prot · G709114 · 1983-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1983/84:114 Omvissa villkor vid upphandling Förhandlingarnaleddes av andre vice talmannen. 1 § Justerades protokollet förden . 2 § Meddelande om svar påinterpellation 1983/84:119 Jag vill meddela att om tullens kroppsvisitation av svenska resenärer inte kommer attbesvaras förrän på grund av min utlandsresa. 3 § Svar påinterpellation 1983/84:97 om vissa villkor vid upphandling har i en interpellation frågat justitieministern vilkaåtgärder justitieministern avser vidta för att förhindra att kommuner i sambandmed upphandling - i strid mot den kommunala upphandlingsförordningen ,medbestämmandelagen och konkurrenslagen - ställer krav på att företag skall hatecknat kollektivavtal eller arbetsmarknadsförsäkringar för att komma i frågasom leverantörer. Kraven sägs ha baserats på kollektivavtal mellan denkommunala arbetsgivaren och arbetsmarknadens parter. Interpellationen haröverlämnats till mig för besvarande. Inledningsvisvill jag påpeka att det inte finns någon förordning som reglerar den kommunalaupphandlingen. Upphandlingsförordningen gäller enbart för statensupphandlingar. utfärdar dock rekommendationer till kommunerna,med i stort sett samma innehåll som förordningen, i form av ettnormalreglemente för upphandling. Det ankommer på kommunerna attsjälva bestämma om man vill anta dessa rekommendationer eller inte.Statsmakterna utövar alltså ingen direkt 6Riksdagens protokoll 1983/84:112-115 Om vissa villkor vid upphandling styrningav den kommunala upphandlingen. Detta ligger väl i linje med den kommunalasjälvstyrelsen och de allmänna strävandena att minska den statligadetaljregleringen av kommunernas verksamhet. När det gäller frågan om kommunerna kan kräva att företagskall ha tecknat kollektivavtal eller arbetsmarknadsförsäkringar för att kommai fråga som leverantörer vill jag hänvisa till ett fall som har prövats avregeringsrätten år 1977.1 det fallet hade en kommun beslutat att anlita endastsådana företag som tecknat sedvanliga avtal med arbetsmarknadens parter. Densom anfört besvär mot kommunens beslut ansåg att detta stred mot rådandenäringsfrihet och konkurrensbegränsningslagstiftning. Regeringsrätten fanndock att beslutet inte stred mot lagen om motverkande i vissa fall avkonkurrensbegränsning inom näringsUvet eller mot annan författning omnäringsfrihet. Regeringsrätten anförde vidare att, med hänsyn till de särskildarättsverkningar i form av bl. a. fredsplikt som är knutna till de sedvanligaavtalen mellan arbetsmarknadens parter, fick det anses som ett kommunensintresse att företag som utför arbeten för kommunens räkning tecknat sådanaavtal. prövade ett fall avsamma art. Man konstaterade därvid att kommunens beslut i och för sig ledertill en begränsning av antalet företag som får delta i en upphandling. Dettabehöver dock inte innebära att konkurrensen, från köparsynpunkt sett, blirotillfredsställande. Däremot kan näringsutövningen försvåras för de företagsom inte får möjlighet att konkurrera om uppdrag från större beställare. Medbeaktande av syftet med kravet på kollektivavtal och med det undantag förarbetsmarknadsförhållanden som stadgas i konkurrensbegränsningslagen, kundedock enligt någon sådan från allmän synpunkt skadligverkan som avses i lagen inte anses föreligga. Jag vill här tillägga att frågan huruvida konkurrenslagenomfattar situationer av det slag som åsyftas i interpellationen är beroende avom kommunen i det enskilda fallet handlar som näringsidkare. I så fall återstårdet att pröva om undantaget i 41 § konkurrenslagen är tillämpligt. Enligt detundantaget tillämpas lagen inte på överenskommelser mellan arbetsgivare ocharbetstagare angående arbetslön eller andra arbetsvillkor. Det ankommer dockpå och att pröva frågor omtillämpning av konkurrenslagen. Den bärande principen i upphandlingsförordriingen och förupphandlingen i de kommuner som tillämpar motsvarande kommunala bestämmelserär kravet på affärsmässighet och objektivitet. Att man