prot · G70970 · 1983-12-31 00:00:00 — Betecknande nog avhåller man sig också från en bedömningav de ekonomiska utsikterna . En berättigad fråga till finansministernär f.ö. varför hans egna prognoser utelämnar och skiljer sig så avsevärtfrån ? prognos för BNP stannar på1,, men regeringen beräknar ökningen till 2,. Är det väsentliga skillnaderi underlaget för bedömningarna som motiverar denna olika inställning tillutvecklingen, eller tänker man helt enkelt skrota det gamla anrikakonjunkturinstitutet? När nedgången i konjunkturen kommer, har man med dennapolitik ett sämre utgångsläge än man borde ha för att klara problemen. Budgetsaldot på har till betydande deluppnåtts genom extraordinära budgetförstärkningar. Det rör sig bl. a. om ändrade inbetalningsrutiner för skatter och avgifter. Det är självfallet inte fel attgöra dessa engångsförstärkningar, men det är fel att tro att dessa insatser räcker långsiktigt. Det är emellerfid avslöjande för regeringens taktik. Den är att tillgodogöra sig de politiskt mera lätthanterliga budgetförstärkningar som mittenregeringen initierade men däremot riva upp de kontroversiella, t. ex. beslutet om karensdagar vid sjukförsäkringen. Detta vittnar inte precis om något utpräglat politiskt mod. Det stora budgetunderskottet är f. n. självfallet det allvarligaste hotet mot den svenska ekonomin. Underskottet ökar inflationstrycket, driver upp räntenivån och minskar utrymmet på kapitalmarknaden för de investeringar vi hoppas på inom industrin. Just investeringarna kan bli ett akut problem, om den nuvarande högkonjunktu ren leder till betydande och i och för sig högst angelägna investeringsök ningar. Med ökade underskott i budgeten ökar ocksåränteutgifterna. Redan innevarande budgetår överstiger räntekostnaderna klartinkomsterna från hela den statliga inkomstskatten, och framtidsperspektivet ärdjupt oroande. Härtill har också bidragit den exempellösa utgiftsökningen med40 miljarder kronor under socialdemokratins första regeringsår. Hur man änvänder och vrider på detta problem finns det ingen genväg ut ur dennasituation. Den enda realistiska ekonomiska politik som står till buds är attkraftigt minska de offentliga utgifterna. använda skattehöjningar för attfylla igen budgetunderskottet är ingen realistisk väg, eftersom det enbarthämmar den ekonomiska utvecklingen i landet. Målet för en långsiktigbudgetpolitik måste vara att statsskulden inte längre ökar i reella tal. Fördetta krävs att det strukturella underskottet på 30 ä 40 miljarder kronoravvecklas. Det är av stabiliserings- och sysselsättningspolitiska skälsjälvfallet inte möjligt att göra den avvecklingen i ett sammanhang. Det ärdock nödvändigt att i den nuvarande konjunktursituationen se till att manuppnår bestående besparingar. Vi har för vår del beräknat att dessa borde uppgåtill . Detta är vad föreslår i sin alternativabudget, vilket innebär att det underliggande budgetunderskottet skulle stannavid i stället för regeringens 92 miljarder och kassasaldotvid 65 miljarder i stället för regeringens . Därutöverföreslår i sin alternativa budget lika stora insatser i form avengångsförstärkningar eller utflyttningar ur statsbudgeten. Även dessa åtgärderär motiverade av stabiliseringspolitiska skäl och skulle förstärka budgetenskonjunkturpolitiska profil. Det mest anmärkningsvärda i regeringens ekonomiska politikär dock den fullständiga snedvridningen mot penningpolitik och passiviteteneller handlingsförlamningen inom finanspolitiken. Vi har redan en penningmarknadsom är ytterligt ansträngd. Inkonsekvenserna är påtagliga. Å ena sidan villregeringen öka upplåningen utanför banksektorn, dvs. hos företag och enskilda,men å andra sidan förutspår man dels ökade investeringar hosföretagen, dels något ökad privat konsumtion trots oförändrade disponiblainkomster för hushållen. Detta kan bara nås genom en ytterligare sänkning avhushållens sparande. Ekvationen går inte ihop. budgetalternativ innebär en väsentligt lättarepenningmarknad. Därmed skapas möjligheter att