prot · G7099 · 1983-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1983/84:9 1 § Upplästes följande inkomna skrivelser: Hänned avsäger jag mig uppdraget som ledamot av riksdagensutrikes-nämnd. Jag avsäger mig härmed mitt uppdrag som suppleant isocialutskottet. Jag avsäger mig härmed mitt uppdrag som suppleant ikonstitutionsutskottet. Dessa avsägelser godkändes av kammaren. 2§ Kompletteringsval till utskott, utrikesnämnden, krigsdelegationen ochlönedelegationen partigrupp har som ny ledamot iutrikesnämnden efter anmält nuvarande suppleanten som ny suppleant anmält . kommunisternas partigrupp har med anledningav avgång och gjorda avsägelser anmält följande nyaföreträdare, nämligen som suppleant i Marie-AnnJohansson, som suppleant i socialutskottet Margö , som ledamoti krigsdelegationen och som ledamot i lönedelegationenMarie-Ann . Talmannen förklarade valda till suppleant i (vpk) suppleant i socialutskottet Margö (vpk) ledamot i utrikesnämnden () suppleant i utrikesnämnden () ledamot i krigsdelegation (vpk) ledamot i lönedelegation (vpk) 3 § Justeradesprotokollet för den 11 innevarande månad. 4 § Föredrogs ochhänvisades Skrivelserna och propositionerna 1983/84:11 fill socialutskottet1983/84:14 och 15 till trafikutskottet /84:19 fill skatteutskottet1983/84:20 till näringsutskottet /84:28 och 29 till skatteutskottet1983/84:33 fill lagutskottet 5 § Föredrogs ochhänvisades Redogörelse 1983/84:3 till finansutskottet 2 ULFADELSOHN (m): Bland internationella konjunkturbedömarebörjar nu optimismen åter spira. I de stora industrinationerna finns det klaratecken på en konjunkturuppgång. Främst ligger Förenta staterna.Tillväxttakten i den amerikanska ekonomin tycks överträffa de mestoptimistiska prognoserna. har arbetslösheten varit sjunkande,även om den är hög. I och går inte uppgången likafort, men det finns hoppfulla tecken. Inflationen har dämpats kraftigt, och iviktiga nyckelindustrier börjar orderböckerna fyllas. För är däremot situationen mer bekymmersam. Vibrottas fortfarande med svåra inhemska balansproblem. Och till skillnad frånvåra konkurrentländer är utvecklingen på viktiga områden negativ. Priserna har stigit och stiger avsevärt snabbare än iomväriden. F. n. är årstakten . Devalveringen, stigande dollarpriser,ökande offentliga utgifter och skattehöjningar är de främsta orsakerna till attpriserna stiger här hemma. är inflationstakten i igenomsnitt nu . För var månad som går förlorar vi därmed en del av denkonkurrensfördel som devalveringen gav. Arbetslösheten har ökat. Så sent som trodderegeringen fortfarande att den öppna arbetslösheten skulle sjunka under loppetav 1983 och att årsgenomsnittet skulle bli ungefär detsamma som . Nupekar utvecklingen beklagligtvis åt rakt motsatt håll. Vi har den högstaarbetslösheten . av arbetskraften, eller nästan 180000 svenskar, är nu öppet arbetslösa. Räknar vi dessutom de AMS-sysselsattauppgår arbetslösheten till av arbetskraften. Dessa siffror är ett nederlag för den traditionellasocialdemokratiska arbetsmarknadspolitiken. AMS har fått pengar - ibland t. o.m. mer än verket självt begärt. Men ändå ökar arbetslösheten. Arbetsmarknadsminister erkände i vårasvad socialdemokraterna tidigare alltid förnekat: Det finns ett samband mellanföretagens skatter och deras efterfrågan på arbetskraft. När regeringen höjerskatterna för att finansiera bidragen till AMS går detta ut över den reguljäraarbetsmarknaden, de riktiga jobben. Det är denna bistra sanning regeringen nufår erfara. Under ett budgetår ökaderegeringen på detta från 76 till nära . Inom loppet av ettenda år ökade statsutgifterna med nästan . Den offentliga sektorn, stat och kommun, har blivit ännustörre. vid makten har statens ochkommunernas utgiftsandel vuxit till av BNP. På vanlig svenska betyderdet att . av varje hundralapp i nu passerar politikernas händer. Vi har det högsta skattetrycket i den fria världen. I århar vi lyckats slå vårt eget rekord. Skattetrycket motsvarar nu mer än hälftenav hela vår