försäkrar sig om att enleverantör har ett sådant förhållande till sina anställda att leveransernaeller det arbete som skall utföras inte riskerar att utebli eller störasbehöver inte stå i strid mot detta grundläggande krav. kan dettvärtom vara så, att den offentliga arbetsgivarens intresse av säkra leveransersammanfaller med arbetstagarorganisationernas önskemål om tillfredsställandeavtalsvillkor. Beträffande frågan om förfarandet strider motmedbestämmandelagen vill jag erinra om att vi i vårt land inom ganska vidaramar har avtalsfrihet. med dettaligger att medbestämmandelagen inte lägger hinder i vägen för kollektivavtal omsamverkansformer och förutsättningar vid entreprenader eller annan upphandling. Mot bakgrund av att rättspraxis på området är klar och attkollektivavtal inte behöver vara till nackdel för kommunernas upphandling serjag inga skäl att ändra nuvarande regler. 3 (); Jag tackar finansministern för svaret. Det ärett upplysande svar. Det illustrerar hur det korporativa samhället fungerar. Bakgrunden till min interpellation är ett brev som enkommun skickat ut till sina leverantörer, där dessa meddelas att de för att ifortsättningen komma i fråga som leverantörer skall ha tecknat kollektivavtaleller arbetsmarknadsförsäkringar. Som framgår av finansministerns svar är dettainte någon enstaka företeelse. I sådana här fall går det till så att de fackligaorganisationerna i en kommun kräver att kommunen inte skall anlita företag somsaknar kollektivavtal. Även om kommunen så skulle vilja, motsätter man sig intedetta, eftersom man mycket väl vet att facket i så fall begagnar sig avvetorätten i medbestämmandelagen. NO konstaterar att förfarandet innebärkonkurrensbegränsning, men hänvisar till att konkurrenslagen inte omfattaröverenskommelser mellan arbetsgivare och arbetstagare om arbetslön och andraarbetsvillkor. Härav drar NO slutsatsen att någon skadlig verkan inte kan ansesföreligga. Regeringsrätten anser att förfarandet inte står i stridmed,lag eller annan författning om näringsfrihet. Regeringenhar ingenting att säga utan anser att allt är i sin ordning. Så blir det i ett samhälle där den politiska och denfackliga makten går hand i hand, där korporationernas intressen väger tyngre änden enskildes frihet och rätt. Först vill jag konstatera att båda de fallfinansministern hänvisar till undantar företag som inte har några anställda,vilket är ett viktigt förbehåll. Vad regeringsrätten anför om fredspliktsreglerna kandärför äga en viss, om än begränsad giltighet. Då det är fråga om enmansföretageller företag som endast har familjemedlemmar anställda, är det tveksamt omdetta argument bär. Regeringsrätten tar endast upp en fråga som avser anlitandeav entreprenör, inte leverantör av varor. Jag anser det också anmärkningsvärt om det undantag somkonkurrenslagen gör för överenskommelse mellan arbetsgivare och arbetstagareom arbetslön och andra arbetsvillkor verkligen kan tolkas som att en utomståendepart kan ställa krav på de relationer som skall råda mellan arbetsgivare ocharbetstagare i ett enskilt företag. Skall det tolkas som att parterna har rättatt träffa vilka'avtal de vill, bara de gör det på andras villkor? Det skullesåledes vara en kommun obetaget att t. ex. besluta att leverantörer som harkollektivavtal innehållande organisationsklausul inte skall anlitas. Om vissa villkor vid upphandling Om vissa villkor vid upphandling Och hur är det då egentligen ställt med denavtalsfrihet som finansministern talar om? Kravet på arbetsmarknadsförsäkring har, såvitt jag harkunnat utröna, inte varit föremål för rättslig prövning över huvud taget. Detfinns andra försäkringar som exempelvis erbjuder sinamedlemsföretag, men som ur fackUg synpunkt uppenbarligen inte ansesgodtagbara. Rättsläget är således inte alls så klart somfinansministern vill göra gällande. är ju det här förfarandet inte begränsat till kommunalupphandling. Det är väl känt att vetorätten i medbestämmandelagen har fått enmycket vidsträckt tillämpning på såväl den offenliga