prot · G70956 · 1983-12-31 00:00:00 — Vi kommer därför inteatt medverka till några ytterligare upparbetningsavtal. är det, fru talman, som utskottet i hkhet med kommittén,ansvariga myndigheter och så gott som samtliga remissinstanser hävdar, ännu förtidigt och även onödigt att ta ställning för någon av de slutförvaringsmetodersom nu befinner sig under utveckling, diskusstion och prövning. Det finnsfaktiskt också stora problem med direktdeponeringsme-toden, som måste granskasytterligt noggrant. Därför vore det både oklokt och omofiverat att nu genomlagstiftning stoppa utvecklingsarbetet på något område eller binda oss fillnågon speciell teknik eller metod på nuvarande utvecklingsstadium. Också pådenna punkt hävdar vi samma ståndpunkt som , och det ärutomordentligt glädjande att det nu trots allt finns en Ny lagstiftning på kärnenergiområdet Ny lagstiftning på kärnenergiområdet bred om än inte fullständig majoritet för den. En reaktorinnehavare måste, enligt det förslag somriksdagen nu skall ta ställning till, före laddning kunna visa att det finns enmetod för hantering och slutlig förvaring av använt kärnbränsle m. m. som kangodtas med hänsyn till säkerhet och strålskydd. Vidare krävs som villkor förladdning ett allsidigt forsknings- och utvecklingsprogram för hantering avavfallet från den aktuella reaktorn. Jag vill understryka att det - som vi kan varaöverens om att tolkningsfrågorna till sin natur är mycket svära och allvarliga- självfallet blir fråga om en utomordentligt noggrann och svår prövning ivarje enskilt fall. Jag tror också att alla som deltar i den här debatten inseratt regeringen, som får ta ställning till två sådanaansökningar, kommer att genomföra den prövningen med yttersta noggrannhet ochstränghet. Den nya lagen lägger ett klarare ansvar föravfallshanteringen på tillståndsinnehavaren, och det bhr inte barakraftindustrin som tvingas ta ansvar för sitt radioaktiva avfall. Även andrasom bedriver kärnteknisk verksamhet skall i fortsättningen åläggas ett ansvarför att avfallet hanteras på säkraste möjliga sätt. Det är visserhgen kraftreaktorerna som ger de störstaavfallsmängderna, men även annat radioaktivt avfall är farligt och måstehanteras på ett betryggande sätt. Det är därför en framgång att det i och medden här lagstiftningen också kommer att omfattas av de stränga bestämmelser somgäller för avfall från reaktorer. Den nya lagstiftningen omfattar också de lokalasäkerhetsnämnderna. Deras insyn i kärnkraftverkens verksamhet utvidgas till attomfatta alla förekommande säkerhets- och strålskyddsfrågor ochberedskapsplaneringen kring kärnkraftverken. Lokala säkerhetsnämnder skallockså kunna inrättas i kommuner där det byggs anläggningar för hantering,lagring eller förvaring av kärnavfall. Vårt land har länge arbetat intensivt på detinternationella planet för att skapa en bättre kontroll över det klyvbaramaterial som finns i världen, främst i syfte att förhindra kärnvapenspridning.I konsekvens med detta krävs regeringens tillstånd för utförsel av utrustningoch material som konstruerats eller ställts i ordning för utvinning avkärnenergi. Tillståndskravet skall, enligt det nya förslaget, också gälla s. k.dubbelanvändningsprodukter. Det rör sig om utrustning som inte konstruerats föratt användas på kärnenergiomrädet men som kan ha betydelse för tillverkning avkärnladdningar. Vi skärper i den nya lagen utförselkontrollen till att gällaockså s. k. teknologiöverföring, dvs. På det här sättet förbättrar vi våra möjligheter attuppfylla våra internationella åtaganden och förhindrar spridning av kärnvapen. Att helt förbjuda export av kärnkraftverk och kärntekniklåter sig däremot knappast göras om vi skall kunna fortsätta driva våra egna kärnkraftverkmed betryggande säkerhet. Det hör ihop med att vi måste kunna upprätthälla vår egenkompetens just för att kunna fylla säkerhetskraven. Men jag vill mycket starktbetona att vi kommer att ställa mycket stränga krav på kontroll när det gällerexport på detta område. Kärnkraftens