bruttonationalprodukt. Industriinvesteringarna har gått ned. beräknasindustriinvesteringarna minska med i volym, och det jämfört medfjolårets låga nivå. Inte har industriinvesteringarna varitså låga som . Det betyder att svensk industri tär på gamla vinster.Maskiner och utrustning ersätts inte i den takt som behövs för att vi skallupprätthålla vår 4 protokoll 1983/84:7-10 Industriinvesteringarna är helt enkeltinte tillräckligt lönsamma, trots höga vinster i vissa exportföretag.Skälen är naturligtvis att de förväntade framtida vinsterna är för små,exempelvis jämfört med avkastningen på statsobligationer. Och självfallet ärhoten om löntagarfonder och nya skattehöjningar också stora bromsklossar förinvesteringarna. Ett av regeringens många vallöften var att ökabostadsbyggandet - vi minns det alla. Men minskar bostadsbyggandetdramatiskt, både av småhus och flerfamiljshus. Som en följd avskatteomläggningen, avdragsbegränsningen och höjda taxeringsvärden har detprivatfinansierade småhusbyggandet nära nog upphört. Vi har inte på tiotals årbyggt så få bostäder i som vi gör . Det finns dock vissa ljuspunkter i den svenska ekonomin.De är tyvärr få, och de är också omgärdade av viktiga reservationer. Industriproduktionen ökar, men den gör det från en lågnivå. Exporten ökar också, vilket också gör det möjligt att minska underskotteti bytesbalansen. Till en del beror detta på att importen har hållits tillbakagenom sjunkande reallöner, en låg privat konsumtion och en låg nivå på investeringarnai den svenska industrin. Exportuppgången är till stor del en effekt avdevalveringarna 1981 och 1982. Så till vida kan denna politik med devalveringartill en början och ytligt sett te sig framgångsrik. Men devalveringar har ocksåstora nackdelar. Den senaste chockdevalveringen har orsakat en kraftigökning av utlandsskulden, och den har spätt på inflationen. harinflationen som en följd av devalveringen stigit med , och ytterligare2-3 % är att vänta. Det betyder att vi vet att hälften av denkostnadssänkning som devalveringen gav nu är uppäten. Gentemot ,vår kanske viktigaste och svåraste konkurrent på världsmarknaden, har sannoliktän mer av devalveringsvinsten gått förlorad. Fortsätter detta är vi tillbaka vid utgångspunkten, menmed några viktiga skillnader: Förtroendet för den svenska valutan har ytterligareförsvagats. Omvärlden och arbetsmarknadens parter har än en gång sett att densvenska regeringen försöker lösa ekonomiska problem genom att devalvera. Ochvåra andra strukturproblem är då ännu djupare och ännu mycket svårare att taitu med. De tecken som finns på en internationellkonjunkturuppgång, och den därav följande exportökningen här hemma, får intetas till intäkt för en expansiv politik. Våra problem beror inte främst pådåliga konjunkturer, och de låter sig inte heller lösas av att konjunkturernavänder. Tvärtom ställer en konjunkturuppgång än högre krav på attvi angriper de grundläggande balansbristerna i den svenska ekonomin, och de ärmånga: den offentliga sektorns storlek, underskotten i budget och bytesbalans,vårt höga skattetryck, vår höga arbetslöshet och vår höga inflation. har lärt oss att det är svårt, för attinte säga omöjligt, att genom politiska beslut hoppa över lågkonjunkturer. Mendet är lätt nog att genom att vara passiv missa de möjligheter till anpassningsom en högkonjunktur kan ge. Och min oro är att det är precis det den svenskaregeringen håller på att göra. Den viljestyrka och kraftfullhet somuppvisades när det gällde att devalvera, höja skatterna och med rekordfartdriva igenom löntagarfonderna saknas när det gäller att angripa degrundläggande problemen, de grundläggande orsakerna till den ekonomiska kriseni . har regeringen nu praktiserat det som kallats"den tredje vägen", den gyllene medelvägen mellan de ekonomiskateorierna. "Den tredje vägen" presenterades som ett både-och, och nuhåller den tyvärr på att bli ett varken-eller. Genom "den tredje vägen" skulle båderegeringspartiets sparare och dess expansionister få