som den privata sektorn. Vetorätten tillkom ursprungligen i syfte att komma tillrätta med anlitandet av s. k. grå arbetskraft och avser av den anledningenendast entreprenader. I praktisk tillämpning har vetoreglerna emellertidkommit att omfatta alla former av upphandling. Lagrådets uttryckligauppfattning att vetoreglerna endast avser parternas avtalsområde haruppenbarligen helt fallit i glömska. Den som har praktisk erfarenhet frånnäringslivet vet också att fackliga organisationer i mycket stor utsträckning,med hänvisning till vetoreglerna i MBL, styr upphandlingen till företag som urderas synpunkt kan accepteras. Detta är svårt att belägga, eftersom en enskildarbetsgivare för husfridens skull inte gärna tar strid med facket. Det blirbilligare att betala ett högre pris för en vara än vad som skulle varanödvändigt än att riskera en försämring av relationerna till facket. Det här sättet att smygvägen utestänga enskilda företagfrån konkurrens är särskilt otäckt, eftersom det drabbade företaget i allmänhetinte får veta orsaken till att man inte får order. Det kan inte försvara sigeller vidta motåtgärder. Då kan man säga att de kommuner som är aktuella ärärligare. Där får leverantörerna åtminstone klara besked. Förfarandet innebär helt klart konkurrensbegränsningar,även om NO föredrar att tala om försvårad näringsutövning. Vid ett heltgenomfört samordnat agerande från facklig sida kan näringsutövningen bli såförsvårad att ett företag som saknar kollektivavtal helt enkelt inte kanexistera. Likaså skulle det innebära att enskilda arbetstagare som av olikaskäl inte vill tillhöra en facklig organisation inte kan få något arbete. Vihar fått en av facket, vid sidan om lagarna, praktiserad etableringskontrolloch förhållanden som starkt påminner om dem som rådde under skråväsendetsdagar. Det är inte de stora, väletablerade på marknaden somdrabbas av den fackliga bannbuUan, utan de små, de nyetablerade och de somhävdar sin självständighet. Det handlar inte heller om att utestänga deoseriösa, lycksökarna och skattesmitarna. De kontrolleras på helt andra vägar.Det handlar om vanliga, skötsamma företag och anställda som inte har någonhögre önskan än att sköta sitt jobb och bedriva sin verksamhet på sina egna ochmarknadens villkor. Det talas ofta om småföretagens betydelse. Det är de somutgör framtiden. Det är de som skall stå för förnyelse och tillväxt. Det är desom svarar för sysselsättningsökningen. Deras villkor måste förbättras i en radavseenden. Vad regeringenuppenbarligen inte förstår är att till de krafter som driver en företagare ochentreprenör hör viljan att vara självständig, att få saker och ting gjorda utanalltför mycket diskuterande. Dessa egenskaper medverkar till framgång för ettföretag. Sådana företag drar ofta till sig människor som också har en önskanatt vara självständiga, att få arbeta på sina egna villkor. De vill inte varabundna till några organisationer, eftersom de då känner sig övervakade ochmotarbetade, känner att de fastnar i en byråkrati. De vill vara sina egna. Skallvi få en bestående förbättring av svensk ekonomi och en stabil tillväxt, är detnödvändigt att de små företagen, entreprenörerna och de enskilda människornages möjligheter att utvecklas och pröva nya vägar. Det får de inte, om detvingas in i ett system som är konstruerat för de stora och väletablerade. Socialdemokratiskastatsråd reser land och rike omkring och talar om frihet. Men vad de avser ärendast en frihet för organisationerna, inte för de enskilda människorna. När detalar om avtalsfrihet, näringsfrihet och föreningsfrihet menarsocialdemokraterna de stora organisationernas rätt att teckna avtal, att styraföretagen, att kollektivansluta människor. De talar aldrig om lagfästnäringsfrihet, om rätten att slippa teckna avtal eller om friheten att ståutanför de stora organisationerna. Ocksåfinansministern ansluter sig till denna frihet för organisationerna, när haninte ser några skäl att förändra de regler som ger politiker och de storaorganisationerna