prot · G70951 · 1983-12-31 00:00:00 — Även om det inte föreliggeren heltäckande statistik över lönemarknaden - en sådan lär vi inte få förrännågon gång framåt våren - är det enligt alla de uppgifter som föreligger ochenligt uttalanden från de berörda organisationerna uppenbart attlönefördelningen definifivt avvek från det uttalande som vi gjorde. Det är omöjligt att hävda att de lägre inkomsttagarna ficknågon huvudpart av lönehöjningarna 1983 som motverkade effekterna avmarginalskattesänkningen. Tvärtom finns det stora skäl för att utgå från attde högre avlönade fick väl så stora lönestegringar som de med lägre löner. Det är klart att man kan strunta i detta och säga: Vianser inte att uttalandet håller längre. Men i en diskussion om moralen i den härfrågan måste jag undra vem det är som försöker upprätthålla de ursprungligaintentionerna och det som vi var överens om och 1982. Till slut, herr talman, vill jag när det gäller fråganhuruvida vi fullföljer skattereformen eller inte bara peka på följande. Deskatteskalor som jag hoppas att nu fasflägger blirför av alla skattebetalare exakt dem som fanns i överenskommelsen ochriksdagsbeslutet . Också påståendet att vi icke fullföljer skattereformen iden del som gäller en anpassning fill inflationen är felakfigt. Det går inteatt säga att vi skall kompensera hela befolkningen för de prisstegringar somdevalveringen medförde. Hela tanken att vi som nation skulle kunna kompenseraoss för de prisstegringar som i själva verket är resultatet av att vi ett antalår har levt över våra tillgångar är befängd. Den fortsatta reformeringen av inkomstskattenär en väsentlig och intressant fråga. Vi anser att sådana reformer ärönskvärda. Vi anser också att det är önskvärt att de reformerna, liksom denna,bygger på en bred enighet i . Jag kan på denna punkt instämma i vadSfig Josefson sade. Men jag noterar också den reserverade hållning Josefsonintog till moderata locktoner om en gemensam borgerlig skattepolitikefter 1985. Jag undrar, herr talman, om förutsättningarna i det avseendet ärriktigt så helgjutna som gav uttryck för i sitt senaste inlägg. 70 BOLUNDGREN (m); Även om man sänker marginalskatterna medsamma procentenhet över hela linjen innebär det större skattesänkningar ikronor räknat för högre inkomsttagare. Det är en ofrånkomlig effekt vid ensänkning av marginalskatterna. Det är självklart att detta kan skapa problemnär det gäller fördelningspolitiken. Det var av den anledningen som denborgerliga trepartiregeringen,när den presenterade sitt ekonomiska handlingsprogram, ocksåsade att man förutsatte att det i avtalsrörelsen togs hänsyn tillskattereformen. Har man fått skattesänkningar är det självfallet lättare attavstå från bruttolöneökningar. Att sänka bruttolönerna är däremot mycketbesvärligt, med tanke på att t. ex. villaägare har bundit sig för ränteutgiftersom har gett avdrag, och de skulle hamna i en sämre ekonomisk situation. Men genom den uppgörelse som träffades mellanmittenpartierna och socialdemokraterna och den där införda avdragsbegränsningenändrades förutsättningarna för att ta hänsyn till de marginalskattesänkningarsom genomfördes. Den individuella situationen blev mycket olika för olikainkomsttagare. Också de fackliga organisationerna, framför allt de somföreträder inkomsttagare med genomsnittslön och löner däröver, har sagt attdetta skapar problem. Det är klart att man naturligtvis kan bedriva en sådanpolitik som socialdemokraterna med framgång har gjort under början av1970-talet, men som vi kanske skulle ha gjort mera åt på den borgerliga kanten.Man höjde skattetrycket och marginalskatterna efter hand, med ett stort avstampi s. k. skattesänkning - den skattereform där två tredjedelar avsvenska folket skulle ha fått sänkt men fick höjd skatt. Om man höjer marginalskatterna kraftigt, så attsamhällsekonomin knappt fungerar, och skapar sådana inlåsningseffekter att mani realiteten, genom Hagarundor och annat, måste klara avtalsrörelsen genomskattepolitiken - dvs. försöka göra det, för