prot · G709130 · 1983-12-31 00:00:00 — Kan man begära att de fackliga organisationerna skall varaåterhållsamma, när regeringen i uttalande efter uttalande säger att krisen ärlöst, vi är herrar i vårt eget hus, det gick fortare än vi trodde att komma ibalans, vi lever i den bästa av alla världar! vid presentationen av det panikpaket somföranleddes av att avtalen enhgt regeringen blir för höga, sade statsministernatt det var inga problem, det fanns inte ett moln på hans rosa himmel. Vid remiss av kompletteringspropositionen Vid remiss av kompletteringspropositionen När regeringen väl undergrävt krismedvetandet med dessauttalanden, ökade man på det hela med att säga att bör det finnasutrymme för reallöneökningar. Sedan sade man att löneutrymmet var . Härmed hade man lagt ett golv för hur avtalen skullesluta. Man kunde i alla fall vara säker på att lägre än så skulle de intehamna. Sedan är socialdemokratin och regeringen ansvariga somavtalsslutande part på den statliga sidan. Vidare har socialdemokraternamajoritet i . Dessutom har vi fått höra att manav tradition har utomordentligt god hand med löntagarorganisationerna. Här borde det då vara bäddat för en ansvarsfullavtalsrörelse. Men hur slutade det? Jo, som någon har uttryckt sig slutade deti "amatörernas afton". När regeringen väl sagt att krisen var övervunnen - vi varherrar i vårt hus, och det fanns utrymme för reallöneökningar, med ettlöneutrymme på -åkte finansministern till , tror jag det var. Detvar säkert värdefullt i och för sig. Men under den tiden gjorde man upp på denoffentliga sektorn. Löneökningarna var - här får man emellertid vara försiktig- i storleksordningen , litet grand beroende på vad som händer medinflationen och annat. Den återhållsamma lönerörelsen som enligt regeringen inteheller borde innehålla några klausuler slutade vidare med löneutvecklingsklausul,prisutvecklingsklausul och särskild klausul för den händelse andra sektorerskulle få avtal som låg högt. Därmed hade regeringen lagt ytterligare ett golv för denenskilda sektorn. De offentliga arbetstagarorganisationerna kunde dra sigtillbaka - de kunde i sina champagneglas skåla i och tala om jackpot ochbingo. Sedan återstod den enskilda sektorn. Där hade regeringenbäddat särskilt väl genom att - mycket kraftfullt och snabbt - i december 1983införa löntagarfonderna, vilket skulle vara en undermedicin för att fååterhållsamma lönekrav inom den enskilda sektorn. När jag debatterade med IngvarCarlsson frågade han med särskild betoning: Hur skall man kunna ha enåterhållsam avtalsrörelse utan löntagarfonderna? Finansministern sade själv i propositionen attett av syftena med vinstdelning är att skapa förutsättningar för lönepolitiskåterhållsamhet. Statsministern sade i ett telefonväkteri för ungefär tio dagarsedan att fonderna inverkar positivt på avtalsförhandlingarna. sägerför sin del i att fonderna inte har betytt någonting för atthålla tillbaka LO:s lönekrav. Vi hade stora vinster i industrin . Alla säger attvi skall satsa på industrin, och regeringen har lagt sina egna golv. Då var detganska naturligt att avtalen på den privata marknaden, trots fonder och annat,slutade ännu högre än inom den offentliga sektorn. Statsministern skyllde påArbetsgivareföreningen och arbetsgivarna. Det är kanske i och för sig pikantatt en socialdemokratisk statsminister är irriterad över att arbetsgivarna gerarbetarna för mycket betalt - men det må så vara. Finansministern sade för sindel att det här är en bomb som kan detonera. Finansministern lär t. o. m. ha nämntatt galningar stod bakom bomben. Jag vet inte om han sagt så, men det kan jugöra detsamma. Det har i alla fall visat sig att det finns ett visst