rätt att kräva kollektivavtal av tredje part. Han slår vakt omdet korporativa samhället. Omvissa villkor vid upphandling Som man kunde misstänka var inte så intresserad avsakfrågan, utan av att få tillfälle till och utrymme för det numera ganskatraditionella moderata angreppet på fackUga organisationer. Jagtyckte dock att gick litet väl långt och gjorde litet väläventyrliga piruetter på detta område, när hon sade att regeringsrättens utslagfrån är ett uttryck för vad som händer när den poUtiska och fackligamakten går hand i hand. Får jag påminna om att det satt en borgerligtrepartiregering. Vad sade den regeringen? Hur reagerade den inför dettautslag? Såvitt jag vet har ingen som förlöpt haftnågonting att säga om regeringsrättens tolkning av lagstiftningen på dettaområde. Lika litet som jag ansåg det vara rimligt att en borgerlig regeringskulle ifrågasätta regeringsrättens bedömning, lika Utet anser jag att ensocialdemokratisk regering kan göra detta. Detandra som visar hur de politiska syftena tar över intresset för sakfrågan äratt inte med ett ord berör att det faktiskt kan vara denupphandlande kommunens egenintresse att de företag kommunen har att göra medhar kollektivavtal, har regler om fredsplikt och har genomfört de åtgärder somskapar sådan trygghet att företaget kan utföra den entreprenad eller denleverans det är fråga om. Kravet på affärsmässighet kan alltså sammanfalla medlöntagarorganisationernas intresse av att ha ordnade Om vissa villkor vid upphandling Det är ganska kränkande gentemot landets kommunalmän, omSonja Rembo förutsätter att de alla har gett vika inför fackliga trakasseriereller att de är korporativister som vill beröva kommunerna derassjälvständighet eller skada landets företagare. Kan inte för ettögonblick få in i sitt huvud att detta kanske inte är en alldeles oförnuftigordning, utan att man har funnit att den har betydande praktiska fördelar? Jag vill understryka - lika kraftigt som gör-att i begreppet avtalsfrihet i vårt samhälle finns förvisso också rätten attavstå från avtal, från kollektivavtal. Det gäller både arbetstagare ocharbetsgivare. Men i båda fallen blir det vissa konsekvenser - det finns juingen frihet som inte har konsekvenser. Skattar man den friheten högre än attha avtal med eller att tillhöra organisationer skall man naturligtvis handladärefter. Men det kan visa sig att just själva tillhörigheten till enorganisation eller avtalet med en organisation också har vissa fördelar. Det äralltså ingenting orimligt i detta. Varje individ har att välja mellan de olikasätt som finns att fungera och leva. Om viljan att vara självständig för företagare innebär attde säger nej till att ha kollektivavtal med sina anställda är det en frihet somde har all rätt att utöva. Men det kan också betyda att de går miste om vissaav de fördelar som kollektivavtal innebär. I ett samhälle med mångfald ochfrihet skall allt detta vara möjligt. Får jag till slut bara klargöra en sak, eftersom jag troratt rörde ihop de olika fall som här kan ha förekommit. På en punktmåste man ha klart för sig att reglerna om vetorätt i medbestämmandelagentiUkom bl. a. i syfte att komma tUl rätta med en växande benägenhet hosföretagen att försöka kringgå lagstiftning, kollektivavtal och ävenförpUktelser enligt skatte- och socialförsäkringslagarna. Jag har förståelseför att arbetstagarorganisationerna i den fackliga solidaritetens intressevill driva på utvecklingen i Verksamheter på den privata sidan där ordningen idessa avseenden är mindre tillfredsställande. Det var så att säga förutsatt iförarbetena till medbestämmandelagen att en arbetstagarorganisation skullekunna begära att en entreprenör tecknar kollektivavtal ocharbetsmarknadsförsäkringar för att tillförsäkra sina anställda deanställningsvillkor och den trygghet som följer av detta. Vad som däremot intefår förekomma är att arbetstagarorganisationerna utnyttjar vetorätten för attdriva igenom sådana krav. Det strider inte bara mot medbestämmandelagensbokstav utan också mot dess anda. Skulle något sådant ha ägt rum, vill jagkraftigt understryka att det inte finns något stöd för detta i lagstiftningen.Där är det arbetsdomstolen som har att avgöra hur man skall tolka ett visstbeteende i ett visst fall, men såvitt jag vet har några mål av det slaget ännuinte förts till arbetsdomstolen. Det allmänna rättsläget är emellertid på denhär punkten helt klart. 