prot · G70992 · 1983-12-31 00:00:00 — Mendessa motsvarades till 7,5 miljarder av en minskning av den privataupplåningen. De privata företagen har också lånat utomlands. De ville under1983 minska sin nettoskuldsättning genom en ovanligt snabb nedamortering avutlandslån. Det är i och för sig inget konstigt, och inte heller någonting attorda om särskilt mycket. Därför ställde staten 7,5 miljarder till det privatanäringslivets förfogande för det ändamålet. Ytterligare 6 miljarder av statensupplåning gick åt till att öka vår valutareserv.Riksbankens bedömning var helt enkelt den att vår valutareserv var för låg ochatt den därför borde ökas och spädas på. Det är heller ingenting särskilt attsäga om detta. Den ökning i utlandsskulden som motsvaras av en ökning ivalutareserven innebär emellertid ingen som helst ökning i vårnettoskuldsättning. Ökningen i utlandsskuld motsvaras här av en ökning i vårautländska tillgångar. Summerar vi och ser till ökningen i den totalautlandsskuld som har, finner vi att utlandsskulden ingalunda ökade med25 miljarder, som försöker ge sken av. Tvärtom, den ökade exakt medvärdet hos vårt bytesbalansunderskott, dvs. med 6 miljarder. All ekonomisklogik säger också att så måste vara fallet; Ett annat trick som försöker sig på är att manpåstår att utlandsskulden bhr tyngre att bära på grund av devalveringarna.Parentetiskt kommer vi ju ihåg att också borgerliga regeringar devalverade 1977och 1981. är det faktiskt så att denna effekt realekonomiskt sett är ensynvilla. I och för sig är det sant att den statliga utlandsskulden ökade med 31miljarder från till , trots att nettoupplåningenbara uppgick till hälften av detta belopp. Resten var en bokföringseffekt, somberodde på att den existerande utlandsskulden, i svenska kronor räknat, blevstörre på grund av devalvering. När vi skall betala tillbaka vår utlandsskuldskall vi göra det i utländsk valuta, inte i svenska kronor. Därför blir detinte alls drygare att betala tillbaka utlandsskulden till följd av endevalvering. Före devalveringen 1982 fick X antal dollar för varje bil som man sålde på denamerikanska marknaden. Efter devalveringen får , om man över huvud tagetinget gör, x antal dollar för samma bil. Det är bara det att denna summa nu är16% mer värd i kronor räknat. Om vi vill amortera av på vårutlandsskuld, blir det därför inte alls tyngre än före devalveringen.Devalveringen gör det inte svårare för oss att tjäna in utländsk valuta, ochdet är detta som saken handlar om. I själva verket är sakläget precis det motsatta mot vadmoderaterna försöker göra gällande. Genom devalveringen ökar svenska företagskonkurrenskraft. Därför kan vi också sälja mer utomlands och tjäna in mervaluta, så att det realt sett blir lättare att amortera utlandsskulden.Moderaterna har varit emot devalvering. Men det är enbarttack vare denna som vi lyckats bringa ned vårt bytesbalansunderskott ochdärigenom vår nettoupplåning från utlandet. Den ansats som ochmoderaterna här företräder är därför helt ohållbar. Att som de gör fästa vissa optiska effekter på den svenska utlandsskuldens inhemska värde menhelt bortse från devalveringens reala effekter på den svenska ekonomins totalakonkurrensförmåga och dess effekt på nettoupplåningen från utlandet ärverkligen att ställa saker och ting helt på huvudet. Erfarenheten visar också att devalveringen har haft dessapositiva effekter. Som vi har sagt här tidigare; jämför 1982, nettoupplåning 23miljarder, med 1983, nettoupplåning 6 miljarder. Sanningen är i själva verketatt vi under de borgerliga åren var så illa ute att vi t. o. m. tvangs att lånaför att kunna betala Det behöver vi inte längre. 