sitt. Svängrumspolitikskulle ersätta behovet av svångrems-politik. Eller som regeringen nu uttryckerdet: en unik politik som bekämpar arbetslösheten och inflationen på samma gång.Det låter ju bra, t. o. m. alldeles utmärkt - ett slags ekonomins Columbi ägg.Varför har ingen tänkt på detta grepp tidigare, att i stället för att ta en saki sänder göra allt på en gång? Svaret är nog att det inte är så enkelt somregeringen säger. "Den tredje vägen" är ingen ny djärv metod attlösa ekonomiska kriser, hämtad från vetenskapen. Det är en slogan, konstrueradför att överbrygga motsättningarna mellan de stridande viljorna iregeringspartiet, manifesterad av herrarna . Men förreller senare hinner verkligheten ifatt retoriken, . I längden går detinte att dölja riktiga, reella problem och motsättningar bakom fyndigaformuleringar. Det problem som varje regering oberoende av partifärg stårinför är hur och i vilken ordning man skall angripa de grundläggandebalansbristerna. Det är ett tufft och mödosamt arbete, och det ställer storakrav på dem som formar politiken. När denna socialdemokratiska regering bildades stod deninför den omöjliga uppgiften att förena överbuden från sex årsoppositionspolitik och sina löften från valrörelsen med de krav som enförnuftig och sund hushållning ställer. Era löften om svängrum behöver nu förenas med en politikför minskad konsumtion - privat och offentlig. Löftet att slå vakt om varje del av den offentliga sektornbehöver nu förenas med ett kraftfullt och målmedvetet sparande i stat ochkommun. Löftet att bekämpa arbetslösheten behöver nu förenas medkravet att minska inflationen och budgetunderskottet. Jag förstår era bekymmer. Ingen regering kan formulera enkonsistent ekonomisk politik baserad på dessa motsättningar. Denna regerings dilemma är, att när den närmar sig vad somär rätt i sak, då felar moralen. När det statliga budgetunderskottet snart är uppe i 90miljarder måste besparingar drabba snart nog allt, även pensionerna. Så här sade i TV-debatten före valet:"Vi socialdemokrater lovar att återställa värdesäkra pensioner. Vi är deenda som håller det löftet." Kan det sägas tydligare, ? Hanlyssnade säkert också. Vi moderater valde att säga som detär, att besparingarna måste drabba alla. Vi sade det väl medvetna om att detkanske skulle kosta oss röster, men vi föredrar att ha en valmanskår, även omden är något mindre, som givit oss mandat att föra den politik som situationenkräver. När vi sade att besparingar också måste drabba biståndet, möttes vi aven upprörd, indignerad stormeld från socialdemokraterna. håller regeringenpå att spara även på biståndet. Vad är detta för moral? Varje gång ni föreslår enbesparing drabbas ni av samma problem. skrev den socialdemokratiskanationalekonomen att det såg mörkt ut. Arbetarrörelsen är heltoförberedd inför uppgiften. Den politiskt nödvändiga förberedelsetiden är mångaår, medan den tillgängliga respittiden för att bevara ett väl fungerandeSverige är väsentligt kortare, skrev . Detta dilemma har blivit än tydligare under det år somgått. Den regering vi har skaffade sig helt enkelt inte mandat för att föra enmålmedveten krispolitik. Allt tydligare framstår nu därför bilden av enhandlingsförlamad regering. , när skrev sinartikel, drev ni igenom er krisproposition, utan några besparingsförslag-tvärtom med mängder av ytterligare kostnader. har ytterligare tvåtåg gått. Varken budgetpropositionen eller vårenskompletteringsproposition innehöll några reella besparingsförslag. I kompletteringspropositionen beskrevs problemen. Därförordades besparingar, men av konkreta förslag sågs platt intet. , den19 oktober, är den fantasfiska situationen den att vi tvingas föra den härdebatten utan att veta något om de förslag som regeringen påstås lägga framnästa vecka. Endast lösa rykten står till oppositionens förfogande. Och talardessa rykten sanning, tycks regeringen låta även nästa tåg passera. I gårdagens spär P. O. , socialdemokrat,på kritiken i en artikel om det han kallar för "åttiotalets