prot · G70910 · 1983-12-31 00:00:00 — Det varden inte bara därför att den sett eländet för de enskilda arbetslösa, utandärför att den visste hur arbetslöshet i grund försämrar hela arbetarklassensställning i samhället och hur den stärker borgarklassen, som är arbetarklassensfiende. Den fulla sysselsättningen firms inte längre. Den har intefunnits . Den långsiktiga tendensen har varit att arbetslöshet ochundersysselsättning stadigt och obönhörligt har ökat. Arbetslöshetsproblemet i har därmed ändratkaraktär. Länge var arbetslöshet något som berörde få människor . Den uppträdde tillfälligt för att sedan försvinna; så var läget underefterkrigstidens första . är det annorlunda. Arbetslöshetoch undersysselsättning är inte något som kommer och går. Det finns där helatiden. Det finns både i högkonjunktur och i lågkonjunktur. Det är ett ståendeinslag i ekonomin. Ekonomin håller sig med en växande och stående mänskligreservarmé, och reservarmén tycks växa, oavsett vilken regering som sitter. Varför blir det så? Arbetslöshet framgår med nödvändighetur det ekonomiska systemet. Produktionsmedlen är i händerna på ett fåtal, medanflertalet lever på lönearbete. Det uppstår en allt starkare spänning mellan detväxande överskott som kan produceras och förmågan att avsätta detta överskott isamhällets bas, som ju är lönearbetet. Trycket från överskottet tvingarkapitalisterna att till varje pris reducera sina kostnader. Kostnadernareduceras genom att slå ut det mänskliga arbetet ur produktionsprocessen. Denna utveckling pågår nu i alla västliga ekonomier. Denger upphov till något som man internationellt brukar kalla marginalisering. Detbetyder att växande skikt av befolkningen lever i samhällets utkant. De leversom fattiga utan samband med ekonomin, samhällsfunktionerna och demedborgerliga rättighetssystemen. I länder som , och Guatemalaslår man ihjäl dem - detta utan att det tycks bereda våra samvetsömmahemmaliberaler några större bekymmer. I och är deundernärda och fryser ibland ihjäl. stär dess bättre inte där står - . Menockså här växer skiktet av människor i samhällets marginal. Mellan 10 och 15 %av den arbetsföra befolkningen i landet befinner sig i den kategorin. Deras livär provisorier. De saknar stabil kontakt med arbetsliv och samhällsfunktioner.De har dålig ekonomi. Deras sociala och kulturella identitet är hotad. De ärinte på samma sätt som andra delaktiga i de medborgerliga rättigheterna. De ärinte fria. Denna arbetslöshet, denna marginalisering, är detstörsta politiska och sociala problemet i . Talet om budgetunderskott,s. k. obalanser i utrikesaffärerna, för att inte tala om all borgerligskattekverulans, borde ju väga lätt inför behovet att bekämpa arbetslöshetenoch utslagningen. Den kampen borde vara det överordnade målet. Så är det nu inte. Det finns en avgörande skillnad mellansocialdemokratins politik från 1930~talet och dess politik . Det ledandeskiktet i socialdemokratin har gjort en ideologisk reträtt. Man har böjt sigför teorier och föreställningar, som är av borgerligt ursprung. paroll var"hellre budgetunderskott än arbetslöshet". Dagens regering har somparoll "budgetunderskottet får inte öka, oavsett hur det går medarbetslösheten". Detta är att ställa upp på en borgerlig ideologi. Denallmänna hysterin kring budgetunderskottet är till stor del ett sken, enpropagandalögn, avsedd att skrämma vanligt folk till undergivenhet.Underskottet är heller inte 90 miljarder, som det ständigt skriks om, utan barakring 50. 