säkerhetsfrågor är allvarliga och långsikfiga. Det ärdärför viktigt att det råder politisk enighet kring dessa frågor och att viockså behåller handlingsfriheten på de områden där den är vikfig ursäkerhetssynpunkt. Enligt min mening ger oss förslaget till ny lagsfiftning påkärnenergiområdet bättre förutsättningar att driva kärnkraftverken med högstamöjliga säkerhet vi har bestämt oss för att utnyttja dem,liksom att hantera avfalls- och avvecklingsfrågorna pä ett ansvarsfullt sä«. Därförhoppas jag nu att i bred enighet skall kunna fatta ett beslut omkärnkraftens säkerhets- och avfallsfrågor som, också om regeringarna skiftar,skall gälla och som medborgarna kan känna förtroende för. 55 OLOFJOHANSSON (c): Det som BirgittaDahl här har betonat om den pohtiska enigheten tycker jag är viktigt. Jag sadeockså själv i min inledning att även om man har skilda grundläggandevärderingar så finns ändå det problem man har att hantera, och det är mycketfaktiskt till sin karaktär - det kommer man inte undan. Vad man kan göra är attbegränsa det. O.K., den debatten har vi haft, och man måste se verkligheten somden är. Från den utgångspunkten tror jag också att det finns goda möjlighetertill ökad samstämmighet framöver. Sedanär det klart att det är htet förrädiskt att i alltför överslätande ordalagdölja alla motsättningar och alla konsekvenser som ett sådant döljande kaninnebära. Jag skall bara ta ett exempel för att visa ungefär hur jag ser pådetta. Upparbetningsfrägankan ju ha konsekvenser när det gäller stadier långt före hanteringen avavfallet. Det kom ju dagen efter valet ett brev till regeringen som någonsorts påminnelse om SKBF:s existens, där man tog upp frågan om MOX-bränsle. Omman har en alldeles öppen attityd och säger att vi inte skall låsa oss förnågonting, att vi skall ha total handlingsfrihet, så är det desto viktigare vet hur man skall hantera den sortens frågor. Det är ju inte bara hosregeringskansli och myndigheter som låsningar inträder, utan också ute hosföretagen och i deras planering. De har ju ibland just en benägenhet att viljalåsa upp politiker i förväg. Därför vore det bra om villekommentera frågan - som man inte kommer undan så lätt - hur man egentligen i svenskkärnkraftsindustri och svenska kärnkraftsföretag planerar på sin kant föranvändningen av de plutonium som kommer ut av de tecknade avtalen omupparbetning om man vill gå MOX-bränsle vägen. Jag tar bara detta som ettexempel på frågor som man inte kan ställa åt sidan. Det går alltså inte attbara hänvisa till att det tar innan vi behöver bestämma oss för enslutlig förvaring. Sedan är jag också helt pådet klara med att direktförvaringen verkligen Ny lagstiftning på kärnenergiområdet inte är någon enkel metod. Ingenting är enkelt på det härområdet. Det är detta som hela debatten har gällt, och vi harinsett det . Jag tycker att det var att ta i, när säga att socialdemokratin har haft samma ståndpunkt som man hade 1976.Ja, vilken ståndpunkt 1976? Man hade nämligen två . I varje fall omGösta Netzén & Co. i var representativa försocialdemokrafin sä var det ju fråga om förprojektering avupparbetningsanläggningar i . Jag lade den utredningen med remissvar åtsidan och blev hårt krifiserad av dåtidens opposition på just den gmndvalen.Det finns anledning, tycker jag, att ändå inte låta uttalandestå oemotsagt i protokollet. Det är riktigt att socialdemokraterna , när defick se hur villkorslagen var utformad, bytte fot till den här mer skeptiskahandlingsfrihetslinjen, som man därefter har hållit sig till. understryker att regeringen inte tänker visanågot lättsinne, och det är bra att den deklarafionen görs här. Också andrasaker har nämligen tagits upp i diskussionen. I remissbehandlingen har dennaregering jämfört med intemationella instanser varit betydligt försiktigare medatt dra in olika organ än vad jag var då jag hade ansvaret pådetta område. Det får inte vara så att formuleringen i proposifionen att ta inordentligt med uppgifter - ett uttalande som också understryks av statsrådet -blir fill intet förplikfigande. Här gäller det att verkligen ta fill vara kompetens och kunskap som över huvud taget finns på området, var helst ivärlden det än är. Jag noterar vidare att ingen egentligen har talat omvarför vi inte bör ha dessa lokala säkerhetsnämnder också i ochVästerås. Men på den punkten kan vi kanske få en kommentar. 