hålla ett lägre diskonto och föraen flexibel räntepolitik. Den nu förda ekonomiska politiken är en särskilt tungbörda för t. ex. småföretagssektorn. Ta t. ex. lantbrukssidan med dess högakapitalintensitet, som verkligen känner av vad regeringens penningpolitikinnebär. Men detta gäller naturligtvis också näringslivet i stort, och ävenhushållen känner av konsekvenserna av denna penningpolitik. Dessa konsekvenserkan bli förödande för produktion och tillväxt och äventyra det inflationsmålsom regeringen har ställt upp. Vårt alternativ ger möjligheter fill sänkt räntaoch större möjligheter att snabbt återskapa en fungerande penning- ochkapitalmarknad. Betecknande för regeringens försök att blandabort korten i budgetpropositionen är det språkbruk man använder. På ett ställestår det i finansplanen, att den för en "stramfinanspolitik", men i samma finansplan står det att i harfinanspolitiken en "utpräglat" expansiv inriktning. I verkligheten ärunderskottet i den offentliga sektorn dubbelt så stort i som i ,räknat i procent av BNP. Hur förklarar finansministern detta språkbruk? På ettställe i finansplanen talar man om att "inflationen är på väg ned"och på ett annat ställe om "en situation av snabbt sjunkandeinflation". I verkligheten har inflationen ännu inte visat några direktatecken på att sjunka. Till sistnoterar jag att finansplanen konstaterar att "arbetslösheten Självfallet är inte arbetslöshetenobegränsad, men icke desto mindre har den obestridligen ökat. Finansministernhar ju ställt upp ett mål: att pressa ner arbetslösheten från nuvarande nivåtill , dvs. den nivå som av oppositionspolitikern 1982karakteriserades som en katastrof för nafionen. Jag skulle vilja säga att detär den socialdemokratiska arbetsmarknadspolitiken som håller på att bli enkatastrof. I den regionalpolitiska nedrustningens spår kommer ocksåflyttlasspolitiken. Finansministern auktoriserar den själv i finansplanen. Mendet är väl så att ändamålet medlen. 1 sann jesuitisk anda skulle dennasentens kunna stå som samlande begrepp för många av de formuleringar som sättersin prägel på finansplanen. Försöken att blanda bort korten och skjutaproblemen ökar inte respekten för regeringens ekonomiska politikeller tilltron till dess förmåga att bemästra en allvarlig ekonomisk situation. 18BJÖRN (); Det är vanligt att politiker försöker klä sinaståndpunkter och sitt program i en vacker språkdräkt. Likheten med H. C.Andersens saga om kejsarens nya kläder är i det här avseendet ofta påfallande -sagan om kejsaren som i all sin nakenhet försökte få folket att tro att hangick klädd i praktfulla kläder. Man kommer osökt att tänka på saga när manlyssnar till statsminister i dagens debatt eller när man läser åretsbudgetproposition. Där presenteras regeringens ekonomiska politik under rubrikenDen tredje vägen. Socialdemokratin säger sig avvisa såväl expansionismens somåtstramningens väg. I stället slår man in på den s. k. tredje vägen. Men påsamma sätt som kejsaren i saga avslöjades i all sin nakenhetkommer regeringens nya politik att genomskådas. Den s. k. tredje vägen ärnämligen bara en beteckning på att ingenting göra. Regeringens ekonomiskapolitik av är att sitta med armarna i kors och hoppas på draghjälp frånen internationell konjunkturuppgång och på ansvarsfullt uppträdande fränföretag och löntagarorganisationer. När i valrörelsen presenteradesocialdemokratins ekonomisk-politiska alternativ myntade han samtidigtslagordet svängrum i stället för svångrem. Men blev det ingetdera. Regeringenavvisar både en expansionistisk svängrumspolitik och en åtstramandesvångremspolitik. Regeringen har i stället valt passivitetens väg; inga nyareformer, men heller inga nya besparingar. Budgetpolitiken präglas av någragarneringar i form av "extraordinära budgetförstärkningar", menproblemet med det stora budgetunderskottet är kvar. Regeringen konstaterarockså, ärligt nog, att det "underliggande budgetunderskottet" liggerkvar på 92 miljarder kronor-en mycket hög nivå. Denna passivitetens och