10 eller 15 miljarder till i budgetunderskott är inget allvarligtproblem, om pengarna verkligen skulle användas till att bekämpa arbetslösheten- tvärtom vore det ett ganska lågt pris. F. ö. är inte ökat budgetunderskottden enda metoden att finansiera satsningar mot arbetslösheten. Sådanasatsningar innebär ökade offentliga utgifter och därmed en höjning av nationalprodukten.Därigenom kan man via beskattning dra in ett belopp motsvarande den höjningen.Det finns ju nämligen pengar att ta. Värdet av de börsnoterade aktierna här ilandet har pä ett enda år stigit med hela 150 miljarder. Det finns därutöverstora vinster som gjorts på improduktiva affärer och verksamheter och somundandras en skapande, produktiv användning. Men regeringen har lagt sig till med en borgerlig syn påbudgetunderskottet, och den har också övergått till en borgerlig syn påvinster och överflyttningar av förmögenheter till de stora kapitalägarna.Regeringen vill varken öka budgetunderskottet eller nagga kapitalvinsterna.Följden av detta är att försöken att bekämpa arbetslösheten med nödvändighetblir halvhjärtade. De begränsas av andra mål. Arbetslösheten är för regeringeninte den viktigaste frågan. Den är underordnad bl. a. de budgetpolitiska målen. Varför har det blivit sä? Det kan ju inte bara skyllas påatt socialdemokratiska statsråd har ett mer borgerligt själsliv än påWigforss och Per tid. Jag tror att det har att göra med ett annatproblem, nämligen att socialdemokratin har begränsat hela sin historiskapolitiska roll. Själva ramen för dess politik är att den inte skall förändrakapitalismen utan förvalta den. gick det ganska bra. Reformismen hade då ensjälvständig filosofi och en självständig metod för att bekämpa arbetslösheten.Det fanns också ett rakt sainband mellan stimulans av efterfrågan,investeringar och nya jobb. Det gick att skapa jobb med en allmänstimulanspolitik av Wigforss märke. Men är kapitalismen själv som system en annan än då.Kapitalet är mycket mer koiicentrerat och har mycket mer internationellaanknytningar. Vill man inte ändra på kapitalismen, måste man ta hänsyn tilldenna dess ökade makt. Det är ett socialdemokratiskt dilemma. finns inte samma direkta samband mellan efterfrågan,investeringar och jobb. Nya investeringar slår i stället lika ofta ut arbetensom de skapar nya. Den allmänna stimulanspolitiken fungerar därför inte påsamma sätt. Det gör heller inte devalveringar och ökade företagsvinster. Framför allt har kapitalismens ställning i förhållandetill det mänskliga arbetet förändrats. Kapitalismen behöver inte allamänniskor i . Den sorterar tvärtom ut fler och fler för att minska sinakostnader. Och ju fler den sorterar ut, desto svårare får den att bli av medsina växande överskott. Dessa destruktiva ekonomiska lagar kan brytas bara isamhällelig form och i samhällelig regi. Men det kallas socialism, och det ärregeringen rädd för. Och så länge man är rädd för att skapa något nytt, måsteman underkasta sig det gamla samhällets villkor. Det är denna grundinställning som bl. a. präglarregeringens arbetsmarknadspolifik. Regeringens roll är att administrera denhär stora mänskliga reservarmén. Att hålla den i provisoriska verksamhetereller vid A-kassa i 12 protokoll 1983/84:7-10 väntan på att näringslivet skall komma och handplockaenstaka personer. Det ärockså därför den i mänga avseenden sympatiska idénatt inrättas, k. ungdomslag för arbetslösa ungdomar hamnar fel. Det är uppenbarligen inte meningen att ungdomslagen skallsamlas till ett meningsfullt och stabilt arbete för viktiga behov inom denoffentliga sektorn samt att denna verksamhet och erfarenheterna därav skall geungdomarna en grund för att få fasta arbeten på den arbetsplats där de ärverksamma och behövs. I stället är det meningen att de skall förvaras iungdomslagen som ett provisorium. De skall inte längre belastaarbetslöshetsstatistiken, och de skall vara skyldiga att ställa upp. Detinnebär att de skall lämna ungdomslaget och jobbet där så fort det kommer enprivatkapitalist och säger att den eller den behöver jag. Det är litet märkligt och trist att se hur regeringen isjälva verket osökt och omedvetet accepterar den konservativa synen på dearbetslösa ungdomarna. In i ungdomslagen, annars får du inte KAS ellerarbetslöshetsunderstöd! L't ur ungdomslagen när kapitalet kallar! Vill du intestä till arbetsmarknadens förfogande, da får du ingen försörjning. Välja självär det inte tal om. Någon rättighet skall inte överflödsmänniskan i reservarménha. Kapitalismens förvaltande kräver