56LENNART (): Det råder inget tvivel om att densäkerhetslagsfiftning som vi nu håller på att få är utomordentligt väl avvägd.Den som har lyssnat till debatten här kan få ett intryck av att det råder bredenighet på den punkten. Men det gör det uppenbarligen inte. Två av riksdagenspartier yrkar avslag på propositionen i den delen. I och för sig är det välinte anmärkningsvärt att man har skilda meningar, men jag vill nog ändå fillprotokollet anteckna den reflexionen att kärnkraftindustri inte är någotoerhört unikt och avskräckande. Avfallshanteringen är förvisso ett svårtproblem, men det finns andra problem på en rad områden i ett moderntindustrisamhälle som är lika svåra eller kanske ännu värre. När således statsrådet med stor tillfredsställelse hälsaratt detta lagförslag har kunnat komma fram, så vill jag framhålla att det inteskett i enighet. Men det finns en bred majoritet för det, och detta ärutomordentligt fillfredsställande. Avfallsfrågorna är en sak, men kärnkraftsindustrinskaraktär av processindustri är egentligen inte något att göra en stor affär av.Vi skall vara på det klara med att denna industri inte är onormal. medvetnaom att det mycket väl kan inträffa olyckor i den industrin. Vi bör alltså vararealister. kan fråga-sig varför det inte skulle inträffa olyckor där närsådana inträffar i all annan industri. Anf.57 (vpk): Jag vill först ta tillfället i akt att säga att de sittningar hosenergiministern som vi hade inför den här debatten, enligt min mening, varmycket värdefulla. Det var bra diskussioner och jag fick veta en hel del.Ömtåliga spörsmål, om vilka vi var oense, diskuterades. a. förde vi enomfattande debatt om MOX-bränsle. Där måste jag i likhet med att oklarheter kvarstår. Men den frågan får vi säkert tillfälle attåterkomma till. Sånågra ord om problematiken i fråga om upparbetning. Jag är naturligtvis överensmed alla andra om att vi måste bedriva fortsatt forskning om hur vårtkärnkraftsavfall skall förvaras. Det måste helt enkelt ske en intensivforskning om direktförvaring och annat. Denspringande punkten är då varför vi skall dröja med att besluta oss. Här är detoklart. Jag känner mig inte tillfredsställd. Jag har inte gjort det i tidigaredebatter, och de inlägg som gjorts här av utskottets talesman och av energiministern har inte givit fullständigt klara och rakabesked om varför vi skall dröja med att besluta om upparbetning eller ickeupparbetning. Vivet ju ändå en hel del. Vilka fördelar för kan det vara med enförvaring sedan man först har upparbetat, om det nu bara är förvaringsmetodenman talar om? Varförskall man separera ut plutonium och förvara det för sig och andraavfallsprodukter för sig eller kanske t.o.m. göra andra separeringar? Vad ärdet för vits med det? Nuvet vi vilka mängder vi har. Varför inte ordna en direktförvaring? Om vi inteskall använda någon av restprodukterna till någonting, varför skall vi dåseparera ut dem? Det är frågor som kvarstår. Sedanhar vi naturligtvis den otrevliga frågan med Cogémaavtal och annat som harältats så mycket. Där finns det fortfarande oklarheter. Det finns fortfarandehemligstämplade kontrakt som många av oss har läst, i olika piratupplagornaturligtvis. Och inte ens i de diskussioner vi hade hos kundeman riktigt klara ut hur det var med plutoniumsvinn och sådana saker. Alltihopdet här talar för att vi borde kunna fatta ett konkret och bestämtbeslut att vi skall ta hand om vårt avfall. Det finns inga vinster för Sverigeatt göra med att upparbeta först. Varför skall vi då upparbeta? På de punkternakommer vi antagligen att få fortsätta debatten. Sedanvill jag återigen ta upp frågan om förvaring under havet av låg- ochmedelaktivt