5SONJA REMBO (m): Jag vill börja med det sista finansministernsade, nämligen att vetorätten inte får användas för annat ändamål än lagenavser. Detta är självklart, men ändå är det vad som sker - det vet vi alla. till att ett litet företaginte vill teckna kollektivavtal kan vara att det får en inblandning i den härtypen av frågor. Vi vet att facket agerar på detta sätt, och små företag kaninte, varje gång sådant här händer, dra ärendet inför arbetsdomstolen.Lagstiftningen är från småföretagens synpunkt oerhört opraktisk och ohanterlig.Det är därför vi moderater vill ha bort den. Detfinns en lång rad legitima skäl för företagen att inte vilja tecknakollektivavtal. Jag nämnde tidigare önskan att slippa övervakning, kontroll ochbyråkrati och att få arbeta självständigt på sina egna villkor. Många anser attdet är bättre att tala med sina anställda direkt än att gå vägen över enfacklig förtroendeman, som kanske finns på åtskilliga mils avstånd frånarbetsplatsen. I de fall avtalen är förbundna med organisationsklausuler ärarbetsgivaren förhindrad att anställa annan personal än sådan som ärkollektivansluten. Skälentill att man inte vill teckna avtal är som sagt många. Och naturligtvis hängerdessa samman också med sakfrågan, nämligen den kommunala upphandlingen. Debeslut det här är fråga om ute i kommunerna är inte dikterade av praktiskafakta och realiteter, utan de är politiska beslut. Det fall som fick mig att taupp den här frågan gäller ett företag som har drivits utan anmärkningoch som har varit leverantör till en kommun. Det är alltså ett företag som ärmycket väl känt av kommunen. Plötsligt kräver kommunen kollektivavtal. Frånkommunens sida kan man inte rimligen åberopa att man är osäker beträffandeföretaget i fråga, när man känner till det så väl. Rättenatt avstå från att teckna avtal måste vi slå vakt om, säger finansministern.Jag är glad att finansministern sade detta. Jag tror nämligen att det är förstagången en socialdemokratisk regeringsledamot har slagit fast det i riksdagen.Det är riktigt som finansministern säger, att kollektivavtal ochfacklig anslutning har vissa fördelar. Självfallet är det så. Den som intetecknar avtal och som inte är med i facket får givetvis ta vissa konsekvenser.Men de konsekvenserna skall vara rimliga. Man får inte ge fackligaorganisationer så stor makt att konsekvenserna för den enskilde i praktikeninnebär näringsförbud resp. yrkesförbud. Det är den gränsdragningen vi måsteslå vakt om, finansministern. Omvissa villkor vid upphandling säger att hon vet att de fackliga organisationernamissbrukar vetorätten. Detta skulle dessutom ske i ett mycket stort antal falloch vara närmast det normala. Det som gör att inte jag kan säga att jag vetdetta är att vi inte har fått något enda sådant fall prövat av arbetsdomstolen. Nusäger att det beror på att företagen inte varje gång detta skerorkar dra saken inför arbetsdomstolen. Men om vetorätten missbrukas så ofta somSonja Rembo påstår, varför har man inte anmält det åtminstone en enda gång?Medbestämmandelagen har ju funnits i ett betydande antal år. Varför har inteett enda fall av det härslaget tagits upp i arbetsdomstolen, så att demissförhållanden som påstår är så spridda åtminstone hade kunnatkomma under rättslig prövning? Omenskilda initiativ inom den sociala sektorn Sedanundrar jag: Hörde jag rätt - sade att vill avskaffamedbestämmandelagen? Anf.7 (): Nej, det var inte riktigt. Jag talade om entreprenadreglerna-vetorätten mot entreprenader, ingenting annat. Sådanamål har inte prövats i AD en enda gång, säger finansministern. Det är möjligtatt det är så; jag har inte kontrollerat