reservmänniskornas disciplinering underdess maktförhållanden och villkor. Naturligtvis finns det en väg ur arbetslösheten och enframtid för människorna i reservarmén. Men det förutsätter att man börjargenombryta det system och de maktförhållanden ur vars inre motsättningararbetslösheten uppkommer. För det första måste kampen mot arbetslösheten överordnasde budgetpolitiska målen. Det är inte de arbetslösa som skall tjänabudgetpolitikens syften. Det är budgetpolitiken som skall tjäna de arbetslösa. För det andra är det uppenbarligen den offentliga sektornsom måste vara spjutspetsen i skapandet av nya arbeten. I den ramen skulleungdomslagens roll bli en annan och bättre. För det tredje är det nödvändigt att utvecklandet avindustrin sker i samhällelig regi eller via löntagarfonder. Det måste då varafonder som inte enbart uppträder soin aktieköpare på börsen. Då riskerar de attinte åstadkomma några nya arbeten och inte heller styra teknologin på ett sättsom tjänar det stora folkflertalets intressen. För det fjärde är det nödvändigt att under 1980-taletgenomföra sex timmars arbetsdag. Den efterfrågade mängden mänskligt arbeteräcker med all sannolikhet inte till för full sysselsättning med nuvarandearbetsdag. För det femte måste man komma bort från kortsiktigheten iden nuvarande arbetsmarknadspolitiken. Det är ju smått beklämmande atttjänstemän i och pä AMS skall sitta och "pytsaut" pengar till olika specialanslag i sänder. En övergång tilltreåriga budgetperioder och en ordning där kommuner och affärsdrivande verk faregna totalramar att röra sig med för att bekämpa arbetslösheten och skapa nyajobb inom sina verksamhetsområden är nödvändig. har blivit ett kroniskt och strukturellt problem måste denockså angripas med större administrativ kontinuitet och långsiktighet. För det sjätte måste arbetarrörelsen själv börjaifrågasätta den roll som den har spelat iarbetslöshetsfrågan, nämligen rollen som administratören av reservarmén, somuppehållaren av ett borgerligt systems behov och som uppehållaren av de arbetslösasunderordnande. Det förhåller sig nämligen sä att medborgerliga samtdemokratiska fri- och rättigheter i egentlig mening bara kan åtnjutas avmänniskor med självständig ekonomi och med ett någorlunda stabilt arbete somgrund för sina liv. Frihet kräver jämlikhet. Och arbetslösheten är en av defaktorer som hårdast verkar i riktning mot ojämlikhet och som reducerarmänniskornas frihet. Jag skall begränsa mig till en relativt kortreplik även den här gången. Två saker i det sade skall jag taupp. först början av hans resonemang om den fulla sysselsättningen. Den fulla sysselsättningen har inte funnits ,säger . Jag skulle vilja påstå att vi aldrig har haft fullsysselsättning här i landet. På sätt och vis är vi mycket närmare denfulla sysselsättningen än vi var . Jämfört med för 15 år sedanhar vi kunnat öka antalet människor i arbetsför ålder som är ute påarbetsmarknaden. Man kan naturligtvis trolla med definitioner, men den doldaarbetslösheten, framför allt bland kvinnorna, har vi steg för steg kunnatminska. Full sysselsättning, rätt till arbete åt alla, ärsocialdemokratins övergripande mål, nu liksom . För att nå dithän,kommer det att krävas väldigt många olika åtgärder. Det kommer att ta lång tidför oss att förverkliga den målsättningen, men vi har inte gjort det bara genomatt få låga öppna arbetslöshetstal. Skall vi nå den fulla sysselsättningen,krävs det att vi ytterligare river förvärvshinder för såväl kvinnor sommänniskor med arbetshandikapp och även andra grupper. Sedan skulle jag vilja ta upp det som sadeom ungdomslagen. Jag är förvånad över hans beskrivning, för det är faktisktinte så att vi vill ha en reservarmé av ungdomar, som skall stå tillkapitalisternas förfogande så fort de vinkar med lillfingret. Jag kan inteförstå att tror att vi med ungdomslagen skapar en reservarmé somskulle vara lättare för kapitalisterna att locka till sig än arbetslösamänniskor. Vad kan utvecklas ur ungdomslagen? Tanken är, precis somJörn säger, att