prot · G70953 · 1983-12-31 00:00:00 — Men fonderna skall numera intebara stödja den solidariska lönepolitiken utan också bidra till en "rimliglönekostnadsutveckling" vilket i klartext innebär att man skall hållatillbaka löneutvecklingen. Två nya målsättningar har tillkommit, men i huvudsak harmålen varit desamma. Men från att 1976 ha lagt tyngdpunkten i hela resonemangetom fonder vid att bryta förmögenhets- och maktkoncentrationen samt att stärkalöntagarinflytandet, har man flyttat den till att stärka ATP-systemet ochtill att hålla tillbaka lönerna. Målen att bryta maktkoncentrationen och attstärka löntagarinflytandet har skjutits i bakgrunden. Otvivelaktigt behöver ATP-systemet förstärkas. Men attefter reallönesänkningar gå ut och tala om behovet av att ytterligarehålla tillbaka lönerna är orimligt, och det skapar heller ingen entusiasm förfonderna över huvud taget. Inte heller kan behovet av en förbättrad kapitalbildninganses som särskilt stort - näringslivet förfogar ju över mer s. k.riskvilligt kapital än man kanske någonsin gjort tidigare. Problemet är väl snarare att näringslivetskapitaltillgångar inte används för produktiva investeringar i nya jobb, i ,utan att de investeras utomlands och används för finansaffärer och snabba klipp- och att löntagarna och samhället står maktlösa inför denna maktutövning. Det har anförts tidigare, men det förtjänar att upprepasytterligare: Maktkoncentrationen har skärpts. Behovet av åtgärder för att brytakoncentrationen av makt och ägande är mycket stort. Låt mig få ge någraexempel: I , med 75 000 anställda, har nio personer av rösterna påbolagsstämman. I ASEA, med 55 000 anställda, har sex personer av rösterna.I med 67 000 anställda, har fyra personer av rösterna. IElectrolux, med 100 000 anställda, har tre personer av rösterna påbolagsstämman. Och så här är det i nästan alla svenska storföretag. Enhandfull personer bestämmer över tiotusentals anställda och har ett närmastdiktatoriskt inflytande över företagens produktion, investeringar ochutveckling. MBL och andra arbetsrättsreformer som har diskuterats ochgenomförts har inte kunnat ändra på det härförhållandet. Därför är det för vårt parti obegripligt att just målsättningarnaatt angripa maktkoncentrationen och att stärka löntagarinflytandet har tonatsner och nästan försvunnit i regeringens nuvarande förslag. Meidners rapport /76 väckte förhoppningar inomfackföreningsrörelsen om ingrepp i den kapitalistiska marknadsekonomin ochradikala åtgärder för att stärka löntagarnas inflytande. Men efter de mångareträtterna har dagens fondförslag mottagits med kritik, besvikelse och iblandt. o. m. ointresse, därför att dessa förhoppningar inte har blivit infriade. När det gäller borgerligheten och i synnerhet högern villjag först säga att om jag nu talar om högern i fortsättningen, så är det ingenskymf mot de andra två borgerliga partierna. Eftersom de helt och hållet harkrupit in under högerns kappa i debatten här och t. o. m. sagt att derasföreträdare kan resasig efter Adelsohns anförande, så ber jag om ursäkt om jag bara talar omhögern. Men jag betraktar nu borgerligheten som ett enda stort högerparti.Alltså; Denna höger har varit motståndare till nästan alla sociala, ekonomiskaoch demokratiska reformer som arbetarrörelsen har lanserat och genomfört. Så ärdet också den här gången - och som så förut är huvudargumentetförsvaret för den heliga privata äganderätten, visserligen garnerad och doldbakom paroller om frihet och demokrati -frihet för kapitalägarna. Det finns en skillnad jämfört med tidigare förhållanden. anförs de borgerliga partierna av . Mittenpartierna,som fidigare hade egna fondförslag-och litet skamset har sagt att dem harvi lämnat - har pressats till att överge dessa och att ansluta sig till den s.k. vägrarfronten. Uppmuntrade av flera socialdemokrafiska reträtter - somjag tror var avsedda att stilla den borgerliga kritiken och att skapaförutsättningar för en kompromiss med borgerligheten - harArbetsgivareföreningen och de