avfall. Jag tycker att det är en viktig fråga. Detfinns propåer om att det skall bli flera slutförvar för låg- och medelaktivtavfall utom SFRl, och de kanske också skall läggas under havsbotten. Det kan jutänkas att man kommer fram till att även högaktivt 6Riksdagens protokoll 1983/84:56-58 Ny lagstiftning på kärnenergiområdet avfall skall slutförvaras under havsbotten. Jag villställa samma fråga till som jag har ställt tillstrålskyddsinstitutets chef och till för en liten stundsedan: Om vi skall göra ett slutförvar, varför skall vi lägga det underhavsbotten? Det blir dyrare. Speciellt där det nu har föreslagits, iÖregrundsgrepen, kommer det till oerhört stora förstärkningsarbeten på grundav krosszoner och annat i berggrunden. Det hade varit billigare att ordna detpå land. Det har inte kommit fram några bestämda och precisa argument för attgräva ner avfallet under havet. Det talas mycket om havsföroreningar, dumpning till havsav radioaktivt avfall och annat sådant. Man säger att här är det inte allsnågon risk för detta. Vi har , och vår regering skall snartöverlägga om dumpningsfrågor och annat med de övriga nordiska länderna. Jagtycker att det blir alltmer angeläget att vi får något slags besked: Skall vifortsätta att satsa på att spränga oss ner under havsbotten? Är det denmodellen vi har fastnat för, eftersom vi har börjat på det sättet? Det förstaslutförvar vi gör lägger vi under havet. Eftersom det är min bestämda uppfattning attdet är mycket viktigt för den fortsatta hanteringen av de här frågorna att viför diskussionen i konstruktiv anda och inte i onödan river upp gamlasår, skall jag anstränga mig att svara på de frågor som har ställts på ettsådant sätt att det bidrar till den processen, även om man kan ha fåttstimulans av frågorna att föra en helt annan sorts debatt. Låt mig först säga med anledning av den sist framställdafrågan att det ställningstagande som regeringen efter prövning av ansvarigamyndigheter gjorde när det gäller SFR utanför var en prövning i detärendet och inte i något annat ärende. Det föregriper självfallet inteprövningen av något annat ärende. En grundläggande förutsättning för prövningen varsjälvfallet att vi skulle följa svensk lag, som bl. a. förbjuder dumpning avden här sortens avfall. Det måste alltså vid prövningen kunna visas att detinte var fråga om det. Det var efter att ha fått samstämmiga och tillfredsställandesvar på bl. a. den frågan som regeringen tog ställning. skall det skeförnyad prövning i olika stadier av förvaringens utveckling - bl. a. kommerbehållarna inte att förslutas slutligt innan en ny prövning har gjorts - ochdet vet . En annan fråga som har ställts här är: Varför skall vidröja med ett beslut om direkt förbud mot upparbetning, som några vill ha? Jagtror att alla vi som deltar i den här debatten också är medvetna om den debattsom förs på alla de platser där det aktualiseras att anordna ett slutförvar.Det är, som vi vet, en fråga som är mycket allvarlig och svår att ta ställningtill för alla berörda. Vi vet att om man, som säger,innehåller plutoniet i avfallet, blir det betydligt större mängder avfall sommåste förvaras under sådana former som kräver mycket rigorösasäkerhetsanordningar . Det är naturligtvis också förenatmed risker. Det finns inga absolut säkra metoder, det vet vi alla. Detta är, tror jag, ett ganskakonkret svar på frågan. Vi kan inte utesluta att en forskning som drivs på avansvariga myndigheter och regeringar kan finna lösningar på de här problemensom är bättre än de vi känner . Vi vill ge en möjlighet att bedriva ensådan forskning och en möjlighet för regeringen och andra ansvariga att drivapå det arbetet. Det är skälet till att vi inte nu vill vare sig förbjudautvecklingen på ett bestämt område eller låsa oss vid en bestämd teknik. Jag troratt det är mycket klokt och ansvarsfullt. Vad KBS 3-remissen beträffar är det rätt mycket som harhänt i vårt land och i andra länder sedan den tidpunkt då KBS 2-remissenskickades ut. Det förfarande som vi har