1 fjol uppgick räntorna påutlandsskulden, som ackumulerats under de borgerliga åren, till 19 miljarderkronor. Två tredjedelar av de räntorna kunde vi arbeta ihop till själva, medökad export. Det är sant: vi är inte riktigt herrar i vårt eget hus, men vi ärdet i betydligt större utsträckning än som var fallet under de borgerliga åren.Och det är just tack vare devalveringspolitiken som vi har lyckats kommadärhän. Jag tillhör inte dem som menar att vi har löst alla våraekonomiska problem, men vi är i alla fall på rätt väg. När det gällerutlandsaffärerna har en kraftig sanering skett. Efter ytterligare avtillväxt bör vi också ha möjligheter att få ned budgetunderskottet. Reservationerna i dagens betänkande från finansutskottetvisar att de borgerliga i realiteten är splittrade. Det s. k. alternativet sommoderaterna försöker framställa är i realiteten inget alternativ, för detsaknar varje förankring i verkligheten. I grunden har de borgerliga inte hellernågot alternativ till socialdemokratins politik. Det är därför som de försökersnurra på den här löntagarfondskuttingen ytterligare några varv. Det äringenting annat än ren verklighetsflykt de ägnar sig åt. Däremot ger densocialdemokratiska politiken hopp för framtiden. Det är den som visar vägen urdet moras dit av borgerligt styre fört oss. Med det anförda, fru talman, ber jag att få yrka bifalltill utskottsmajoritetens hemställan i alla dess delar. 17LARS () replik: Jag är litet förundrad över Bo Söderstensinlägg, inte över vad han sade - det kunde man förutse - men över att han gårin i debatten , sedan finansutskottets ordförande i sittanförande täckt hela området. Det tyder på att han i förväg insåg att detkanske inte skulle gå så bra. anförande formade sig till ettgeneralangrepp på moderat politik. Det är frestande att ta upp åtskilliga av defelaktigheter han anförde, men jag skall koncentrera mig på den lektion somprofessor försökte ge mig om statsskuldpolitik. Hans första punkt varatt upplåningen under föregående år inte var 25 utan . Dåber jag att slå upp s. 15 i finansplanen, tabell 1, där det stårsom rubrik Finansiering av budgetunderskottet 1982-1984. Där står det Utlandet25 miljarder . Vi hade i går inför den moderata riksdagsgruppen enföredragning av riksbankschefen . Han hade på den platsen siffran26 miljarder. Det här är en debatt som jag tycker får föra medfinansministern och riksbankschefen. Sedan försökte förringa problemet genom attsäga att det inte är något annat som från svensk synpunkt är farligt än vår nettoupplåningutomlands, och den motsvarar bytesunderskottet. Han gjorde inte det fel somArne Gadd begick när han blandade in betalningsbalansen, men han kom ändå inteåt den argumentation vi för. Vi hävdar att det är fel att staten lånar merutomlands än vad som motsvarar bytesunderskottet och att detta görs i syfte attdölja svårigheterna och behovet av åtstramningspolitik för att undvika dennaökade riskexponering för statens del. Kan förneka att den statliga utlandsskuldenunder jom socialdemokraterna har varit vid makten har ökat medbortåt 50 miljarder? Ungefär hälften av ökningen beror på nyupplåning. Ökningenberor också på kursförluster och till en del på devalveringseffekter. Om man devalverar i den stora skala som den nytillträddasocialdemokratiska regeringen gjorde, är det naturligtvis ofrånkomligt att dettillfälligt blir en lättnad för exportindustrin, som får lättare att sälja. Menbaksidan av detta är att vår utlandsskuld växer. Återbetalningsanspråken på ossökar. Det krävs mycket av extra exportintäkter för att betala igen denförsämring av nettoställning gentemot utlandet som devalveringenåstadkom. 18 BOSÖDERSTEN (s) replik: Det är på den senaste punkten som LarsTobisson har helt fel. Det blir inte tyngre för oss att betala tillbaks vårutlandsskuld på grund av devalveringen. Tvärtom är devalveringen enförutsättning för att vi över huvud taget skall kunna betala tillbaka vårutlandsskuld. Under de borgerliga åren tvangs vi att låna till räntorna.Devalveringen var den enda förutsättningen för att vi skulle kunna ta nerunderskottet i bytesbalansen från 23 miljarder till 6 miljarder. Därigenom kanvi för egen maskin betala 13 av de 19 miljarder som vi har i räntor och behöverenbart låna till 6. För att förklara det hela kanske vi skall se på ettföretag. Säg att ett företag har uflandslån men också exportinkomster. Säg attutlandslånen är dubbelt så stora som de normala exportinkomsterna. Vid endevalvering gör företaget en kursförlust på utlandsskulden. Men görföretaget, till följd av devalveringen, en precis lika stor vinst påexportinkomsterna. Relationen mellan skuld och intäkter är exakt densamma, ävenräknat i inhemsk valuta. Det är enbart en optisk villa som har råkatut för. ställde frågan om inte staten trotsallt lånade 20 miljarder. Jo, det gjorde vi. 6 miljarder var det nödtvunget attlåna för att täcka underskotten i bytesbalansen. 