borgerliga partierna i stället skärpt sittmotstånd. För varje reträtt som socialdemokraterna gjort har borgerlighetenskärpt motståndet. Om det nu var en förhoppning inom socialdemokratin att kunnagöra upp med de borgerliga, är det bara att konstatera att man misslyckats.Reträtterna har inte haft någon verkan - mer än att de har urvattnatfondförslagen, och det är allvarligt nog. Jag tycker att förhoppningarna om att göra upp med deborgerliga och var dömda att misslyckas. Det framgår omman går i fiden och ser på vad för slags borgerlighet,storfinans och arbetsgivareförening vi har. sade den dåvarande arbetsgivargeneralen ; "För detförsta vill jag ha bort företagsdemokratin. Demokrafi hör inte hemma iföretagen. Det ordet ska reserveras för det politiska livet." Har man detsom utgångspunkt, vad finns det då att komma överens om? Den nuvarande SAF-chefen - jag vet inte om han är påavskrivning - har ju knappast visat någon klokare eller mer nyanseradinställning. Nog var det väl rätt patetiskt att dagen efter seNicolin med ett plakat - efter att ha varit ute ochdemonstrerat på - med texten; Vi har mera i bakfickan. Medlögner, skräckpropaganda, förtalskampanjer och tillförfogande har man gått till offensiv - inte bara mot själva fondförslaget utanmot hela fackföreningsrörelsen och mot hela arbetarrörelsen. Jag tror att vi får gå långt tillbaka i historien för attfinna en motsvarighet till dagens hätska och vulgära kampanj, som drivs frånArbetsgivareföreningen, de borgerliga och alla olika organisationer som de harbildat. Dagens antisocialistiska kampanj mot arbetarrörelsen blir alltmer likden anfikommunisfiska kampanj som man drev under det dagar motvårt parti. Det blir mer och mer uppenbart att det inte bara handlarom att stoppa införandetav något slags fonder. För borgerligheten handlar det i första hand omatt tränga tillbaka arbetarrörelsen och dess socialistiska värderingar, attriva ner det som arbetarrörelsen erövrat och byggt upp- och framför allt attåterta regeringsmakten . Regeringen har hukat sig inför dessa kampanjer.Man har dåligt försvarat de socialistiska värderingarna. Vårt parti skäms inte för socialismen och för vårsocialisfiska målsättning att bryta maktkoncentrationen och att stärkalöntagarnas inflytande. I linje med detta har vårt parti också utarbetat förslagom inrättande av samhällsfonder och lokala fackliga investeringsfonder, sominsatta i en socialisfisk strategi kan bidra fill en socialistisk omvandling avSverige. Inrättandet av samhällsfonder, som vi har föreslagit, gerkapital till ett samhälleligt industrialiseringsprogram. Skatt på produktionen,på bolagens vinster, på arv och stora förmögenheter ger kapital för att inom entioårsperiod skapa minst 100 000 nya industriarbeten i samhällelig regi. Regeringens förslag innebär att fem nya fonder inrättas,som skall förses med kapital genom vinstdelning och ATP-avgifter, vilka sedanskall placeras i aktier. Avkastningen av fonderna är sedan tänkt att gå fillAP-fonden och att förstärka ATP-systemet. Vårt parti är inte emot en sådan förstärkning avATP-systemet, men vi har på olika punkter framfört konkreta yrkanden som syftartill att förbättra regeringens förslag. De borgerliga partierna står tomhänta . Det harframgått av den debatt som har förts, och jag tror inte att det blirnågon skillnad . Ni står där med fickorna fulla avtarvliga argument, som ni har trimmat in på olika konferenser, och med parollerom att hänga fackpamparna. Ni har över huvud taget drivit en kampanj motfackföreningsrörelsen. Ni har inga konkreta förslag för att ens det minstaluckra upp maktkoncentrationen inom näringslivet - än mindre för att stärkalöntagarnas inflytande. Ändå vill ni från borgerligt håll ge sken av att varademokrafins främsta företrädare. Ni säger er inte vara emot ett visstlöntagarinflytande - förutsatt att löntagarna har pengar att köpa sig detbegränsade inflytande som aktier kan ge . Att löntagarna, somupprätthåller produkfionen och skapar vinsterna, av det skälet