tidsemblem -budgetunderskottet". Jag citerar:"--- slutsatsen måste bli exakt den som, vad jag vet, varje ansvarignationalekonom har dragit: om inte något görs för att avgörandeförändra situationen, kommer varje typ av reformism att vara förintad i Sverigeför all framtid". Han fortsätter: "Den statssocialistiska reformismenlämnar efter sig en ruinhög, den starka statens betongklumpar ochskuldbördor." har givetvis rätt. För som går utan attregeringen gör något undergräver ni de sociala trygghetssystem och de tillväxtensdrivkrafter som skapat välstånd. Skuldsedel staplas på skuldsedel ochränteavi på ränteavi. Och det är räkningar som måste betalas genom besparingarpå andra områden. Det blir att skära på barnomsorg och vård, meninte för att satsa på annat som är viktigt utan för att betala räntorna på detunderskott som regeringen inte förmår att hantera. De kommande tre fyra månaderna skall staten låna i en taktav för att täcka det statliga underskottet. intresset för det två senaste statslånen varit mycketsvagt. Endast togs in på det senaste två tioåriga lånen.Måndagens emission av statsskuldsväxlar tog in endast 900 milj. kr., varavriksbanken tecknade . I stället flödar kapitalet ut ur landet. Valutautflödethar uppgått till . Detta, , äreffekten av att ni i er regering inte sparat på statens utgifter. Det går intelängre att låna inom landet till gällande räntor. händer det som vi varnatför: budgetunderskottet kommer att pressa upp räntan och inflationen,som det förhindrar ytterligare industriinvesteringar. Enligt de rykten - och det är ju rykten vi får debatterapå - som har kommit oss till dels via tidningar och annat harfinansdepartementet nu givit upp arbetet att begränsa budgetunderskottet till90 miljarder. Den socialdemokratiska regeringen har då lyckats öka detta underskottfrån 75 miljarder när ni tillträdde till väl över 90 miljarder nästa budgetår.Och har ni ändå höjt nästan alla skatter som finns och dessutom infört ettantal nya skatter allt till ett totalbelopp av nästan , baraunder 1983. Skattehöjningarna fortsätter - enligt ryktena. Nästa årstiger de med närmare 18 miljarder till följd av det som redan beslutats. Av"århundradets skattereform", marginalskatteomläggningen ,tycks det bara bli avdragsbegränsningen kvar. Den nye folkpartiledaren har alltför rätt, när han säger att vi moderater fått vatten på vårkvarn. I valet mellan LO och allt annat - valde regeringen . Jag kommer ihåg en debatt mellan ochGösta , där ställde frågan: Kan man lita påsocialdemokraterna efter ett val? Då sade - jag minns det såväl: Jag har haft hårda duster med dem. Det har varit hårt och fränt, men såmycket vet jag att man har kunnat lita på socialdemokraterna när de har gjortupp. Jagförstår besvikelse , . En regering måste åtnjuta förtroende. Och det förutsätterärlighet, att man öppet och klart säger vad som måste göras. Men det krävsockså att regeringen agerar i hela folkets intresse. Regeringens sätt att gång efter annan agera som LO:sföreträdare bidrar inte till att stärka er ställning. Det väcker i ställetindignation och förbittring särskilt i ljuset av de stora belopp som går direktfrån LO och rätt in i den socialdemokratiska partikassan. Mångamedborgare tycker att fackliga organisationer och ombudsmän redan har alltförstor makt, och andra organisationer på arbetsmarknaden - inte minst TCO -tycker inte att det här är fair play. ordförande -socialdemokrat - kan nog sägas vara tolk för många, när han säger: "NärLO skriker tillräckligt högt viker sig regeringen." , ungdomslönerna, avdragsrätten föravgifter till fackliga organisationer är några exempel ur högen. Men fondfrågan är bästa exemplet på hur regeringen valtkonfrontation med folket för att nå samförstånd med LO. Jag tror inte att det går att letafram en fristående expert eller debattör som visat någon entusiasm förfonderna. Däremot har de, precis som vi i vårt parti, ofta uttalat sig försystem med individuella vinstandelar, personliga vinstandelar, system där