missnöjefrån herr finansministerns sida över avtalens höjd. Vi får då konstatera här i , att det system föravtalsförhandlingar som vi har inte fungerar bra. Detta har väl ocksåregeringen insett. Jag vill framhålla att det jag nu säger gäller för svenskaregeringar av alla kulörer, och jag har själv tillhört regeringar som använtohka korrigeringsmedel, när avtalen varit för höga. Vi har från sidaanvänt selekfiva statsbidrag till företag som inte klarat avtalen. Vi haranvänt generella statsbidrag till hela branscher som inte klarat avtalen. Vihar gjort arbetsmarknadspolitiska insatser för dem som trots allt på grund avavtal ställts utanför. Regionalpolitiken har varit ett annat medel. Kommuner ochlandsting har höjt skatten när pengarna inte räckt till för att betala avtalen.Vi har förstatligat branscher när det har varit svåra bekymmer medkonkurrensen. Vi har höjt - och vi har t. o. m. sänkt - momsen ibland för attundvika att någon klausul skall slå ut. Vi har devalverat, devalverat och åter devalverat. Motiveringarnaför devalveringarna har skiftat, men medicinen har i princip varit densamma,doseringen något olika. Mittenregeringen devalverade , densocialdemokratiska regeringen . Vi har också använt prisstopp. Man kan nu fråga: Kan någon begära att arbetsmarknadensparter skall ta ansvaret, när regeringen före avtalsrörelsen gör som den göroch när vi politiker - jag vill gärna inkludera oss alla i ansvaret - efteråtlyfter av ansvaret genom polifiska beslut? Det panikpaket regeringen lagt kommer tyvärr som jästenefter degen. Det är dessutom en blandning av kosmefika och förbud. Till av vad vi köper använder vi kontokort.Då kan man förstå hur verkningsfullt det är. Höjningen av aktieutdelningen,frånsett att den ju inte precis stimulerar investeringarna, är naturligtvis iprincip betydelselös i relafion fill lönekostnaderna. Men jag vill gärna sägaatt det naturligtvis är socialisfisk kosmefika. Sedan föreslår regeringen ett prisstopp. härskrivit en hel bok ' om hur meningslöst det är. Det ger inga bestående effekterpå inflationen. Alla underliggande problem finns kvar. Avtalen är lika höga,budgetunderskottet är lika högt och driver upp räntorna lika mycket. Jag harsjälv sagt att det är ungefär som att smeta potatismjöl på vattenkoppor. Detkan vara skönt , men inte blir det bättre för det. Dessutom innebär ett prisstopp det gälleromfattande byråkrati hos statens pris- och kartellnämnd, med alla som begärdispens och undantag. Det första undantaget är regeringens egen presskommuniké,enligt vilken alla varor som omfattades av jordbruksprisregleringen undan-togs.Men detta kan medföra också andra problem. Företagen kan höja exportprisernaoch gör det gärna. Detta motverkar exporten, som man säger sig vilja gynna.Företagen byter modeller och kommer med nyutgåvor och annat. Då är det lättareatt höja priserna. De som har haft extrapriser tvingas Vid remiss av kompletteringspropositionen i ruin, om de inte fårdispens från pris- och kartellnämnden. Och vi får en konstlad prissättning påmånga varor och tjänster. Vi kan också få problem, på arbetsmarknaden. Debranscher som har små marginaler kan få problem med att rädda jobben. Alltsom allt leder detta fill en uppdämd vall, för det som inte slinker igenom påett eller annat sätt kommer igen när prisstoppet hävs. Och det skall hävas,enligt vad jag har förstått, - det år då inflationen skallligga vid . Svenskaföretags investeringspengar dras in på låsta konton i . Syftet är välgott, att minska löneglidningen. Men jag har inte fått riktigt klart för mighur de kronor ser ut som skall minska löneglidningen jämfört med de kronor somvi vill att industrin skall använda till investeringar. Finansministern