också skall haett inflytande varken kan eller vill ni förstå. Det inflytande som löntagarna får genom att sluta sigsamman ser de borgerliga som det största hotet emot demokratin i dagensSverige, vilket väl också kan förklara deras antifackliga kampanjer. De säger nej till varje form av löntagar- ellersamhällsfonder som skulle kunna ge arbetare och tjänstemän inflytande och enviss del i kapitalbildningen. Om näringslivets fonder, om boendekooperafionen,om privata stiftelser och investmentbolag har de inget att säga. Det visar attde inte är emot kollektivt ägande, utan bara emot sådant ägande som kan gelöntagarna ett vidgat inflytande. Hela den debatt som förs och har förts på detta områdehandlar ytterst om demokratin och framtiden - om huruvida arbetare ochtjänstemän skall få 6 protokoll 1983/84:53-54 inflytandeöver produktionen och investeringar och därmed också över samhällsutvecklingeni stort. Vi anser att dagens förslag från regeringen inte angriperde grundläggande problem och de missförhållanden som borde angripas. Ocksåefter ett beslut i fondfrågan är det och i övermorgon en handfullfinansfamiljer som har den avgörande makten över produktionen i vårt land. Om dagens förslag skall bli ett första steg i rätt riktning,behövs det många fler och framför allt mer radikala steg. Det handlar inte bara om fonder och olikafondkonstruktioner. Det handlar framför allt om att ha en vilja och en strategiför att bryta storfinansens makt, om att spränga ramarna för den kapitalistiskamarknadsekonomin, om att stärka löntagarnas inflytande och om att fördjupademokratin på samhällets alla områden. Min fråga är: Var finns den strategin isocialdemokratin ? Jag tror att det är hög tid för arbetarrörelsen attsjälvkritiskt diskutera framtiden - hur morgondagens samhälle skall se ut. Detär ju arbetarrörelsen som skall diskutera hur socialismen skall se ut. Det äringen uppgift för högern och dess skräniga småmods att föra debatt om. Om socialdemokratin och regeringen inte är villiga ellerberedda till det , kommer förmodligen högerkrafterna och deras kampanjeratt framtvinga en sådan debatt inom hela arbetarrörelsen. Om de borgerliga partierna finns egentligen inte mycketmer att säga. De står som sagt tomhänta och tävlar bara med varandra omatt mest, bäst och mest högljutt företräda marknadsekonomins och kapitalägarnasintressen. Deras demokratisyn är reducerad till att vara kapitalägarnasnäringsfrihet. Deras demokrati gör halt vid fabriksportarna. Arbetare ochtjänstemän är arbetskraft som får rösta . Jag vill säga till de borgerliga partierna; Ni företräderi dag mer ohöljt än tidigare storfinansens intressen mot löntagarna. Ertagerande i fonddebatten är avslöjande. Men framtiden tillhör inte er. Denframtid som kommer skapas av löntagarna och folkflertalet - vad ni än må tyckaom det. Låt mig avsluta med att säga att det harlovats mycket här från borgerligt håll: skall beslutet omfonder rivas upp med en annan majoritet. Låt mig bara i all blygsamhet ocksåavge ett löfte: Med samma majoritet som kommer vårt parti att arbeta föratt förbättra det bästa i dagens urvattnade förslag. Under valrörelsen plägade jag stundomlikna den svenska ekonomin vid en kärra som snabbt rullade i utförsbacken. Detskulle bli ett svårt jobb att vända den igen. Men vi måste åter få svängrum förarbete och produktion i det svenska samhället. Vi börjar nu få exakta kunskaper om hur brant denborgerliga utförsbacken i själva verket var. förvärrades nämligenalla de problem som den svenska ekonomin drabbats av, framför allt under senaredelen av . sjönk industriproduktionen med ochindustrins investeringar . Den öppnaarbetslösheten steg från till av arbetskraften. växte underskottet i våra affärer med utlandetfrån 14 till . ökade den offentliga sektornssparandeunderskott från 30 till 41 miljarder, och det samlade sparandetfortsatte snabbt att falla. Eller annorlunda uttryckt: Låntagandet i utlandet,skuldsättningen i statens affärer, fortsatte i utomordentligt snabb takt. Vad