deanställda på företaget - inte deras fackföreningar - får del i vinsten. Ingenkan heller påstå att kraven på löntagarfonder med kraft strömmar mot regeringenfrån de djupa LO- och TCO-leden. Alla opinionsundersökningar visar tvärtom påett motstånd, som sträcker sig djupt in i regeringens eget parti och i LO:segna led. När mer än någonsin behöver arbetsro och gemensamma krafttag,sår dessa fonder split och söndring. Ja, regeringenbetalar ett högt pris för LO-ledningens välvilja. Ekonomisk politik är svår och särskilt svårdärför att tiden mellan orsak och verkan är lång. Ekonomisk politik är ett hantverk för de enträgna och detålmodiga. Det finns inga ekonomiska mirakelkurer. Den socialdemokratiska modellen med högre skatter, högreavgifter, större offentlig sektor, mer regleringar, mer byråkrati och fler ochfler miljarder till AMS havererar inför våra ögon på område efter område.Samtidigt saknar regeringen kraft, förmåga och mandat att ändra sin polifik. Vi moderater vill inte påstå att våra förslag skulle lösaSveriges problem på en mandatperiod. Men just att det tar tid gör det destoviktigare att sätta i gång. krävs det en konsekvent och målmedveten politik. Vi kan inte längre ordinera kurer för1980-talets problem. Det går heller inte, som regeringen hoppas, att lösa våraproblem med hjälp av en internationell högkonjunktur. Det finns ingen bekvämomväg. Alla obehagliga beslut måste tas. har regeringen nöjt sig medtvå s. k. steg: Det första steget var en rejäl devalvering. Det andrasteget var att man utfärdade ett påbud att inflationen skall stanna vid 4 %1984. Ingetdera är dess värre tillräckligt. På område efter område försöker vårt parti i stället visapå alternativ och nytänkande. Vi väjer inte för obehagliga beslut, men vi harockså mandat för att ta dem. Och vi har också en ideologi som ger oss möjlighetatt finna nya vägar, där socialismen bara ser hinder. När regeringen fortsätter att öka utgifterna i stat ochkommun, har vi lagt förslag om hur dessa kan minskas. Det brukar vara ettoppositionens privilegium att kräva mer av allt till alla. Det gäller inte denoppositionspolitik vi står för. Finansminister har det braförspänt i det avseendet. Men han har större problem med sina regeringskollegerän med oppositionen. Därav kommer kraftlösheten. bar vi föreslagit besparingar på över 20 miljarderkronor. Vi kommer att fortsätta att föreslå besparingar, och vi är villiga -jag upprepar det - att sakligt och konstruktivt diskutera varje förslag som kanminska de offentliga utgifterna. Det finns bara ett undantag, ochdet är de utgifter som rör vårt lands säkerhet. Försvaret är det område somgenomgått de hårdaste prövningarna under de senaste tio åren.Försvarsutgifternas andel av statsutgifterna har nästan halverats . 1973 var försvarsutgifterna av statsbudgeten. I vårasbeslutade riksdagsmajoriteten -socialdemokrater och kommunister - omytterligare sänkningar av försvarsramarna, till en nivå som lågunder lägsta nivån försvarsbeslut. Därtill kommer effekterna på försvarsanslagenav momshöjning och devalvering - det gör många hundra miljoner eller upp emotmiljarden. Om andra utgifter - och detta är väsentligt att veta - prövats likahårt som försvarsanslagen , skulle vi inte hahaft något budgetunderskott. Tvärtom skulle vi ha haft ett ganska rejälttilltaget budgetöverskott. Då förstår man att vi verkligen prutat när detgäller försvarsanslagen. När det gäller skatterna fortsätter regeringen att föreslåhöjningar. Vi lägger fram förslagom motsatsen-om hur de kan sänkas. Högaskatter är en broms för investeringar, arbetsvilja och framtidstro. Vi måstedärför arbeta för ett lägre skattetryck, och viktigast är att få ner skatternapå produktion och arbete. Vi moderater har lagt förslag till skattesänkningarsom uppgår till , allt finansierat genom våra besparingar. När regeringen fortsätter att öka budgetunderskottetlägger vi förslag om hur det kan minskas. Det är en förutsättning för att fåned räntan-i stället för att riskera att den nu