ärkanske mannen att klara ut hur de ohka kronorna ser ut och hur de luktar. Hur skall då löneökningarna bekämpas? Den långtidsutredning som dennaregering tillsatt har gjort en analys av orsakerna till kostnadsstegringarna iSverige . Där finns tre viktiga faktorer nämnda.Inkomstskatten är den ena. Den andra är höjda arbetsgivaravgifter. Den tredjeär flaskhalseffekter på arbetsmarknaden fill följd av bl. a. marginalskatterna.Alla dessa faktorer hade regeringen kunnat påverka, om mån hade sparat på deoffentliga utgifterna, så att man hade kunnat sänka skatterna. Om regeringenhade gjort detta och avstått från alla klausuler på den offentliga sidan, hadevi kommit en bit på väg. Men regeringen anser tydligen att det inte behövergöras någonting. Jagvill gärna fråga huruvida finansministern anser att den egna långtidsutredningenhar fel. Är det inte dessa orsaker? Då är det rätt bekymmersamt när vi iskuggan av en högkonjunktur bereder oss för nästa lågkonjunktur genom att göraprecis de misstag som vi gjorde . Somkronan på verket presenterar , någon vecka efter panikpaketet som ju kom somen effekt av att allt inte var så bra, regeringen en kompletterings-propositiondär allting ånyo är bättre än det någonsin varit. Vi lever ånyo i den bästa avalla världar. Omman analyserar litet och jämför förhållandena med våra viktigastekonkurrenfländer,,finner man att situationen tyvärr inte är så gynnsam. Deninternationella högkonjunkturen har vi ju inte mycket inflytande över, inte ensden svenska socialdemokratin har mycket inflytande över den. Som jag sadeinledningsvis är det ju denna som är orsaken fill att det går hyggligare.Men regeringen har snarare hämmat investeringarna med sin politik än tvärtom.Man har ökat inflationen, som är högre i än i nästan alla andraindustriländer. Vi har fått högre löneökningar än regeringen själv hade tänktsig. Dentredje vägen skulle leda fill låg inflation och låg arbetslöshet. IOECD-länderna minskar arbetslösheten . I ökar den totala arbetslösheten. Socialdemokraterna säger, med en icke oväsentlig formulering, att ökningstakten har dämpats,men det innebär inte annat än att den totala arbetslösheten ökar - alla de sominte är i reguljära arbeten. Regeringenklampar envist vidare med sin politik. föreslår man höjdaarbetsgivaravgifter - alltså precis det som långtidsutredningen sadeinte var bra. Som ett resultat av skatteuppgörelsen med mittenpartiernaåterstår en arbetsgivaravgiftshöjning på , som skall träda i kraft den 1januari. Regeringen har också sagt att man skall höja ATP-avgifterna. En halvprocentenhet har nämnts i sammanhanget om jag minns rätt. Det kan betydaarbetsgivaravgiftshöjningar på någonstans från den 1 januarinästa år. Detkommer inte att vara gagneligt med tanke på inflationen. Det kommer inte attvara gagneligt för konkurrenskraften. Man gör exakt de fel somlångfidsutredningen påpekar. Får jag, när jag har den här saken uppe, säga att regeringen görlikadant på alla områden. När barnfamiljerna sitter i trångmål klararregeringen inte att göra det som alla nu väntar, att sänka skatten för debarnfamiljer som har det svårt. Då tänker jag särskilt på familjer med en försörjareoch flera barn. I stället väljer regeringen den gamla modellen, som ytterligareförvärrar vår situation: högre skatt, högre bidrag, större offentlig sektor,mer byråkrati, mer kontroll, mer kineseri och mer rundgång. Detfinns tydligen tyvärr inga förutsättningar för nytänkande inomsocialdemokrafin. Låtdem som vill försörja sig göra det, för det kan de! Beskatta inte iiiänniskorså hårt att de inte kan försörja sig! Nåväl,herr talman, det är nu för sent att göra någonting åt den här avtalsrörelsen.Vad som