defromma förhoppningarnas politik har alltså getts den förledande . I den ekonomisk-politiska debatten förra åretpresenterade finansministern denna politik med orden: "en helhetsstrategi,där vi avväger inslag av expansion och åtstramning, så att de skall balanseraoch stödja varandra".I sin nakna fåfänga skulle kejsaren i saga inte kunnat uttryckadet bättre. Med det sagda har jag inte velat påstå att enpassiv och avvaktande ekonomisk politik alltid skulle vara fel. Jag har baravelat påtala det pretentiösa sätt som regeringen presenterar sin ekonomiskapolitik på. I nuvarande konjunkturläge kan en fortsatt exportökning gedraghjälp till hela vår ekonomi. Även om regeringens exportprognos på 5 %ligger högre än och flertalet andra bedömares, har jagingen anledning att ifrågasätta denna optimistiska förutsägelse. Exportökningengår framför allt till industriländerna, EG och , medan exporten tillu-länderna och statshandelsländerna är stagnerande. Balansen i oljehandeln ärmycket bättre , och exporten av personbilar slår ju f. n. allarekord. Exportframgången är alltså kopplad till konjunkturuppgången i industrivärlden. Det är självfallet nödvändigt att utnyttja denna positivautveckling av produktion och utrikeshandel till att rätta till de beståendeobalanserna i svensk ekonomi. Om vi inte kan minska obalanserna iutrikesrelationerna och i den offentliga sektorn , när skall vi då kunna göradet? En grundläggande svaghet i regeringens nuvarande låt-gå-politik påbudgetområdet är det bestående stora budgetunderskottet. Regeringens försökatt dra ner statsutgifterna har kommit av sig, och besparingsprogrammet från ihöstas tycks bara vara en tillfällighet. Från sida menar vi att en minskning avbudgetunderskottet och därmed av underskottet i den konsoliderade offentligasektorn i allt väsentligt bara kan åstadkommas genom lägre statsutgifter. Ochför att kunna göra besparingar på statsbudgetens utgiftssida krävs ettlångsiktigt och planmässigt förberedelsearbete, och det är här regeringen harmisslyckats. Före valet lovade man väljarna att riva upp debesparingsbeslut som hade fattat , och det omedelbararesultatet av regeringsskiftet blev därför en kraftig försvagning avstatsbudgeten. tog regeringen initiativ till ett antalbesparingar, men lyser besparingsambitionerna med sin frånvaro. Dennaryckighet står i bjärt kontrast till behovet av en långsiktig och planmässigpolitik. Finansministern är dock sannolikt för egen del medveten ombehovet av kraftfulla besparingar också framöver. I avsnittet ombudgetpolitiken i ett längre perspekfiv sägs t. ex: "Därför krävs, även idagens situation med tämligen lågt kapacitetsutnyttjande, ett kontinuerligtrationaliserings- och besparingsarbete i den offentliga sektorn, innefattandeutgiftsnedskärningar och skattehöjningar." Det står alltså här att detflera år framöver kommer att behövas ett konfinuerligt besparingsarbete ochutgiftsnedskärningar! 1 regeringens budgetförslag saknas emellertid enlångsiktig strategi för hur dessa strukturella problem skall kunna lösas.Socialdemokraterna hoppas att den internationella konjunkturuppgången skallgöra en anpassning onödig. Detta är enligt vår uppfattning en lättsinnigpolitik. Den kan leda till oöverstigliga finansieringsproblem när och omkonjunkturen vänder. En stramare finanspolitik och mera av besparingar ärdärför ett måste i dagens läge. Budgetunderskottet måste under allaomständigheter finansieras på ett eller annat sätt. Det problemet blir svårareallteftersom bytesbalansunderskottet minskas. Då minskar nämligen vårupplåning utomlands, och motsvarande måste i stället lånas upp inom landet. Om man lånar inom banksystemet spär man på penningmängdenoch ökar likviditeten i samhället, vilket ger tendenser till prishöjningar. Staten måste alltså i hög grad låna utanför banksystemet.Regeringen är fullt medveten om detta och räknar med att i stor utsträckningkunna placera statspapper både hos hushållen och hos företagen. Särskilt anmärkningsvärt är då kanske att finansministernsäger