7,5 miljarder lånade vivisserligen, men vi gav dem till de privata företagen för att de skulleamortera sina skulder, som totalt sett är ungefär lika stora som statens. Vill föra en politik där vi skall hindra deprivata företagen att amortera ned sina skulder? De är redan reglerade avriksbankens bestämmelser, som har varit tämligen rigorösa. Vi lättar nu upp demgenom att sänka gränsen för |ånen från fem till . Om det är det som LarsTobisson vill förhindra, skall han säga ifrån att det i själva verket är så,för det är den saken det handlar om. Eller menar att vi skulle haavstått från att bygga upp valutareserven med 6 miljarder? Det är den andraslutsatsen som man kan dra. Nej, när man verkligen går igenom fakta och gör en hårdanalys, finner man att är som den berömde kejsaren i H. C.Andersens saga. Jag kan inte undgå att tycka att de borgerligaföreträdarna i denna debatt har gjort sitt allra bästa - eller sitt allravärsta - för att ge en vrångbild av ekonomiska läge. I och för sig kanman inte förneka att har en konjunkturuppgång. Såvitt jag förstodvågade ingen av oppositionens talesmän heller dölja detta uppenbara faktum.Däremot säger de att detta helt och hållet beror på att det råder högkonjunkturutomlands. skulle alltså av enbart tur eller lyckliga omständigheter haråkat in i den uppgång av industrikonjunkturen som vi nu har. Detta är inte sant, fru talman. Det råder inget tvivel omatt den huvudsakliga förklaringen till uppgången inom svensk industri ochsvenskt näringsliv är att det har skett en kraftig förbättring av vårkonkurrenskraft. hade de svenska exportpriserna, jämfört medläget , i genomsnitt sjunkit i förhållande tillvärldsmarknadspriserna. Utländska leverantörer till höjde underfjolåret sina priser i svenska kronor , vilket stärkte de svenskaunderleverantörernas ställning på hemmamarknaden. En följd av detta är att den svenska industrinsmarknadsandelar har växt kraffigt. I den preliminära nationalbudgetenuppskattas vinsterna av marknadsandelarna inom OECD-området till förbearbetade varor. beräkningar tyder på att denna siffra, som bygger påförhållandena , kan vara underskattad. Under tredjekvartalet 1983 ägde en mycket stark andelsökning rum. Orderingången från exportmarknaderna ökade kraftigt underhela 1983, särskilt om man jämför med konkurrentländerna. De två faktorernaväxande marknadsandelar och ökande orderingång har lett till en mycket snabbexportökning, den snabbaste som jag minns att vi någonsin har haft. Den totalaexportvolymen ökade med 11,. Det är en tredubblingjämfört med ökningen . Exporten av enbart industrivarorökade med 10,. Därför är det helt omöjligt att hävda attmarknadstillväxten, som var , förklarar dessa kraftiga ökningar av vårexport. Det är alltså inte sant när , och andraborgerliga megafoner ropar ut att vi har och tacka för våra framgångar. sjönk importen av industrivaror med 0,. Även det är en mycket dramafisk omsvängning, eftersom just denna importökade med hela 7,1982. Det året hade vi dessutom egentligen ingen ökningalls av produktionen. Bruttonationalprodukten minskade 1982. däremotökade den , medan importen minskade. Inte heller här kan man dra någonannan slutsats än att vi i stor skala återtar marknadsandelar också på densvenska marknaden. De socialdemokratiska företrädarna för finansutskottet haringående kommenterat att detta har lett till att vi har fått en remarkabelförbättring av vår utrikeshandel. Det förtjänar ändå att erinras om att