man lyckades ju inte, som vi vet-uppstår en orimlig situation. Har man sedan rädsla för att återställa densituation som vi hade tidigare är det besvärligt. Jag förstår att Kjell-OlofFeldt också har det mycket besvärligt i det avseendet. Det man måste göra, speciellt när man harregeringsansvaret, är att inse att man genom en rimligare skattepolitik ochlägre marginalskatter får en samhällekonomi som fungerar på ett väsentligtbättre sätt. Avdragens skattemässiga värde minskar faktiskt genom sänktamarginalskatter - det är en anledning att sänka marginalskatterna. Det minskarockså intresset för skatteplaneringsåtgärder av olika slag. Genom en skattesänkningökar samhällsekonomins effektivitet. En stor del skattefinansiering med småavgifter på olika nyttigheter skapar ibland en överefterfrågan, som gör attsamhällsekonomins effektivitet minskar, och därmed skapar man också problem närdet gäller den ekonomiska utvecklingen. Den progressiva skatteskalan har också inneburit attframför allt flerbarnsfamiljerna får högre skatt. Ett av de ämnen som jagbehandlade ganska mycket i mitt inledningsanförande var ocksåfamiljebeskattningen. I flerbarnsfamiljer är det ofta en som svarar förfamiljeinkomsten, och ju sämre fördelad familjeinkomsten är desto högre skattblir det. Detta problem förbigick helt, och regeringenförefaller tyvärr inte ha något intresse av det över huvud taget. Det är bra att finansministern erkänner att kombinationenav inflation och den skatteskala vi hade skapade enohållbar situation. Men hurkommer det sig då att finansministern är beredd att fortsätta, genom denurholkning av inflationsskyddet som har gjorts, att leva med en ohållbarsituation i stället för att ändra den? Vad är det för inkomstskattereformer somfinansrninistern ser fram mot att skapa brett underlag för här i kammaren? Detskulle också vara intressant att få en upplysning om man skall fortsätta enskattehöjningspolitik eller om omprövningens tid möjligtvis är inne även försocialdemokratin. 71BJÖRN (): Eftersom finansministern sade några ord om deutgångspunkter som socialdemokraterna hade när de träffade skatteöverenskommelsenvill jag säga några ord om de utgångspunkter vi från sida hade. Vi har menat att skattepolitiken istörre utsträckning borde göra det lönande för enskilda människor att arbeta.Vi ville via en marginalskattereform stimulera till arbetsinsatser, lätta skattenpå arbetsinkomster och i någon mån komma till rätta med skattefusket. Jaghåller också med finansministern om att det finns ett fördelningspolitisktproblem med denna utgångspunkt. Det var just därför som vi accepteradekopphngen mellan marginalskattesänkningarna och avdragsbegränsningen.Avdragsbegränsningen blev befogad just därför att man sänkte marginalskatternaoch att det fick största effekten för dem som tjänade mycket. Det var ju inomparentes sagt den delen som aldrig begrep. Om man i efterhand ändrar så attmarginalskattesänkningarna inte blir så stora som var avsett, men låteravdragsbegränsningen kvarstå oförändrad, är det klart att det mot bakgrund avdenna koppling uppenbarligen blir en obalans i reformen. Reformen utgick från ett inflationsskydd på . Jagupprepar att det fanns anledning att räkna med en inflation på den nivån näröverenskommelsen träffades och när beslutet togs i . Men om man sedanfår en regering som devalverar är det klart att inflationsskyddet justpå grund därav måste justeras. Det var också regeringen i första omgångenberedd att göra. Sedan blev det inte någon sådan justering, vilket ledde överfinansiering, eller om man så vill till en skattehöjning, jämfört medvad man ursprungligen hade kommit överens om. Denna överfinansiering har vi självfallet beaktat när detgäller diskussionerna om finansiering av steg två i skatteöverenskommelsen. Viaccepterade en höjning av skatten på el och olja just av detta skäl,annars hade vi inte accepterat dessa skattehöjningar. Jag vill i övrigt hänvisa till det anförande som KjellJohansson höll här tidigare där han i detalj redovisade