sig vilja låna ca av företagssektorn i enkonjunkturuppgång där betydande medel borde avsättas till nyinvesteringar. Jag skall här inte gå in på detaljerna ifolkpartiets budgetalternativ. Vi får återkomma till det i flnansdebatten om enmånad. Låt mig bara i all korthet konstatera att vårt budgetalternativ ledertill ett underskott i statsbudgeten som är 10 miljarder lägre än regeringens.Vi föreslår besparingar i storleksordningen , mot vilketskall vägas vissa skattesänkningar på 1,5 miljarder och vissa utgiftsökningarpå 2 miljarder. Néttoförbättringen i budgeten blir då, som sagt, 10 miljarderkronor. Det är på tre punkter som är berett att anvisa ytterligarepengar. Det gäller familjepolitiken, biståndet till de fattiga länderna ochförsvarsramen. Vi föreslår dessutom att några av de många skattehöjningarsom socialdemokraterna har genomfört vid makten skall upphävas.Den viktigaste skatteförändringen i vår ekonomiska motion gäller fullföljandetav marginalskattereformen. står fast vid principen att minst 90 %av inkomsttagarna skall ha högst i marginalskatt och att vi skall ha ettfullt inflationsskydd. Jag vill upprepa mitt beklagande över attsocialdemokraterna valde att ensidigt gå ifrån marginalskattereformen,på nytt skärpa skattetrycket och därmed göra det svårare för människor attgenom egna arbetsinsatser förbättra sin levnadsstandard. Det gamlafolkpartikravet, att det måste löna sig att arbeta, har alltjämt storaktualitet. Flera av de skattehöjningar som socialdemokraterna drivitigenom är misslyckade också i den meningen att de inte ger något nämnvärttillskott till statskassan. När man höjer skatten ändras människors beteenden,och skatteinkomsterna sinar av det skälet för staten. Det finns flera exempelpå det. Den införda omsättningsskatten på aktiehandeln beräknas nu geväsentligt lägre inkomster än när skatten infördes, och den s.k. kassettskattenkommer bara att ge en bråkdel av vad man ursprungligen räknade med. Det ärsjälvklart att de enskilda skattebetalarna på det här sättet anpassar sig ochförsöker undgå effekterna av skattehöjningar på olika områden, och därmedgrusas olika fiskala förhoppningar om ökade skatteinkomster. De enskilda människornas levnadsstandard påverkas av denekonomiska polifiken på flera sätt. Höjda varuskatter begränsar utrymmet förprivat 5 protokoll 1983/84:70-71 konsumtion.Den urholkning av skattereformen som socialdemokraterna genomförde på egen handförra hösten gör skattereformen mindre värd för den enskilde löntagaren.Riksbanken vill beskära hushållens lånemöjligheter för att underlätta förstaten att täcka budgetunderskottet. Till detta kommer att regeringen nu manarlöntagarorganisationerna till stark återhållsamhet i årets lönerörelse. Omregeringens inflationsprognos skall kunna slå in, kan de avtalsmässigalönehöjningarna uppgå till endast 1,. Det betyder att det inte kommeratt finnas något utrymme för ökning av den privata konsumtionen. Ävenfinansplanens prognos för ökningen av den privata konsumtionen med bara 0,ärsannolikt för hög. Utrymmet för privat konsumtion kommer troligen att blimindre också , och löntagarna kommer alltså att få vidkännas ännu ettår med reallöneminskningar, vilket naturligtvis starkt kontrasterar mot devidlyftiga utfästelserna i valrörelsen om svängrum och bättre tider. Minskning i den privata konsumtionen får också genomslag idetaljhandelns försäljningsvolym, som under hela har legat lägre änåret innan. Den svaga inhemska efterfrågan medför alltså alltjämt problem bådeför hemmamarknadsindustrin och för dagligvaruhandeln. För den egentligadetaljhandeln minskade försäljningsvolymen , och man kanförutse en minskning med någon procent också . Eftersom det här rör sig omrelativt sysselsättningsintensiva delar av vår ekonomi, kommer dettasjälvfallet att påverka sysselsättningen negativt. Arbetsmarknadsläget är judess värre fortfarande svagt. Ambitionerna för sysselsättningspolitiken måstesättas högre. Låt mig, fru talman, ta risken och här säganågra ord om politisk moral. Jag