värre var: Prognosen försämrades gradvis. Detblev alltmer tydligt att utvecklingen pekade brant nedåt. Det var verkligen detborgerliga vanstyrets år. Så var läget när den nya regeringen tillträdde hösten1982. Problemen var stora och krisen allvarlig, men för oss var det ensjälvklarhet att gripa oss an med politiken i en optimistisk anda och medframtidstro. Så till vida har rätt. Men det var ett evigt skrammelav skelett i garderoben när vi kom till kanslihuset, inte minst i herrWikströms eget departement. Det visade sig att han hade delat ut lotterimedel,som ännu inte hade influtit, framåt - om jag minns rätt till ensammanlagd summa av 43 milj. kr. Det var allt från små pianon och små lokalertill stora orglar och stora lokaler - gratis. Denna metod att inteckna framåtmed åtföljande skuldsättning och att ge löften utan täckning var nästan som ensymbol för det konkursbo som vi fick ta över. Men vi grep oss uppgiften an med optimism, ty utvecklingenär inte ödesbunden. Vi har möjlighet att själva påverka vår situafion. Det harSverige visat . har på en mängd områden förblivit föregångsland,som andra studerat med intresse. Vi har sökt svenska lösningar på svenskaproblem. Till grund för regeringens politik ligger arbetarrörelsensgemensamma krisprogram. En del av detta krisprogram ärlöntagarfonder. Grundtanken i krisprogrammet är att vi genom ökadeinvesteringar och ökad produktion åter skall få fart på ekonomi. Viskall både arbeta och spara oss ur krisen. 1 jämförelse med den borgerligapolitiken skall det, sade vi, vara mindre svångrem och mer svängrum för arbeteoch produktion i . Vi kan nu se att resultatet efter ett drygt år är gott påen mängd viktiga områden. Underskottet i bytesbalansen är halverat -förmodligen mer än så. Exporten ökar dramatiskt. Inflafionen har blivit lägreän vi fidigare vågat hoppas och framför allt betydligt lägre än vadoppositionen påstod att den skulle bli. Budgetunderskottet har slutat att öka.Arbetslösheten är fortfarande hög, men vi har fått stopp på den dramatiskaökningstakten. Allt detta bekräftas av de olika rapporter som i dessa dagarpubliceras'. Det finns alltså en mängd ljusglimtar i den svenskaekonomin. Dem skall vi glädjas åt. Vi kan också vara stolta över dem, för de ärtill betydande del ett resultat av den förda ekonomiska politiken och detansvar som den av er så begabbadefackliga rörelsen varit beredd att ta för landet. Men det innebär inte attkrisen är förbi. Det återstår en mängd svära problem att lösa, innan vårt landhar återvunnit sin ekonomiska hälsa. Det ställs fortfarande krav på mångagrupper, inte minst löntagarna, att visa ett ansvar för landet - jag höll påatt säga trots de smädelser de utsätts för från borgerligt håll. Den omsvängning till det bättre som skett i svensk ekonomiberor delvis på den internationella utvecklingen. Men det är viktigt attunderstryka att den förklaringen är långt ifrån tillräcklig. Den förklarar t.ex. inte de svenska företagens ökade marknadsandelar eller den mycket starktförbättrade konkurrenskraften. Tiden sedan regeringsskiftet har än mer övertygat oss omatt vår strategi för att lösa ekonomiska kris är riktig och har godamöjligheter att bli framgångsrik. Målsättningen för denna strategi har majoritetställt sig bakom: skall arbeta sig ur krisen till ett läge där ekonominåter är i balans och full sysselsättning råder. Vi har startat det andra steget i denna strategi: pris-och kostnadsstegringarna skall brytas. Därmed skulle de svenska företagen kunnabehålla sin konkurrenskraft och hävda sig väl på den internationella marknaden.Regeringens mål är att inflationen under loppet av skall ned ända till4 %. Klarar vi det målet ökar våra chanser betydligt att lyckas i kampen motarbetslösheten. Det fordras en kraftfull ekonomisk politik för att uppnådetta mål. Skall man kunna vinna människornas anslutning måste bördorna ochuppoffringarna fördelas rättvist. Men också de positiva resultat som såsmåningom kommer av satsningarna måste fördelas rättvist mellan olika