det underskottpå 7 miljarder i handeln med varor som vi hade svängde till ettöverskott 4 protokoll 1983/84:92-94 på 10miljarder , dvs. en omsvängning på 17 miljarder. T. o. m. vårt sorgebarnturistnettot lyckades vi, fru talman, förbättra med 2 miljarder ,trots att solen här inte sken mycket mera än den gör normalt. Hela bilden avvår yttre balans är faktiskt avsevärt mycket bättre än vad någonförutspådde när vi hade finansdebatt . Och det var absolut inteså att regeringen lade fram några glädjekalkyler som sedan visade sig varaöverdrivet optimistiska. På varje punkt har den faktiska utvecklingen blivitbättre än de prognoser vi gjorde. Jag riktar denna erinran speciellt till LarsTobisson, som häri talarstolen med stora åthävor talade om att regeringen varkänd för sina glädjekalkyler och yviga prognoser. borde stämmaned tonen, tycker jag. ser vi att vi kommer att få en fortsattförstärkning av vår utrikeshandel. Uppgången i våra utrikesmarknader ärkraftigare än , men räknar vi med att kunna ta ytterligaremarknadsandelar . Det gör att vi har gott hopp om att kunna ytterligareminska vårt underskott i de totala utrikesaffärerna. De första månadssiffrornaför 1984 är i det avseendet mycket hoppingivande. Vi har enormt stora överskotti vår varuhandel, och möjligen kan vi få ett ännu bättre utfall än det viräknat fram i våra prognoser. Naturligtvis har denna utveckling av vår utrikeshandelgivit en kraftig tillväxtimpuls till svensk industri. Enligt de senastesiffrorna steg industriproduktionen med . Det är enprocentenhet mer än vad vi räknade med i budgetpropositionen . Det ärkanske värt att påminna om att det är första gången som vi kan setillbaka under vilket industriproduktionen har vuxit. Hållerprognosen om en ytterligare uppgång med skulle vi därmedkomma upp produktionsnivå, som är den högsta i . Dåhar vi, fru talman, äntligen arbetat oss tillbaka till det volymmässiga läge somsvensk industri hade innan fick annan regim: Som ett resultat av denna utveckling har lönsamhetenförbättrats. Jag tyckte mig höra att och även sadeatt regeringen gör allt för att motarbeta näringslivet. "foromkring" och sade att vi bedriver planhushållning. Jag antar han med dettamenar att vi också är fientliga mot sådana ting som lönsamhet, effektivitet ochutveckling i näringslivet - det brukar ju vara så när moderater använder ordetplanhushållning. Låt mig upplysa om att vinsterna i näringslivet nu stigeri en takt som de aldrig hade under borgerliga regeringar. I den meningenförstår jag C.-H. Han tycker nämligen inte om vinsteri näringslivet. Vi konstaterar nu att det är nödvändigt för oss att kommatillbaka till en lönsamhetsnivå som ger oss ett hållbart underlag förinvesteringar, produktion och sysselsättning. Och vi är på väg dit. nådde vi ett mycket viktigt mål.Räntabiliteten, avkastningen på det produktiva kapitalet i näringslivet, blevlika hög som avkastningen på finansiella placeringar, om den senare mäts medspecialinlåningsräntan i bankerna. Under de borgerliga åren var avkastningenhela tidenstörre om man lånadeut pengarna än om man investerade dem, och det gjorde naturligtvis attinvesteringarna sjönk. bör den här relationen förskjutas så, att detblir mer lönsamt för företagen att investera i byggnader, maskiner och annanutrustning än att låna ut pengar. Därför, C.-H. , är det viktigt attvi har en hygglig lönsamhet i näringslivet. Vi kan alltid hoppas på atträntenivån skall sjunka och att därmed kravet på lönsamhet för de produktivainvesteringarna kan sänkas. Men som det nu är skall vi vara glada över att detäntligen inte går för näringslivet att försvara en bristandeinvesteringsvilja med att det inte är lönsammare att investera än att placerafinansiellt eller spekulativt. Vår fienflighet mot näringslivet skulle också visa sigdäri att vi låter näringslivet minska sin skuldsättning och förstärka sinsoliditet - det var bl. a. det som debatten mellan och handlade om. Jag förstår inte hur ni kan stå här i vittnens närvarooch påstå att vi bedriver