deltog i ettdebattprogram i TV som handlade om skattemoral, och jag har efter detprogrammet fått ta emot många reaktioner från allmänheten. Dessa reaktioner ärganska entydiga: Det finns en skattemoral, och människor anser att samhälletskall se till att den hålls uppe. Fusk och fiffel skall beivras. Men insatsernaskall koncentreras på det stora skatteundanhållandet, inte på att granskasmåavdrag i löntagardeklarationer. Ett rättvist skattesystem innebär att vi alla skall betalaskatt efter förmåga. Den som har förmåga att betala mycket skatt skallföljaktligen betala mer än den som har svagare skattebetalningsförmåga.Motsatsen gör människor upprörda - det må sedan gälla nolltaxerande politikereller fastighetshajar i mångmiljonklassen. Människor måste också veta hurskattereglerna ser ut och förstå hur de fungerar. De måste veta vadskattesystemet kräver av dem och att skattesystemet kräver tribut av alla. Det är vi politiker i béslutsställning - och naturligtvisframför allt politiker i det regerande partiet - som har ansvaret för attskattesystemet med nuvarande höga skattetryck lever upp till denna moraliskadimension. Rättvisa, förutsebarhet och enkelhet bör alltså karakterisera vårtskattesystem. Även av detta skäl är besvikelsen stor över socialdemokratinssätt att hantera skattereformen efter det att man kommit i regeringsställning. Det är ettsvek både mot de andra parterna i överenskommelsen och mot grundprincipen omrättvisa och förutsebarhet i skattesystemet. 19 (vpk): Utsändningarna från de stora politiskadebatterna följs av ett mycket stort antal människor. Allt oftare under årenslopp har jag frågat mig, vad det är vi bjuder dem som lyssnar. I stället för att syfta fill allvarliga analysertillverkar vi oftast nya klichéer utan innehåll. I stället för reflexionutnyttjar vi primitiva stämningar. Alla pratar om frihet, ty friheten har ju blivit på modeti , åtminstone i frasernas form. Men när man slängt ur sigfrihetsfraserna, så är det första man gör att predika underkastelse förmänniskorna. Du skall underkasta dig lönesänkning. Du skall anpassa dig tillarbetsmarknadens krav. Du skall ta anvisat arbete, annars avstängs du frånunderstöd. Du skall böja nacken under den nya teknikens krav. Och massmedia förstärker denna politiska ytlighet. Vad sompremieras i den journalistiska världen är inte insikt och fördjupning, utanprimitiv ubåtshysteri och rotande i folks deklarationer. Journalisterna ärsannerligen inte de som skall anklaga politikerna - de är inte särdeles mycketbättre själva. Det är kanske dags att försöka tala ett nytt språk ipolitiken, att ta upp den djupare tendensen i samhällsutvecklingen, att frågavad som styr den och att ställa de svåra existentiella och moraliska frågor somdå tvingar sig på oss. Jag skall här kort försöka beröra några perspektiv, somhar bekymrat mig mycket som människa i allmänhet och som socialist med hjärtati arbetarrörelsen. har svensk ekonomi rört sig i ettregelbundet mönster, i femåriga vågrörelser. Det har varit toppar vart femte årfrån 1959 till 1984. Och topparna har följts av vågdalar - och det kommer ensådan 1985-1986. Ekonomisk politik påverkar graden, men har inte ändratmönstret. Men det egenartade är att varje uppgång med tiden harblivit svagare, varje vågdal med tiden djupare. Och med tiden har det ocksåblivit allt fler överflödiga, utanförställda människor. 1 en högkonjunktur finns många fler arbetslösa och undersysselsatta än som fanns ilågkonjunkturen - och ändå fortsätter vi att kalla dethögkonjunktur för att dölja verkligheten för oss själva. Och så här är det ialla industriländer. Vi fifflar med statistik för att slippa se.Tillfällighetsarbeten, ungdomslag, förtidspensionering - ta bort de däretiketterna, så är de utanförställda . Tvärs igenom korta variationer hardetta skikt av människor ökat. Min hemstad skulle en gång blidet stora tillväxtområdet - . har den en arbetslöshetjämförbar med . Vart leder detta? En del av svaret ger oss tekniken. Närtillväxten i den kapitalistiska