grupper isamhället. Den rättvisa fördelningen är nödvändig för att alla isamhället skall känna att de kan vara med i arbetet för att åter bygga uppSveriges styrka. Det är nödvändigt att alla deltar i arbetet på att skapa ettstabilt utbud av riskvilligt kapital för investeringar. Detta diskuterades i vårt krisprogram, och därformulerades problemet så här: Hur skall vi kunna kombinera en sådan ökad kapitalbildningmed en lönebildning som är förenlig med våra strävanden att bekämpa inflationenoch bevara företagens konkurrenskraft, särskilt om detta skall ske i ett lägenär löntagarna kan se tillbaka på en period av kraftigt sänkta reallöner? Vi vill ge svar på den frågan genom att finna vägar att gearbetare och tjänstemän delaktighet i förmögenhetsbildningen och ett ord med ilaget när det gäller att bestämma över pengarnas användning. Detta är den enklagrundtanken bakom hela diskussionen om löntagarfonder. hade i sitt anförande ett litet avsnittom sakargumentation, där han t. ex. med hänvisning till en LO-utredning gjordegällande att det inte finns något samband mellan vinstutveckling ochlöneutveckling. Men den undersökning som gjordes beträffande vinster ochlöneutveckling inom LO 1976 visar egentligen bara att den solidariska Alla grupper på arbetsmarknaden får kompensation förlöneglidningen. Däremot visar undersökningen inte varför och hur löneglidningenuppstår. Den försöker inte ens förklara varför löneglidningen blev dubbelt såstor som . En sådan studie hardäremot genomförts av en direktör på , NilsHenrik Schager. I denna studie påvisas ett statistiskt säkerställt sambandmellan den högre vinstnivån och den höga löneglidningstakten. En uppgång ilönsamhet leder enligt Schager till en extra löneglidning med 1 %.Denna studie finns också redovisad i löntagarfondsutredningens slutrapport pås. Om tar del av denna rapport skall han alltså finnaatt hans argumentation på denna punkt var felaktig. Dessutom kan han dra denlärdomen att det faktiskt fanns då man från Svenska arbetsgivareföreningenkunde få ett och annat sakargument i debatten. Det kan finnas skäl att än en gång sammanfatta huvuddrageni det förslag som behandlas och ge besked i några av de frågor som jag vetatt många ställer sig. Den första frågan, som jag redan delvis berört, handlar ommotiven för löntagarfonderna. Löntagarfonderna skall som en del av ATP-systemet medverkatill ett ökat sparande. Sparandet skall användas för att finansiera industrinsutbyggnad. På så sätt skall de bidra till vår produkfion och sysselsättning.De skall medverka i vårt arbete på att skapa goda materiella villkor också iframtiden. Det är viktigt med löntagarfonder i den återuppbyggnad somnu förestår. Vi socialdemokrater anser att det är nödvändigt att industrin ärlönsam. Men det är inte rättvist att ökade vinster enbart tillfaller privatakapitalägare och ökar deras makt och deras förmögenhet. I är ju, somredan har påpekats i dagens debatt, den privatamaktkoncentrationen större än i något annat land. Löntagarfonderna är en praktisk lösning på detta problem.De skall bidra till att göra fördelningen av makt och förmögenheter mindreojämn än den annars skulle bli. De skall göra det möjligt för löntagarna att fåett ord med i laget, när besluten om företagens framtid fattas. Den andra frågan som många vill ha besked om är hurlöntagarfonderna skall finansieras. Fonderna finansieras dels genom en mindrearbetsgivaravgift, dels genom att fonderna får del i höga vinster, framför allti de större företagen. Mindre vinster och därmed små och medelstora företagundantas i stort sett från vinstdelningen. Det sker genom att företagen fårgöra ett avdrag med . eller på lönesumman. Det betyder att 4 000av totalt 90 000 bolag över huvud taget berörs av vinstdelningen. Den tredjefrågan gäller hur fonderna skall användas. Fonderna, som blir fem till antalet, kommer attha ca 400 milj. kr. vardera för att placera i aktier. De skall köpa och säljaakfier i konkurrens med varandra och med andra aktieplacerare. De