hur haranvisat en finansiering av steg två, och där vi har räknat in denöverfinansiering som skedde av steg ett genom att man inte anpassadeinflationsskyddet till den högre inflafionen. Sedanåterstår ett enda argument för socialdemokraterna, nämhgen löneutvecklingen för de högavlönade. Regeringen har härinte kunnat redovisa en entydig statistik. Jag skall villigt erkänna att inteheller jag har tillgång till någon sådan statistik, och jag vill därför inteuttala mig tvärsäkert. Men på en punkt föreställer jag mig att vi vet precishur löneutvecklingen kommer att bli, nämligen när det gäller de statsanställda.Är det verkligen så att man har haft anmärkningsvärt stora lönehöjningar blandde högavlönade i statens tjänst? Det är en fråga till på denpunkten -regeringen sitter förvisso inne med sanningen. Jag tror inte att detförhåller sig på det sättet, utan jag tror att det enda argument som återstårför regeringen när det gäller att försvara det här löftesbrottet är att en vissdel av de högavlönade har fått relativt betydande lönehöjningar. Det skulle dåfå tjäna som enda argument för att försvara att man ändå på avgörande punkterensidigt och utan att ta hänsyn fill vad de andra parterna i överenskommelsentyckte har brutit överenskommelsen. 72TOMMY (vpk): Jag tror att det finns anledning att erinralitet grand om hur utvecklingen har varit på skattepolitikens område. uppgick den statliga inkomstskatten, den skatt somär progressiv och som skall medverka till att inkomstutjämna, till ca entredjedel av den offentliga sektorns skatteinkomster. , - ligger den härandelen av den statliga inkomstutjämnande skatten på ca en sjundedel av denoffentliga sektorns skatteinkomster. De bidragande orsakerna fill detta är självfalletmarginalskattesänkningarna och införandet av inflationsskydd i skatteskalornasom de borgerliga regeringarna införde. Självfallet har även ökadekommunalskatter bidragit till att den statliga skattens andel har minskat. mycket stor andel av det här beror utan tvivel just påmarginalskattesänkningarna och de inflafionsskyddade skatteskalorna. Utantvivel minskas möjligheten till inkomstutjämning, när man på detta sätt helatiden minskar den inkomstutjämnande delen i skattesystemet. Det kan visserligenhävdas att man fortfarande inom denna ram kan uppnå utjämnande effekter.Självfallet kan man det, men fortsätter man att minska den statligainkomstskattens andel, kommer möjligheterna att få till ståndinkomstutjämningar följaktligen att minska och kanske nära nog försvinna. Finansministern sade i sitt inlägg att han var emotindexeringen och att skatteöverenskommelsen var ett led däri. Menskatteöverenskommelsen innehöll ju också en indexering. Sedan må så vara omindexeringen eller inflafionsskyddet - vilkendera benämning man än vill använda- är hög eller låg, är faktisk eller förutbestämd. Den tar ingen hänsyn till delöneutvecklingar som har ägt rum i samhället, där det f. ö. inte har varit ochknappast kommer att bli en likvärdig löneutveckling för höginkomsttagare ochlåginkomsttagare. Det enda riktiga är självfallet att i stället för indexeringgöra som på den gamle finansministerns tid, dvs. vidta justeringar medutgångspunkt i det faktiska och det politiska läget. När det gäller underskottsavdragensade tidigare att man nu inte hör någonting om dem från vpk:ssida. I mitt inlägg sade jag fa't tiskt att vad vi ville ändra iskatteöverenskommelsen var just marginalskattesänkningarna. När det gällerunderskottsavdragen är det utan tvivel så att de i stor utsträckning har fåttden effekt som vi tidigare krävt, då vi sagt att avdrag inte skall få görasfrån inkomst utan från skatt och med en reduktion på . I princip är detnära nog detta som åstadkommits genom skatteöverenskommelsen. Den delen tyckervi alltså är riktig. Men skatteöverenskommelsen har inte den stora innebörd somRune Carlstein försökte göra gällande. kommer frånbegränsningen av underskottsavdragen, medan reformen som sådan skulle kosta ca11 miljarder kronor. Det är alltså en