ekonomin är svag, vänder sig kapitalet inåt,söker skära ner sina kostnader. Det mänskliga arbetet är en kostnad, det måsteman därför söka skära bort. Och läget erbjuder en billig massteknik för detta-elektroniken. Den nya tekniken är inte tillämpligi samma mån på alla typer av processer. Men en automatiserad maskinfabrik kangöra av av de som arbetar där . Det sägs ibland, att servicesektorn skall ge nya jobb. Menkontor och förvaltning ligger tekniskt mycket väl till för en utslagning som ärän större än inom industriarbetet. minskade efterfrågan i påmänskligt arbete. Fler fick dela på färre timmar. I en överblickbar framtidkommer industrisamhället att drivas med högst en fjärdedel av det antal människorsom har arbete. Den låga köpkraften hos dem som då blir överflödigakommer att minska systemets utrymme. Vad blir det för sorts samhälle som stiger fram ur dessaredan iakttagbara tendenser? Hur ser man i det samhället på människor? Vilkenideologi växer fram? Vad blir det mänskliga arbetets roll när investeringarinte längre skapar arbete, utan slår ut arbete? Vilka mönster och vilka maktstrukturer blir följden, närett allt mindre antal stora, internationella koncerner kan avgöra vilka människorsom har värde och vilka som är värdelösa? Vilken samhällssyn och vilka stämningar sprider sig i ettsamhälle, där befolkningen klyvs i en del som står innanför normala socialasammanhang, och en helt annan som lever sitt liv i samhällets marginal? Och vad blir det för frihet för dem som inte behövs - fördem som måste be om tillfälliga arbeten, be om existens? Vi kan redan nu se vissa exempel på vad som händer. Vi kanse det i rapporterna om det kroniska eländet som råder i det svarta Amerika.Där är överflödsmänniskorna. Där är de vars barn inte har råd att betalaskollunchen. Vi kan se det i den federala statististiska byråns senasteundersökning om kvinnoarbetet i . Trots väsentligt förbättradeutbildningsmeriter har de kvinnor som 1980 inträdde på arbetsmarknaden iförhållande till årgången 1970 förlorat i lön gentemot männen. Och vilken ideologi som kommer att råda har vi ocksåexempel på. För vilka tankar är det som dyker upp hos dem som redan lärt sigdela nationen mer värda och mindre värda människor - i elit och underklass, övermänniskor och undermänniskor? Det är tankar om att eliten skallgå särskilda skolor. Det är sådana ovetenskapliga fördomar som att somliga födsmer begåvade än andra och därför skall ha särskilda rättigheter. Det är tankenatt arbetslöshet egentligen är människans eget fel, ett tecken på oduglighet. Jag fruktar därför att det inte är någon förhastadprognos, när jag säger att det kommer att finnas ett stortfascistparti här i landet, ett rumsrent, respektabelt fascistparti. Dess stommeexisterar redan. Och vad gör arbetarrörelsen inför dessa problem? Hur skallden förhålla sig till att den lönarbetande klassen får en helt ny struktur? Hurskall den möta situationen med ett skikt som slår vakt om sina jobb och ettannat lika stort, som köar vid porten? Skall arbetarrörelsen reagera med ensjälvständig ideologi och ett självständigt program? Eller skall denböja sig för den ekonomiska maktens krav? Den frågan är allvarlig nog, eftersom arbetarrörelsen intehar något program för den tekniska och sociala process som redan börjat.Tvärtom, i dess ledande kader nästlar sig in allt fler, som predikar borgerligekonomisk politik, som sysslar med skenfrågor som att kvinnorna måste föda flerbarn, utan att se att detta bara är reflexer av ett reaktionärt klimat. I vilken riktning kan då arbetarrörelsen söka en förnyadoch självständig form för sina klassiska idéer och sin politik? Jag tror, att man först måste utgå från att teknik inte ärneutral. Teknik är politisk. Den formas olika beroende på maktens fördelning isamhället. De stora privata koncernernas teknik förslavar arbetet.Arbetarrörelsens uppgift är att skapa en teknik som frigör arbetet ochmänniskan. En datoriseringsprocess kan formas efter helt olikaprinciper, beroende på maktförhållandena.