det. Jagsade också - det är mycket viktigt, och det inser man om man har erfarenheterfrån näringslivet - att en enskild företagare icke gärna tar strid med facket,för det får han i så fall betala dubbelt upp. Det är så svårt för en enskildföretagare att ta den striden att han hellre låter facket råda. Detta förhållandeföreligger - det kan bekräftas på en mängd olika håll. Jag har själv erfarenhetav det, och jag har hört många tala om det. Problemetär att vi har en lagstiftning som inte skyddar den enskilde näringsidkaren. Vihar icke den lagstadgade näringsfriheten, vi har icke rätten att stå utanför enorganisation - den lagstiftning som anser självklar. Man har iett uttalande där sagt att vad de enskilda människorna behöver är ettskydd mot de stora organisationerna, att den positiva föreningsrätten som ennaturlig konsekvens också ger den negativa föreningsrätten; de två hör samman. Vadman bör beakta är ju - det nämnde aldrig finansministern - att vi har ettintresse av att småföretagen blomstrar, att de får rimliga arbetsvillkor. Omden frågan hade finansministern ingenting att säga. Finansministernsvarar inte heller på min fråga; Hur långt kan de fackUga organisationerna gånär det gäller att reglera avtal hos en tredje part? Jag tog förbud motorganisationsklausuler som ett exempel. Skall man också acceptera sådana beslutfrån kommuner? Den frågan fick jag som sagt inget svar på. Det kanske jag kanfå . Överläggningenvar härmed avslutad. 4§ Svar på interpellation 1983/84:126 om enskilda initiativ inom den socialasektorn har ställt en rad frågor till mig angående enskildainitiativ inom den sociala sektorn. Fördet första har han bett mig redogöra för i vilken omfattning och på vilkagrunder regeringen kan tänka sig enskilda initiativ inom den sociala sektorn. Fördet andra har han frågat om jag är beredd att bidra till en reform avsocialförsäkringen av innebörd att en lika stor ersättning från sjukförsäkringenföljer patienten oberoende av om vården sker i privat eller offentlig regi. För det tredje har GöteJonsson frågat om jag avser att förelägga ettförslag om att sjukvårdshuvudmännen skall bestämma vilka privatpraktiker somskall ha rätt till ersättning från sjukförsäkringen för utförd vård. frågar vidare om avsikten är att införlivaäven privatpraktiserande tandläkare i ett sådant system. Om svaret på fråganär ja undrar han om detta är skälet till att den aviseradetandvårdspropositionen skjutits . Slutiigen frågar om den s. k. Dagmargruppensförslag avses bli genomfört och vilket år det i så fall avses träda i kraft. interpellation berör som synes dels detsocialpolitiska området i dess helhet, dels vissa specifika områden inomsjukförsäkringen. När det gäller den första frågan om enskilda initiativinom den sociala sektorn har jag vid upprepade tillfällen förklarat för GöteJonsson att jag på intet sätt är motståndare till att människor engagerar sig,tar initiativ och medverkar- inte minst på det sociala området. Tvärtom är detmin bestämda uppfattning att det är viktigt att olika former av verksamheteruppmuntras. Jag vill i detta sammanhang som ett exempel peka på de storainsatser som görs av olika folkrörelser och ideella organisationer inom alla deområden som har berört och som alla har samhällets stöd. Av den proposition om alternativa barnomsorgsformer somregeringen lämnade till framgår klart att regeringenär positiv till olika former av alternativ barnomsorg. Föräldrakooperativbarnomsorg, verksamheter som drivs av ideella organisationer eller som erbjuderspeciella former av pedagogik uppmuntras genom statsbidrag. Vad jag inte kanacceptera är att statsbidrag ges till barnomsorg som drivs i affärsmässigaformer. Det nya statsbidragssystemet är, tvärtemot vad påstår,uppbyggt så, att möjligheterna genom förenklade regler, ändrade tidsgränser etc.förbättras i fråga om alternativa barnomsorgsformer. När det gäller sjukförsäkringens ersättningsregler har detnyligen träffats en överenskommelse om ersättningarna till sjukvårdshuvudmännenfrån bl.