ungdomarna skall stå till arbetsmarknadens förfogande,därför att ungdomarna vill ha en permanent, fast sysselsättning, de flesta påheltid. Men ur de här ungdomslagen, även om det är tillfälligaarbetsuppgifter, kan också utvecklas annat. Jag har under de senaste dagarnaträffat ganska många kommunalpolitiker och diskuterat just ungdomslagen. En avdem sade så här till mig: Jag tror att ur en del av ungdomslagen kommer vi såsmåningom att kunna utveckla fasta arbetsplatser. När vi efter hand får ordningpå ekonomin, kommer det här att kunna bli en ny. vanlig arbetsmarknad ikommunerna. Jag tror också att det kommer attbli så i en hel del fall, och jag tycker att det är bra. Dessutom tror jag ochhoppas att de här ungdomarna, just genom att de i ungdomslagen får tillfälleatt arbeta tillsammans med varandra, också kommer att kunna ge utlopp för denskaparkraft och det initiativ som finns hos väldigt många ungdomar. Jag troratt ur ungdomslagen kan växa fram egna ungdornskooperativ, och i våra förslagingår också att vi skall ge sådana kooperativ en starthjälp från samhälletssida. Det finns mänga sådana grupper ute i samhället, ett stort intresse hosmånga ungdomar, och ungdomslagen kan bli en startplatta också för dem. Efter hand, när ungdomslagen varit i funktion , kanvi säkert också finna andra vägar att göra verksamheten till inte bara etttillfälligt provisorium, inte någonting som skall vara ett meningsfullt arbetei väntan på ett mera stadigvarande sådant, utan också till en grund för enannan utveckling av den svenska arbetsmarknaden, med plats för mera av lokalainitiativ, med arbetsuppgifter som växer fram ur människornas egna intressenoch synpunkter. 62JÖRN (vpk) replik: Det fanns ju från slutet av1930-talet och full sysselsättning i denmeningen att antalet tillgängliga arbeten var lika stort eller aningenstörre än det antal arbeten som direkt efterfrågades på arbetsmarknaden. Sedanär det riktigt att det fanns en dold arbetslöshet, men den berodde på attekonomin inte var så industrialiserad som . Det fanns många medhjälpandefamiljemedlemmar i jordbruk och en del andra näringar där sådant förekom, ochde har naturligtvis genom utslagningen av produktionsenheter i dessa näringartvingats ut för att söka arbete, eftersom de inte har haft något alternativ. Det är så till vida riktigt att fler människor blivitsysselsatta efter 1965, om man räknar i antal personer. Men under 1970-talethar ju inte den mängd arbete, mätt , som stått till buds ökat. Den harvarit densamma. Den vinst som har uppstått genom att exempelvis fler kvinnorkunnat ta ett arbete har kompenserats av att man har fått ett ökat anta!deltidsarbelare. Folk har alltså delat på samma arbetstid, och det är inte iden meningen ett framsteg ur total synpunkt. Däremot kan man säga att det harblivit en något rättvisare fördelning mellan män och kvinnor på dentillgängliga arbetsmarknaden, men det är en annan sak. Om vi ger oss in på en mera detaljerad tolkning, skall vialltså finna att det är en avgörande skillnad mellan t. ex. mitten av1960-talet, då det fortfarande rådde vad som i klassiskarbetarrörelseterminologi brukar betecknas som full sysselsättning, och dagensläge, när av den arbetsföra befolkningen lever i samhällets marginalunder instabila, provisoriska förhållanden. undviker dess värre - det är synd att viinte har litet att diskutera de här sakerna - det som jag tycker ären av kärnfrågorna, nämligen att medan pä , på Wigforss tid. kampenmot arbetslösheten var det absolut överordnade politiska målet, är andra mål överordnade för regeringen och dess ekonomiskapolitik, framför allt de budgetpolitiska målen. Arbetslöshetsfrågan får så attsäga nöja sig med vad som blir över inom ramen för dessa mål. Den är självreducerad till ett andrahandsmål; därmed säger jag naturligtvis inte att den äroviktig för regeringen. Vi vill inte ha en reservarmé, säger , men problemet är att ni har en ekonomi som skapar en reservarmé vare signi vill eller inte. Jag försöker få att förstå att den härvälvilliga, litet filantropiska tanken med ungdomslag, som kanske i en annanram skulle kunna utvecklas till något bra, bygger på en väldigt märkligmänniskosyn: Du får inget understöd längre, om du inte går in i ungdomslag, ochdu får inte stanna kvar i ungdomslag, ifall det kommer en kapitalist och sägeratt det finns plats på den privata arbetsmarknaden. Det är ett märkligt sättatt behandla människor att de skall befinna sig i den typen av tvångssituation. 