmännyttiga bostadsföretagen och hyresgästföreningarna har gjort upp omrekordlåga hyreshöjningar och därmed lagt tak för inflationen på enväsentlig del av vår totala konsumtion. Lägger man till detta det faktum att den importeradeinflationen torde bli låg och att kostnadsläget i företagen förbättras av denmycket snabba ökningen av deras produktivitet måste vi dra slutsatsen att detfinns mycket goda förutsättningar att nå inflationsmålet under loppet av1984. Men ytterligare en förutsättning är att den kommandevårens avtalsrörelse resulterar i nominella lönepåslag som är förenliga med denmålsatta inflationstakten. Avtalsrörelsen är det nålsöga genom vilketkrispolitiken nu måste pressa sig för att kunna ge de önskade långsiktigaförbättringarna av vårt ekonomiska läge. För att avtalsrörelsen skall resultera i enkostnadsstegring som inte försämrar vår konkurrenskraft måste treförutsättningar uppfyllas. För det första måste vi införa löntagarfonder, såatt de största vinsterna fördelas på ett mera rättvist sätt. Vi kan inte begäraatt löntagarna skall hålla tillbaka lönekrav och konsumtion som enliten grupp redan mäktiga och förmögna kapitalägare blir ännu mäktigare ochförmögnare. För det andra måste de ökade vinsterna utlösas i en uppgång avinvesteringarna. Som jag har visat tyder allt också på attindustriinvesteringarna börjar öka igen . Men för det tredje måste vi inse att vi som nation aldrigkan få ut mer i lön för vårt arbete än vad andra faktiskt är villiga att betalai ersättning för vad vi producerar. Det avgörande är nu att kostnaderna försvenska produkter inte stiger mer än i andra länder som konkurrerar med oss påvärldsmarknaden. Och i de länderna har man till priset av en hög arbetslöshetkraftigt pressat ner takten i kostnads- och prisstegringarna. Om vi skall kunnagöra det andra länder däremot inte förmår - pressa ner arbetslösheten - måstevi behålla den konkurrenskraft vi nu skaffat oss. Det är dessutom så, att utsikterna att börja förbättralevnadsstandard och reahnkomster ökar, om vi kan hålla igen på ökningen av denominella inkomsterna. Det finns vid det här laget många års bittraerfarenheter av hur i kronor ochören stora lönehöjningar snabbt ätits upp av nya prisstegringar, som fördärvatköpkraft och levnadsstandard och till slut också sysselsättningen.