behövs är en köpkraftsindragning av ungefär den storleksordning som vimoderater föreslog . Regeringen borde därför nu frairilägga ettförslag om besparingar som skall träda i kraft så fort som möjligt. Men jagtror att man väljer den politiskt enklare vägen och gör platt intet. I ställetföreslår man samtal med arbetsmarknadens parter. Frånsocialdemokratiskt håll talar man t.o. m. drömmande om Saltsjö-badsandam Jagvill bara påpeka att jag inte tror att införandet av fonderna och dendemonstration vi hade med 75 000 personer var den bästa grundenför en sådan samarbetsanda. Men regeringen kan återställa den genom attavveckla fonderna. har man ju inte ens tillsatt fondstyrelserna, såförutsättningarna är goda. Arbetsmarknadensparter har nog ingen anledning att röra sig. De vet på goda grunder attregeringen försöker kratsa kastanjerna ur elden. De som får betala är kommandegenerafioner. De får betala på två sätt; med högre statsskuld och med högrearbetslöshet. Efter oss syndafloden! I själva verket finns det två modeller. Den ena är att föra en statliginkomstpolifik. Regeringen värjer sig och talar i kompletteringspropo-sifionenom finanspolifiska medel - varmed denna regering säkert menar skattehöjningar -och penningpolitiska medel, varmed denna regering alldeles säkert menarkreditrestriktioner av olika slag. Regeringen vet att den inte har majoritethär i för en statlig inkomstpolitik, och jag tror att Vid remiss av kompletteringspropositionen regeringeni själva verket inte heller vill driva en statlig inkomstpolitik. Om jag intehar fel ligger det till på det sättet. Men om man inte väljer en statlig inkomstpolitik finns deten annan möjlighet, och det är den vi moderater förordar. Vårt förslag är attge arbetsmarknadens parter full frihet att förhandla, men också det fullaansvaret för avtalens konsekvenser. En sådan polifik måste kombineras med enmycket stram finanspolitik, med kraftiga besparingar och sänkningar av bl. a.inkomstskatten, som en grund för låga och ansvarsfulla avtal. En sådan politikleder sedan till, att om någon förhandlar sig ur marknaden, försvinner jobben.När detta ansvar står helt klart för arbetsgivare och för arbetstagare, då -men först då - kan vi få ansvarsfulla avtalsrörelser. 36NILS ÅSLING (c): Den ekonomiska utvecklingen under densocialdemokratiska regeringen kan skenbart förefalla lyckosam. Det berorframför allt på en bedrift: Makttillträdet sammanföll med den tidpunkt när dendjupaste och långvarigaste lågkonjunkturen nådde sinbottennivå. I finansdebatten hade jag tillfälle attframhålla att den glättade bilden av ekonomin i årets finansplan snarare varägnad att oroa än att lugna. Min oro gällde vilken betydelse de bekymmerslösatongångarna kunde få för det allmänna krismedvetandet och, rent konkret, för dedå förestående avtalsuppgörelserna. Det betonades f. ö. i enmajoritetsskrivning från finansutskottet, som varnade för en alltförlättfärdig analys av den ekonomiska utvecklingen. Min oro har tyvärr visat sig mer än befogad. Regeringenhar emellertid ingenting lärt, utan väljer att - med undantag av någrabisatser- föra fram en än mer glättad bild i den reviderade finansplan somkammaren nu skall remittera till finansutskottet. När den socialdemokratiska regeringen tillträdde hösten1982 hade den en trestegsstrategi för att komma till rätta med Sverigesekonomiska problem. Det var en strategi som socialdemokraterna gjorde ett stortnummer av i debatten. Strategin bestod av först en kraftig devalvering för attförbättra korikurrensläge, sedan införande av kollektivalöntagarfonder i avsikt att, som sista steg i strategin, kunna bryta den långatradifionen med 10-procentiga lönepåslag. Lyckades det sista