en näringsfientlig politik när allt detta inträffar. Vi har alltså en kraftigt ökad lönsamhet, ökad produktionoch ett bättre kapacitetsutnyttjande i industrin - det borde leda till attindustriinvesteringarna efter många års nedgång äntligen vänder uppåt. som har gjorts pekar på en uppgång i industrin, med ungefär 8%.Från flera synpunkter är detta en alltför låg siffra. För utvecklingen avsysselsättning och produktionsförmåga måste svensk industri byggas ut isnabb takt . Det är inte otroligt att vi också här underskattar denfaktiska utvecklingen - att investeringsuppgången blir snabbare. Men industrinborde ändå, i eget välförstått intresse, ta till vara allamöjligheter den har fill ökade investeringar. Det gäller inte minst med hänsyntill industrins intresse av att bevara den nu uppnådda goda lönsamheten. Detborde således stå klart även för industrin att de fackliga organisationerna ivårt land utsätts för betydande påfrestningar när de förväntas att visa rimligåterhållsamhet i sina lönekrav och när den ena rapporten efter den andra omkraftigt förbättrade vinstresultat lämnas av de stora exportföretagen, vilkasvinster nu i många fall klättrat över miljardnivån. Det är begripligt omlöntagarnas otålighet växer och att det från deras synpunkt ter sig rimligt attfå en större del av vinsterna, om de inte används för produktiva ändamål, dvs.inte sätts in för produkfiva investeringar, som ger sysselsättning ochbättre reallöner . Jag vill därför rikta en allvarligt menad uppmaning tillindustrins företrädare att redovisa hur de avser att använda sinavinster och att därvidså långt det över huvud taget är möjligt beskriva sina investeringsplanerpå både kort och lång sikt. I det sammanhanget vill jag ta upp en fråga somgäller statens politik visavi investeringar och skattesubvenfioner. Sedanbörjan av har investeringsfonderna varit oavbrutet frisläppta förbyggnads-och maskininvesteringar. Det är uppenbart att investeringsfonderna pådet sättet förlorat all kontakt med sitt ursprungliga syfte, nämligen attpåverka den fidsmässiga lokaliseringen av företagens investeringar. ett sättatt styra investeringar över konjunkturen - det var därför fonderna infördes. Istället har investeringsfonderna blivit ytterligare en permanent skattemässigavskrivningsförmån. Alla analyser som gjorts av investeringsfondernas effektunder , visar dessutom att dessa effekter i stort sett har sjunkitner till noll, dvs. företagens investeringar har inte i något avseendepåverkats. Med hänsyn till att lönsamheten nu så väsentligt harförbättrats och att soliditeten har ökat borde det vara dags att ta åtminstoneett steg för att försöka återföra investeringsfonderna till deras ursprungligaoch egentliga uppgift, nämligen att påverka investeringarnas förläggning ifiden över konjunkturcykeln. Det kan bara ske genom att fondfrisläppet på nyttbörjar variera med - eller snarare mot - konjunkturcykeln. Jag vill härmed meddela att regeringen inte avser attförlänga det allmänna frisläppet av investeringsfonder för maskiner för hela1985. För att ge företagen rimlig möjlighet att utnyttja sina fonder börfrisläppet upphöra i och med utgången av . Frisläppdärefter kommer att medges bara för maskininvesteringar i regioner med särskiltstora sysselsättningsproblem. Arbetslösheten är fortfarande alldeles förhög. Stigande produktion och bättre kapacitetsutnyttjande väntas emellertidmedföra en nedgång . Både den privata tjänstesektorn och kommunernafortsätter att expandera sin sysselsättning, även om det för kommunernas delinte alls sker i samma takt som . Inom industrin väntar vi ossatt nedgången i sysselsättningen nu skall förbytas i en ökning med ungefär15000 personer, och vi skulle få en total ökning av sysselsättningen medungefär 40000. Om arbetskraftsutbudet ökar med 25000 personer, som man nuförutser, skulle det innebära en nedgång av den öppna arbetslösheten från 3,5 %av arbetskraften till . Jag delar deras mening som säger att dettainte för oss fill full sysselsättning. Men om