ytterst liten del som trots alltfinansieras via begränsningen av underskottsavdragen. Den stora delen ärmarginalskattesänkningen - och den ville vi inte ställa oss bakom. Vad beträffar underskottsavdragen tror jag att det är braom man går vidare. Det kan nämligen inte vara rimligt att ohämmat få göraunderskottsavdrag för vilka former av lyxboende som helst. Ett tak behöverinföras. Vidare är jag övertygad om att man blir tvingad att saneraavdragsrätten och reglerna för vilka slags underskott eller räntekostnader somskall få dras av från inkomsten i deklarationen. Det kan inte vara riktigt attstora lån skall få tas upp för exempelvis skatteplanering eller för någon annanform av konsumtion än boende. 73KJELL (): Finansministern talade om att vi hade varitobestämda från sida om hur mycket som återstod att finansiera avskattereformens båda första steg. Jag vill då ställa frågan: Vilken summa i dendelredovisning som jag gjorde är felaktig? Jag tar gärna det hela på nytt.Skattereformens två första steg skulle alltså kosta 6,4 miljarder kronor.Finansieringen har gått till på det sättet att löneavgiften harinbringat 2,8 miljarder, olje- och elskatten 2,2 miljarder ochdevalveringseffekterna 1,5 miljarder. Summan blir 6,5 miljarder. Jag kan inte se att det saknas någonting. Vi har tagitfram de pengar som behövs för att reformen skall bli totalfinansierad. Dåförstår jag inte motivet till att regeringen försämrar inflationsskyddet ochsänker det till . Uppenbarligen kommer detta att skapa problem.Löntagarorganisationerna kommer att vara skeptiska mot dessa nivåer. Det ärinte speciellt otroligt att löntagarna inte kommer att tro på dem. I så fallkommer regeringens agerande bara att skapa bekymmer i lönerörelserna under dekommande två åren. Trodde regeringen på sin egen inflationsberäkning tycker jagatt det naturliga vore att gå till mötes och acceptera enautomatisk indexuppräkning. Varför skapa dessa problem, om man kan klara dethela med ett automatiskt inflationsskydd? målet måste ni väl varabelåtna med konstruktionen, och klarar ni det inte har löntagarna i varje fallfått en försäkran som innebär att inflationen inte gröper ur de träffadeavtalen. Vilka motiv har ni för den vilket kommer att underlätta situationen, föreslagna lågainflationsuppräkningen? 74 (); Jag skall inte gå in på någon närmarehistoriebeskrivning när det gäller frågan om skatteöverenskommelsen och deförhandlingar och resonemang som fördes 1982 från remissdebatten och fram tillmars-april. I princip var man emellerfid överens om att söka åstadkomma enskattereform som innebar en sänkning av marginalskatten. Detaljerna hade välinget parti bundit sig för. I så fall hade det varit meningslöst att inbjudasocialdemokraterna fill förhandlingar. Man gick ut med ett förhandlingsförslag,och sedan fortsatte förhandlingarna. Nog om detta. Den stora frågan är ju de ändringar som föreslås avregeringen och som bryter överenskommelsen. För mig verkar det som omfinansieringsfrågan skulle vara det väsentliga. Jag kan för min del inte finnaannat än att har gjort rätt när kostnaderna beräknats för både detförsta och , vilka kostnader sedan kompenseras helt. När det gäller devalveringen yrkade vi på attbasenheten skulle höjas med . för att man skulle kompensera effekterna avdevalveringen. Detta förslag mötte i sak inget egentligt motstånd. Skulledevalveringens konsekvenser täckas in, måste det bli fråga om en sådan höjning.I motion ställdes också kravet att basenheten skulle höjasmed . Finansministern sade att reformen skallfullföljas. Men gör man dessa ingrepp i reformen begränsas ju möjligheterna attförverkliga den. Jag skall därför ställa samma fråga fill finansministern somden jag ställde till ; När räknar finansministern med attreformen kan förverkligas, så att man uppnår målet marginalskatt för 90 %av inkomsttagarna? Det är inte första gången i historien somparterna i ett upplöst äktenskap skickar anklagelser mellan varandra om vem somegentligen bär skulden fill skilsmässan. Men eftersom