valt är att bara vända oss till sådanaorgan som har mycket hög integritet och vetenskaplig kapacitet och står friafrån olika intressen. Vi har i flera fall gett utländska organ i uppgift attsjälva välja ut en rad forskare och andra, till vilka de i sin tur vill ställade frågor som måste ställas. Man kan ju diskutera, , vad det är som gerstörst bredd; att energiministern och regeringen i pekar ut vilka somskall svara eller att man ger myndigheter och forskningsorgan med högintegritet i andra länder en möjlighet att själva tillfråga en krets avpersoner och forskare och myndigheter. Det är mera det som är skillnaden imetod än något annat. Det skulle vara mig och regeringen fullständigt främmandeatt försöka utesluta någon speciell grupp av personer som representerar någonspeciell uppfattning i den här frågan. Det är så när det gäller socialdemokratins inställning attfram till 1976 och t. o. m. arbete fanns det en betydandesamstämmighet i uppfattningen att upparbetningen var att föredra. Det var närvi tog ställning till som vi också tog ställning motupparbetningen på grundval av en diskussion om bl. a.kärnvapenspridningsrisken, vilken vi sedan fullföljde i kritiken motvillkorslagen. Jag vill på intet sätt dölja att vi ändrade uppfattning då; detgjorde vi före andra. I den första borgeriiga regeringens regeringsdeklarationutpekades upparbetning som det enda alternativet. Detta säger jag nu inte ipolemisk anda utan bara för att tala om hur det var. 1 villkorslagen nämndessedan två olika alternativ. Vi har alltså varit konsekventa ända ,och vi intog denna ståndpunkt före andra. När det sedan gäller plutoniumhantering, MOX-bränsle ochsådana frågor förhåller det sig så, att i samband med att vi gick igenom alltmaterial som måste gås igenom med anledning av den ansökan om utförsel avanvänt kärnbränsle för upparbetning som i sin tur har sitt ursprung i detbeslut som har fattats av andra regeringar enligt villkorslagen, upptäckte jagatt en rad av dessa frågor inte var reglerade, vare sig i fråga omlAEA-kontroll, plutoniumhantering eller MOX-bränsle. Jag tog då uppdiskussioner med såväl den franska regeringen som lAEA kring dessa frågor. Ochsom vi redovisade i samband med utförselbeslutet har vi enöverenskommelse med fransmännen om att innan upparbetning över huvud taget fårske måste dessa frågor studeras. Sådana studier pågår , och vi kommer att taställning till frågorna på grundval av dessa studier. Ny lagstiftning på kärnenergiområdet Ny lagstiftning på kärnenergiområdet Jag har velat svara på dessa frågori en sådan anda att vi skall kunna fortsätta att diskutera i en känsla avgemensamt ansvar för att lösa dem på ett sätt som människor kan kännaförtroende för, fru talman. 59 (): Ansvarskännandet var kanske något mindre efteroktober 1978 bland dem som skulle fullfölja tillämpningen, avtalsskrivandet ochkontakten åt olika håll närdet gäller villkorslagen. Visst är jag medveten omatt det fanns åtskilligt att förhandla om på den internationella scenen - detvar därför jag också hade kontakter med . När det sedan gäller upparbetningsfrägan skall vi kanskeinte gräva ned oss i historien, men jag lade märke till att energiministern harnoterat att det skedde en omsvängning i varje fall för vår del mellanregeringsförklaringen och villkorslagen, som var klar . Det ärväl ingen hemlighet att jag, med utgångspunkt i just det material som nitydligen också använde som underlag, dvs. och remissvaren, komfram till den slutsatsen att vi absolut inte borde binda oss förupparbetningsalternativet, hur enhällig än var med dess rättstarka representation för tidigare riksdagsmajoritet. 