skall strävaefter att placera pengarna så att de får en god avkastning. direkttill att förstärka ATP-systemet och därmed trygga framtidens pensioner. Dettaär viktigt att tänka på för alla som skall ha pension. De bör inte låta sigluras av att och andra försöker säga att det är små belopp som går tillpensionerna. Vi behöver pengar för att trygga pensionerna - det har vi alltidsagt. Den fjärde fråga som många människor ställt är: Vem skallbestämma över fonderna? På den frågan vill jag svara att varje fond skall få enstyrelse på nio personer. Styrelserna skall ha en anknytning till ohka delar avlandet. Till ledamöter skall utses kunniga och erfarna personer. Fem av de nioskall, är det tänkt, företräda löntagarnas intressen - vanligen blir det vältre för arbetarna och två för tjänstemännen. De övriga fyra företräder allmännamedborgerliga intressen. Den femte frågan, slutligen, gäller vilket inflytande somfonderna skall få över företagen. Svaret är detta: Alla aktieägare, oavsett om det är enskilda personer,investmentbolag eller löntagarfonder, har rätt att delta i stämman i det bolagdär man har aktier. På bolagsstämman skall verksamheten behandlas och styrelseväljas. Löntagarfonderna skall kunna delta i dessa beslut på samma villkor somövriga aktieägare. De skall kunna överlåta hälften av sin rösträtt till delokalt anställda i företagen. Eftersom varje fond inte får köpa akfier ivarje företag, kan en fond inte få makt i den meningen att den bestämmer överett företag. Men löntagarfonderna kan ge möjlighet för arbetare och tjänstemänatt få ett ord med i laget, när viktiga beslut om framfiden skall fattas. Detta är våra besked i sammandrag. Det är raka fakta omvårt förslag och klara besked om våra avsikter. Förre landshövdingen skrev i en arfikel underhösten att "en ny rättsbildning växer fram, nämligen de anställdas rätttill viss del av den industriella förmögenhetsbildningen. Det tar sin fid innandenna rättsprincip blir accepterad, men så är det med all ny rättsbildning.Såvitt jag kan förstå är denna rättssats en väsentlig del av de förslag tilllöntagarfonder som framlagts." Skulle sådana tankar, som verkar så självklara, sånaturliga, så nödvändiga i ett demokrafiskt samhälle under utveckling,verkligen vara alldeles främmande för de borgerliga partiernas företrädare? Inte fannsdet något sådant i tirader. Så var det inte för en del år sedan. Då var det faktisktännu möjligt att föra diskussion med företrädarna för de borgerliga partiernaöm en gemensam oro inför den ökade koncentrationen av förmögenhet och makt inomdet svenska samhället och om svårigheten att få ett stabilt utbud avriskvilligt kapital. Det var ju t. o. m. förre folkpartiledaren begärde att vi skulle tillsätta en statlig utredning om justlöntagarfonder. Det fördes ingående diskussioner med , det minns jagväl, innan den utredningen fick sina direkfiv. Vi var överens om de direktiven. Om samma ämne har förre industriministern . Åsling -han har citerats förut , men det kan inte hjälpas - skrivit i en bok;"I den omvärdering av arbetets roll i näringslivet, som skett parallelltmed en ny syn på kapitalet är det ett självklart demokratiskt krav att anställdai ett företag anser sig ha rätt till sin del av den förmögenhetstillväxt somsker i företaget Man skulle mot denna bakgrund kunnapåstå att en av de grundläggande tankarna bakom löntagarfonder har fått ettbrett stöd - i varje fall och i varje fall dåman kunde se med någorlunda kyla på verkligheten. Är det någonting som har häntsorti skulle göra detta mindre aktuelh? som diskussionen om löntagarfonder pågåtthar koncentrationen av makt inom det privata näringslivet mycket snabbt gåttvidare fill allt färre. Andelen privata aktieägare har ju halverats. Dennaökning av koncentrationen har skett som arbetare och tjänstemän fåttkraftigt försämrade reallöner. De har alltså genom sina dagliga arbetsinsatservarit med om att arbeta ihop större förmögenheter, men de har inte fått varamed om att dela dessa frukter av sitt arbete.