63PAUL (): Jag skall inledningsvis ta mig friheten attsäga några ord om vår egen arbetsmiljö i det här huset. När nu riksdag håller sin första allmänpolitiskadebatt i det nyrenoverade huset pä är vi några stycken som hararbetat här tidigare och har möjlighet att göra vissa jämförelser mellanförhållandena nu och före avflyttningen till . Naturligtvis var det en enorm förbättring avarbetsförhållandena som ledamöterna fick vid . Man fick var sittarbetsrum, man fick sekreterarhjälp osv. Under tvåkammarriksdagens fid här påHelgeandsholmen fick de sammanlagt 380 ledamöterna dela på ett fyrtiotalarbetsrum, och sekreterarhjälp förekom endast i begränsad omfattning underallmänna motionstiden. När vi nu efter beslut har återvänt hit tillvårt gamla hus på har vissa ledamöter gjort underligajämförelser mellan förhållandena vid och här. En ledamot av kammaren har kallat huset för ett dåligtvandrarhem för förtroendevalda - vilket med fogreagerat emot. Vandrarhemmen i är sannerligen inte dåliga! En annanledamot lär ha påstått att hennes arbetsrum var att likna vid ett råtthål.Därmed har hon väl i viss mån dömt sig själv, såvitt jag kan förstå. Personligen är jag övertygad om att detta hus kommer attfungera väl, när vi har vant oss vid förhållandena. Det är inget som säger attdet skulle vara sämre att arbeta här än vid . Tvärtom har vi,enligt min mening, fått vackraste plenisal att hålla våraöverläggningar i, och det finns det anledning att känna tillfredsställelseöver. Det har gått den nyasocialdemokratiska regeringen tillträdde av borgerliga regeringar,vilkas inre splittring ledde till inte mindre än tre regeringskriser och fyraregeringar med borgerlig majoritet i riksdag. Det äralldeles uppenbart att denna splittring och obeslutsamhet verksamt har bidragittill att fördjupa den ekonomiska krisen i vårt land. av aktiv och sammanhållen socialdemokratiskpolitik börjar emellertid de kurvor som de borgerliga påstod pekade åt rätthåll nu verkligen göra det. Ljuset i den omtalade tunneln som de borgerligaregeringarna trodde sig se börjar äntligen framträda pä allvar. Som det har framhållits kan vi nämligenklart se hur produktionen ökar, hur exporten ökar och hur svensk industriåtertar förlorade marknadsandelar på världsmarknaden och även här hemma. Dettaleder till ökade vinster i företagen, vilket i sin tur bör leda till ökadeinvesteringar i näringslivet och därmed pä sikt en förbättrad sysselsättning. Det stora problemet är emellertid alltjämt den alltförhöga arbetslösheten, det medges. Arbetslösheten har vägrat att gå nedtrots att regering och riksdag har satsat över 30 miljarderkronor på olika sysselsättningsskapande åtgärder. Sysselsättningssituationen kunde emellertid ha settbetydligt bättre ut om den borgerliga mittenregeringen redan under våren1982 ställt de medel till förfogande som vi socialdemokrater ocharbetsmarknadsstyrelsen då krävde skulle sättas in mot arbetslösheten. Det tarnämligen sin tid innan sådana åtgärder får effekt. Hade man gjort detta vid dettillfället, hade siffrorna säkert varit bättre . har emellertid vissa förbättradeprognoser kommit för både produktion och sysselsättning. som AMS räknar med att sysselsättningsläget kommer attförbättras . Det är inget tvivel om - det har vi ju hört i dag- attsysselsättning och kamp mot arbetslöshet och utslagning är socialdemokratinsstörsta trovärdighetsfråga. Jag tycker det är bra att vi i dagens debatt harfått klara besked från såväl statsministern och finansministern somarbetsmarknadsministern att ökad sysselsättning