det här ändå är en rättallvarlig historia, där det inte är vi som har inlett diskussionen omavtalsbrott och lurendrejeri och annat som har svept runt i den här debatten,må det tillåtas mig att lämna vissa argument tillbaka till framför allt BjörnMolin. På en punkt har vi tillstått att vi borde ha handlatannorledes. Det var när vi , straxefter regeringsskiftet, hade fel turordning när vi överlade om skatterna. Vitalade först med LO och TCO, sedan med mittenpartierna. Det var ett misstagfrån vår sida; vi borde ha haft den omvända turordningen. Om det skallförklaras men inte nödvändigtvis ursäktas, berodde det på det starkt pressadearbetsläge som vi hade efter regeringsskiftet med utarbetande avkrispropositionen och en rad andra åtgärder som var av mycket trängande natur,som snabbt skulle genomföras. Vi har offentligen beklagat detta. Men det som gör anklagelserna såorimliga är att vi inte hade den minsta avsikt att lura någon, eftersom vi heltöppet redovisade för de båda mittenpartierna vilka överväganden som låg tillgrund för de förslag som vi framlade; det var knutet till avtalsrörelsen 1983att vi genom tidigareläggningen av en del av inkomstskattesänkningen villeunderlätta avtalsrörelsen. Avdragsrätten för fackföreningsavgifter hade sammasyfte. Vi var väl naiva nog att tro att det även bland oppositionens partierfanns en önskan att bidra till att få ett rimligt avtal fill stånd till båtnadför näringslivet och för sysselsättningen. efteråt verkar det som om någotsådant intresse över huvud taget inte fanns. Men efter det som hände de där veckorna är detinte vi utan våra avtalspartner som har skytt allt samarbete eller frångåtttidigare intagna ståndpunkter. tog vi kontakt med bådefolkpartiet och för att höra deras uppfattning i frågan huruvida detvar rimligt att byta finansieringsmetod, med hänsyn till att vi visste attlöneutrymmet /85 skulle bli ytterligare begränsat och att det var mycketsvårt att inkräkta på det genom att fullfölja finansieringen efter de vägar vihade avtalat. Vid de kontakterna fick vi reda på att - jag taladesjälv med dåvarande folkpartiledaren - tyckte att det var en god idé att bytafinansieringsmetod, men att man inte - och det bekräftades nu i debatten här-ville ha några överläggningar med oss, utan man ville ta ställning i riksdagenfill våra förslag. Jag måste fråga: Om man var så uppbragt över att manhösten 1982 inte fick förhandla och i förväg, varför tog ni intechansen ? Ni inbjöds fill överläggningar, ni vägrade att komma. Denmisstanken lurar naturligtvis, och den har väl alltmer bekräftats, att framförallt ville skaka loss från den här överenskommelsen. Ni ville höjaribban, som det heter, för att fillsammans med kunna ge rejältflotta skattesänkningslöften framöver. Och centerparfiets företrädare, avanledningar som de väl bara känner själva, följde med i det förfarandet. Den här hösten blev det helt enkelt så att man gradvisminskade behovet av finansiering för att till slut komma ner till noll. Manansåg att på olika vägar hade man utan att vidta några åtgärder klaratfinansieringen av skattereformen. Det var det jag menade med obeständighetenoch det oklara i den position man intog.. Men låt mig upprepa varför jag anser att det både förcenterns och för del är en orimlig ståndpunkt att hävda, som nugörs uttryckligen i reservation till detta betänkande, att manfinansierar en skattesänkning genom att skattebetalarna inte fick fullständigkompensation för devalveringen. Om det är på det sättet ni ser på landetsekonomiska situation, förstår jag varför det gick så på tok under de år som niregerade. Den galenskap som ni utvecklade på det här området, det galna iuppläggningen av politiken, var att ni skapade intrycket hos en övervägande delav medborgarna, att vi som nation med en rad indexklausuler kunde befria ossfrån effekten av den inflation vi själva ställde till med. Indexklausulerskulle förekomma på snart sagt alla områden, och 5 miljoner skattebetalareskulle helt plötsligt undgå konsekvenserna av