nu inte sysselsättningsökningeninom industrin kommer i gång så snabbt som den gjorde vid konjunkturuppgången1978/79, beror det på att kapacitetsutnyttjandet var väldigt mycket lägre denhär gången än . Dessutom är det en betydande eftersläpning mellanorderingång och ökad produktion. För att illustrera det kan jag nämna att medanindustrins orderingång från exportmarknaderna ökade med i volymfrån bottenläget i mitten av 1982 fill , ökade leveranserna inte merän , vilket i och för sig är en mycket bra siffra, . Med andra ord; Man kunde i stor utsträckning sälja från delager som hade byggts upp tidigare, och produktionsökningen klarade man genomatt förbättra utnyttjandet av befintlig kapacitet. Men börkapacitetsutnyttjandet äntligen ha nått den nivå där det blir både behövligtoch möjligt för industrin att öka sin nettoefterfrågan på arbetskraft. Jag tycker att det ändå är möjligt att nu draslutsatsen att den förda politiken har spelat en väsentlig roll för det somsker i svensk industri och att den i betydande avseenden har varitframgångsrik. måste det understrykas attdet är nu som den här politiken står inför sitt avgörande test. Skall depositiva resultaten bli bestående och leda till en stabil uppgång av produktionoch sysselsättning, måste vi behålla och bevara de framsteg som har nåtts närdet gäller konkurrenskraft, kostnader och produktion. Detkräver att 1970-talets inflationsutveckling bryts. Vi har ju satt som mål attunder loppet av 1984 begränsa inflationen till . Det har mottagits,inte minst här i kammaren från oppositionshåll, med medhdsam-ma huvudskakningar- det kommer aldrig att gå, anser man. Jag tycker att man bör akta sig ocksåden här gången för att alltför tvärsäkert underkänna den polifik som regeringenavser att bedriva. För faktum är att vi har goda möjligheter att radikalt taner inflationstakten. Vårtmål är att under loppet av 1984 bringa ned inflationen till nivån 4 %.Innebörden, som tyvärr ofta misstolkas, är att konsumentprisindex inte skall stiga med mer än ungefär 4 %.Det är alltså inte prisstegringen mellan årsgenomsnitten som avses med dennasiffra. Eftersom vi utgår från en högre nivå 1983, då denvar , kommer siffran för prisstegringarna mellan årsgenomsnitten att liggahögre än målsättningen på . Det blir i prisstegring mellanårsgenomsnitten 1983 och 1984, vilket är förenligt med inflationsmålet.Uttryckt på detta sätt är alltså uppgiften att bringa ned prisstegringen från8,år . Dettaframstår som en ganska reahstisk målsättning. Praktiskt taget alla deunderliggande faktorer som utpekats som avgörande förinflationen-budgetunderskottet, skattepolitiken och produktiviteten - utvecklasnu på ett sätt som medför att inflationstrycket lättar påtagligt. Härkommer jag till en annan punkt där borgerlighetens företrädare gör sitt bästaför att försöka undvika verkligheten. När det gäller statens budgetunderskottär sanningen den att det från en toppnotering på av BNP , underdet sista borgerliga regeringsåret, nu har sjunkit till 10,av BNP . Detär alltså en nedgång med över 21/, mätt i förhållande till vår BNP. Samtidigtläggs kreditpolitiken om, så att en mindre del av underskottet finansieras påett likviditetsökande sätt. Tillväxten av penningmängden har halverats jämförtmed 1982. När kräver kontroll över penningmängdens tillväxt ärhan alltså bönhörd. Dettafår mig att säga att de som tror på de monetaristiska förklaringarna ompenningmängden såsom styrande för inflationen således har all anledning attkänna förtröstan. Mendet är inte bara budgetsaldots inflationsdrivande effekter som minskar. Ocksåskatte- och utgiftspolitiken kommer att få återhållande effekter. Jagnoterade att var bekymrad över den offentliga sektorns tillväxt,liksom många andra. Han sade att den offenthga sektorn har växt snabbt ochkontinuerligt. Ja, den har växt snabbt - men inte kontinuerligt. Den växtenämHgen allra snabbast som de borgerliga regeringarna härskade.Under de åren ökade de offentliga utgifterna med i genomsnitt6 % efter inflation.