stiger. Det är en förutsättningför att öka investeringarna och få bukt med inflationen, i stället förmotsatsen. Vi har visat hur en minskning av budgetunderskottetmed 14 miljarder kan betalas och genomföras. Det är ett första steg.Beklagligtvis är sanningen den att måste ytterligare nedskärningartill, om vi skall nå balans i statens utgifter. När regeringen försöker bekämpa inflationen med ett påbud,vill vi angripa dess orsaker. Inflationen kan bekämpas, men det kräver en stramfinanspolitik, mindre budgetunderskott, lägre skatter och måttliga löneavtal. När regeringen fortsätter att bekämpa arbetslösheten genomen arbetsmarknadspolitik som har misslyckats, försöker vi visa på nya vägar.Vi har lagt ett förslag om lärlingsutbildning. Utländska erfarenheter visar attdet ger ungdomar chans till yrkesutbildning och jobb, även om lönen inte blirlika stor som för erfaret yrkesfolk. Men det är ju inte heller något fel i det. Debatten om ekonomi ger ibland detfelaktiga intrycket att våra ekonomiska problem löser sig själva, möjligen meddraghjälp från andra länder. Många tycks tro att det bara gäller att hålla ut isju magra år, sedan skall manna åter regna över landet i form av nya statsutgifter.Beklagligtvis är det inte så enkelt. Vi måste också genomföra systemförändringar. Vi måstehitta nya och billigare sätt att sköta mångt av det som är exklusivtförbehållet stat och kommun. Vi moderater har försökt peka på hur sådana systemförändringarkan se ut. Vi har krävt avgiftsfinansiering av många tjänster, för att minska kostnaderna och för att utbud skall styras av efterfrågan. Vi har pekat på hur privatiseringar och fri konkurrens kanskapa nya och billigare alternativ inom både vård och utbildning. Det finnsbevis för att detta är möjligt, bl. a. inom närsjukvården och vården avmissbrukare, och det finns exempel på hur privata initiativ inom utbildningenskapat en valfrihet som annars aldrig kommit till stånd. Vi har föreslagit en avveckling av AMS-monopolet och enarbetsmarknadspolitik som innebär att vi slutar beskatta arbete för attfinansiera konstlad sysselsättning. I stället måste vi sänka företagenskostnader. Vi har föreslagit kommunalt skattestopp, och vi harföreslagit en radikal ändring av skatte- och bidragssystemet. Rundgången, somden kallas, när vanliga familjer betalar skatt för att sedan få igen delar avdenna skatt i form av bidrag, vill vi bryta. Vi har försökt visa hur man genom försäkringar ochfrivilliga system kan lösa uppgifter som kräver offentliga utgifter - detgäller inom delar av sjukvården, tandvården och för finansieringen avstudiemedel - och vi har lagt fram rader av förslag till avregleringar ochförenklingar. Varje gång har socialdemokraterna mött våra förslag medhård kritik. Det är ingen måtta på det elände våra förslag skulle sprida överlandet, enligt den socialdemokratiska retoriken. Socialdemokraterna är naturligtvis i sin fulla rätt attkritisera våra idéer om hur kan skötas billigare och bättre, men kaninte i längden blunda för fakta. Inte heller ni kan i längden tro att det gåratt leva litet sparsammare och sedan fortsätta med 1960-taletsexpansionism. Den enkla sanningen är att vi måste få en billigareoffentlig sektor, och då är det långt ifrån säkert att den skall se ut som dengör . i utgift för var krona i inkomst kan ingenfortsätta. Då krävs det genomgripande förändringar. Överallt där vårt parti ärverksamt försöker vi utveckla dem. Det är 1980-talets stora uppgift. 3THORBJÖRN (): Jag vill börja med att uttrycka mintillfredsställelse över att har kunnat flytta tillbaka till de egnalokalerna här på . Trots de omfattande ombyggnadsarbetena ochomdispositionerna har mycket av den gamla fina miljön kunnat bevaras. Till detyttre har byggnaderna förblivit i stort sett oförändrade i denna Stockholmsvackraste del. Lokalerna ger ändå ett ljust och trivsamt intryck. Deinskränkningar i ändamålsenligheten som alltid följer med att använda äldrebyggnader tror jag mycket väl kommer att uppvägas av trivseln.