1 fråga om urvalet av remissinstanser tycker jag att detär en riktig princip att man som statsråd inte sätter sig till doms överremissinstanserna och säger att en är bra och en annan är dålig. Vi använde enannan metod . Vi tillsatte en särskild grupp - som visserligenarbetade i departementet men vars arbete jag inte lade mig i - medvetenskapliga representanter med olika utgångspunkter som plockade ut deremissinstanser vi sedan utnyttjade internationellt. Jag tror att det ärviktigt att man inte minst i diskussionen utåt klargör att det inte finns någonsnedfördelning i urvalet, för sådana missförstånd har uppstått i debatten. Jagkan för min del inte bedöma den saken - det har jag sagt till dem som harfrågat mig - men att det är färre remissinstanser involverade är helt klart. Vänta-och-se-strategin är helt enkelt inte tillämplig överhela fältet. Det var det jag ville säga med MOX-exemplet. Jag vill läsa upp enenda mening ur vår motion, som också betonar ett annat problem: "Viförutsätter att regeringen med beaktande av redan ingångna upparbetningsavtalutarbetar övergångsbestämmelser och upprättar en plan för återtagande av redanutskeppat, ej upparbetat avfall." Vi har inte ställt något yrkande på den här punkten, mendetta är en av de frågor som hänger samman med vänta-och-se-strategin. Man kaninte vänta helt enkelt. Man låser sig efter hand, långt innan den slutligaavfallshanteringen blir aktuell. Det är detta jag har velat betona i den härdebatten. Jag tror alltså att det är viktigt att man väljer strategi, och detär därför jag har yrkat bifall till vår reservation på den punkten. Motiven har vi gemensamma, så dem behöver vi intediskutera. Risken för kärnvapenspridning är klar för oss båda . Detargumentet bär över alla andra. Jaguppskattar att vi har kunnat föra en mycket mer konstruktiv debattän det var möjligt att föra . Om vi har bidragit från olikahåll till att åstadkomma den situationen har vi gjort något positivt. Det ärdärefter en mer formell sak att vi yrkar avslag på propositionen. Det reella äratt de ändringar, kompletteringar och förbättringar som vi vill ha med inte ärmöjliga att hantera från sida - i utskott och i fråga om lagtext ochsådant. Därav följer vårt formella avslagsyrkande. Anf.60 (vpk): Jag vill gärna deklarera att jag inte alls är ute efter att ta uppnågon ny debatt eller riva upp gamla sår, som uttryckte det. Menvi är ju oense på vissa vikfiga punkter, och då måste vi naturligtvis få förafram våra synpunkter och ställa frågor. Det tycker jag inte kan anses varanågot större fel. Tvärtom är det min skyldighet att göra det och tala för deintressen som jag representerar. får naturligtvis tala för sigoch sina intressen. Det får inte - det har sagts här tidigare - bli något slagsallmän gemensamhetsdeklaration, när vi inte är riktigt överens pä viktiga ochavgörande punkter. Jagvill något ytterligare kommentera frågan om den första slutförvaring som vikommer att få, SFR 1, förvaring under havsbotten. Det är mycket bra att detsägs att det är ett engångsbeslut, som inte kommer att påverka några andrabeslut. Men man kan naturligtvis säga som så, att har man en gång fattat ettsådant beslut, är det mycket lätt att nästa gång bestämma sig för sammalösning, fastän det egentligen inte har deklarerats några riktigt hållbaraargument för att man skall välja detta förvaringssätt. BirgittaDahl säger till mig, att vet att förvaringsutrym-met intekommer att förslutas utan hållas öppet och vara under kontroll tills man vetsom händer. Ja, nu säger man det, men från början när SKBF gick ut och ladefram sina första ritningar och talade om det har lagret, skulle förslutning skedirekt. Det var liksom vitsen med det hela. Det talades om att så fort lagretär fyllt skall tunnlarna slutas. En ändring kom till stånd efter kritik ochundersökningar och på grund av att det fanns en mycket stor oenighet. Jag menaratt sådana debatter måste föras . Som jag sagt tidigareär vi skyldiga att hålla den här debatten vid liv med tanke på de starkaintressen från kärnkraftsindustrins sida som ligger bakom det hela och som vimärkt inte minst och månaderna. Jagser att min taletid börjar lida mot sitt slut, så vi får väl återkomma tillavfallsproblematiken. Det är naturligtvis rikfigt att en upparbetning minskarmängderna. Vi har inte fått några exakta siffror på hur mycket det blir. Sådanauppgifter kan man naturligtvis ta fram.