inflationen genom att manmanipulerade med skatteskalorna. Devalveringen var helt enkelt räkningen till ossallihop för att vi under en följd av år hade levt över våra tillgångar, och denräkningen måste betalas. Att den skulle kunna så att säga vara ett motiv föratt kompensera skattebetalarna är en orimlig ståndpunkt, och att man, om maninte genomför denna kompensation, på något vis har skaffat pengar för andrareformer är en lika orimlig ståndpunkt. Det vi nu gör innebär en anpassning av skatteskalorna tillden mälsatta inflation som är förenlig med fortsatt ekonomisk tillväxt och ökadsysselsättning. Det är den enda inflation vi har råd att kompensera oss för-det är den inflation som är förenlig med fortsatt tillväxt och ökadsysselsättning. Klarar vi detta - och här kan jag då besvara fråga- så kommer av skattebetalarna att ha högst i marginalskatt.Och det var i grova drag den målsättning vi var överens om. Slutligen, herr talman! Det har frågats hur vi tänkerfullfölja skattereformen. Ja, en sak är klar, och det är att vi inte tänkerfullfölja den genom att frångå alla fördelningspolitiska ideal som vi villdriva i den ekonomiska politiken. , och tydligen även ,står för en enkel modell för fortsatta skattesänkningar, där man gladeligenhävdar att det går att sänka marginalskatten ned till för allainkomsttagare utan att ta till några särskilda åtgärder - så beskrivs det ialla fall i de mera populära versionerna av partiernas politik. Det är ändå enlinje som för stora delar av denna riksdag måste te sig som omöjlig att följa,om man tar hänsyn till den fördelning av skattesänkningar och därmed avdisponibla inkomster och av levnadsstandard som kommer att bli konsekvensen. Jag kan inte tolka försiktiga hållning tillinbjudan från och på annat sätt än att också ärmedveten om detta, att en framtida skattepolitik inte kan följa de linjer sommoderaterna drar upp. Det ger kanske, herr talman, en fingervisning om var deframtida samarbetsmöjligheterna finns när det gäller skattepolitiken. 76BJÖRN (): Finansministern frågade varför vi frånfolkpartiets sida är uppbragta i den här debatten. Svaret är enkelt: Vi känneross förda bakom ljuset av dem som vi träffade skatteöverenskommelsen med. Detta svek från regeringens sida när det gällerskattereformen har skett i två steg. Det första togs 1982. Då gjorde ni upp medLO, inte med TCO. TCO har ju haft samma uppfattning som vi , nämligenatt man skulle fullfölja skattereformen och höja basenheten 1982. Det spelar inte så stor roll i vilken tidsföljd de härförhandlingarna ägde rum. Det viktiga är att ni gjorde en ändring redan hösten1982 mot vår vilja, trots att ni, när ni inbjöd oss till förhandlingar, sadeatt den stora devalveringen hade påverkat såväl inflationstakten sominkomstutvecklingen på ett sådant sätt att det fanns anledning att justerareformen . Det andrasteget har tagits när socialdemokraterna - och det är ju detta vi nu står inför - ändrar såväl i skatteskalor som iinflationsskydd på egen hand och mot vår vilja. Slutsatsen är attsocialdemokraterna på egen hand, eller tillsammans med LO, på betydelsefullapunkter har ändrat i skattereformen med resultatet att reformen inte kommer attbli sådan som den ursprungligen avsågs att bli. Jag tycker att detta är beklagligt av tvåskäl. Det är beklagligt i sak därför att skattereformen var en bra reform. Deninnebar lägre skatt på arbetsinkomster och stimulerade därmed människor tillökade arbetsinsatser. Den innehöll en koppling mellan sänkta marginalskatteroch begränsningar av värdet i underskottsavdragen, som var fördelningspolitisktmotiverad. Det är det första skälet till att jag tycker attlöftesbrottet från socialdemokratins sida är beklagligt. Det andra skälet äratt jag tror att det i svensk politik ibland behövs överenskommelser överblockgränserna. Men om man från det ena blockets sida, dvs. från den nuvaranderegeringens sida, handlar som man har gjort i fråga om skattereformen,försvårar man självfallet framfida överenskommelser över blockgränserna.