och kamp mot arbetslöshet ärden nuvarande regeringens vikfigaste fråga. Detta hälsar vi med tillfredsställelse. Inteminst som företrädare här i för mitt hemlän tar jag fastapå dessa klara besked från regeringens sida. Vi har nämligen hemma i länet enalltför hög arbetslöshet just . Enligt länsarbetsnämndens redogörelse förarbetsmarknadsläget var 6 800 personer arbetslösai länet. var 1 225 personer sysselsatta iberedskapsarbeten, vilket är 600 fler än . Detta visar den satsning somhar gjorts på arbetsmarknadspolitikens område . kommerantalet personer som omfattas av arbetsmarknadsutbildning och beredskapsarbeteatt öka betydligt . Detta till trots befarar länsarbetsnämnden där hemma attarbetslösheten i länet kan komma att öka till 7 000 . Mennu behöver det inte bli så illa. Jag tror personligen inte att det kommer attbli på det sättet. Dessbättre har regeringen nu satt in tidigareläggning av statliga byggen och investeringar i vårt län för ca 28 milj. kr. Förutomandra generella åtgärder pä arbetsmarknaden som även kommer vårt län till delfår länsarbetsnämnden pengar för att behålla den extrapersonal som finnsanställd på våra arbetsförmedlingar. Det är tacknämligt att så sker. Jag är övertygad om att vi med gemensannnakrafter i stat. kommuner och landsting kan komma till rätta med den alltförhöga arbetslösheten - även den hemma i . Jag hälsar därför med tillfredsställelse de klaradeklarationerna från regeringen att sysselsättningen och kampen motarbetslösheten är regeringens viktigaste uppgift. Jag kommer naturligtvis attuppmärksamt följa utvecklingen på sysselsättningsområdet, inte minst hemma iSkaraborg, och förbehåller mig självfallet rätten att återkomma till ämnet omså skulle bli nödvändigt. 64MARGOT (): "Vågar Du se dina barn i ögonen? "frågas i en stor tidningsannons, som handlar om ungdomsarbetslösheten. Kan Dusäga att Du har gjort - och gör - allt vad Du kan för att ordna jobb åtungdomar? Vågar Du se uppgivenheten eller föraktet i ögonen hosungdomsgenerationen? Det är viktiga - om än obehagliga - frågor som hör hemmai den här debatten. Den svenska politiska arenan är inte större än attreaktionerna på regeringsförslaget om bl. a. åtgärder mot ungdomsarbetslöshetengick att förutse i stort. Det verkar som om kritikerna och oppositionen plötsligtanser sig ha rätt att helt bortse från den ekonomiska och sociala verkligheten;som om alternativet vore fullbetalda heltidsjobb för dessa18-19-åringar och inte arbetslöshet, som om detta vore en slutgiltig lösning påproblemen och inte en akut insats som dessutom skall ses i kombination medövriga förslag. Men intressantare än vad oppositionen just nu säger är attlyssna på ungdomarna själva. T. ex. , , säger att hon tycker att detär lika obehagligt att gå till arbetsförmedlingen som att besöka gynekologen. "Man är lika utlämnad. Och söka jobb får man i alla fall göra själv",säger hon. , som är , tycker att det värsta är att mantappar självförtroendet när man går arbetslös. ser man också sigsjälv som enbart "föremål för åtgärder". "Jag är övertygad omatt de flesta ungdomar vill arbeta, men det är fel att tvinga oss taarbeten", anser , medan Zenita säger att "det är väl inget tvångatt arbeta! Det här är bara några uttryck för den stora politiskautmaning som den höga ungdomsarbetslösheten är. Och för socialdemokratin ärkampen mot arbetslösheten i högsta grad en trovärdighetsfråga. Som väntat ärfrågorna om och invändningarna mot regeringens förslag om bl. a. ungdomslagmånga: Att bara arbeta skapar väl enunderlig arbetsmoral hos ungdomarna? Blir inte ungdomslagen ett B-lag päarbetsmarknaden? Hur skall kommunerna klara av att ta fram så många nyaarbetsuppgifter? Vem kan klara sig på den lilla ersättning som skall utgå?Skall arbetet i ett ungdomslag räknas som arbetslivserfarenhet? Detta är frågor som förr eller senare måste ut. Menlika viktigt som det är att ta invändningarna på allvar, lika viktigt är detatt framhålla fördelarna med det nya förslaget. Åtgärdernaomfattar alla ungdomar.