steget, skulle defördelar som devalveringen gav bli bestående. Det var den filosofi somsocialdemokraterna torgförde. Löntagarfonderna, herr talman, skulle alltså bli denhävstång varmed den socialdemokratiska regeringen skulle bryta uppdevalverings- och inflationsspiralen. Regeringens huvudargument förlöntagarfonderna var nämligen att de skulle minska de fördelningspohtiskamotsättningarna och därmed ge löntagarnas organisationer bättre förutsättningaratt medverka till den ekonomiska stabiliseringen. Som ettkuriosum kan nämnas att som regeringen lade löntagarfondspropositionenpå kammarens bord presenterade LO sitt generella lönekrav : . Löntagarfondernas strategiska roll i regeringensekonomiska politik betonades alltså starkt, i alla sammanhang, när fondernainfördes. Resultatet är emellerfid egentligen ett vältaligt fiasko. Jag ärfaktiskt mycket intresserad, herr finansminister, av att få veta hurfinansministern bedömer effekten av de införda löntagarfonderna. I finansplanen underströks den dåförestående avtalsrörelsens betydelse för att devalveringsfördelarna skullebli bestående. Men regeringen gick längre än så - den angav att högst6-procenfiga lönekostnadsökningar skulle rymmas inom inflationsmålet, Irealiteten innebar det ett avtalsutrymme på , eftersom överhänget från1983 var och en trolig löneglidning , presenterades tre tunga rapporter om densvenska ekonomin, av , ;s sekreteriat och-något senare - egen långtidsutredning. Även om analysernapå vissa punkter skilde sig från varandra, var alla tre eniga i sin bedömningatt förutsättningen för att devalveringspolitiken skulle lyckas var attavtalsrörelsen bröt det fidigare mönstret. I Industrins utredningsinsfituts inflafionsalternafiv t -förutspås attdevalveringseffekten är urholkad redan mot slutet av detta år och att en nydevalvering framtvingas . rekommenderade regeringen att spela rollen somriktkarl genom att lägga sig på en hård position när det gällde löneökningar iden offentliga sektorn. I egen långtidsutredning beräknades iett s, k. referensalternafiv vad som skulle ske om 1970-talets pris- ochlönebildning skulle gälla även inflation och 8-10 %löneökningstakt och inga egentliga budgetbesparingar. Långtidsutredningensslutsats är att referensalternativet innebär att uppgången 1982-1984 kommer avsig och förbyts i en produktionsdämpning. Huravlöpte då, i det perspektiv vi har , avtalsrörelsen? De första avtalen slöts för den offentliga sektorn. Detvar alltså den och inte den konkurrensutsatta sektorn som fick bU löneledande iår, precis som vid katastrofavtalet 1975. Att statsministern jublade i entalarstol avtalet slutits visade bara att han inte rikfigt förståttvad avtalet innebar. Det förstod däremot löneförhandlarna på den offentligasidan, som kommenterade sin uppgörelse med ord som "bingo" och"jackpot". Inte nog med att avtalen låg högt - de innehöll dessutomjust sådana följsamhets- och löneglidningsklausuler som fördömts hårt i denreviderade finansplanen . Statsministern gjordes först ett par dagar senareuppmärksam på vad som i verkligheten hade skett, genom ett brev frånVolvochefen . G. Gyllenham-mar. gjorde i det läget ett desperat försök -om man skall tro pressen -att kalla fill sig löneförhandlarna iVerkstadsföreningen och Metall. De kom emellertid inte förrän de skrivit påsitt avtal. Vid remiss av kompletteringspropositionen Statsministernvalde då taktiken att kritisera arbetsgivarna för att de inte satt emottillräckligt hårt i lönekraven. Så lät det inte riktigt i , när SAF:s försök att sätta hårt mot hårt lett till enstorstrejk. LO:sordförande kommentar att statsministern borde hålla tyst var rättförståelig, om inte annat mot bakgrund av att det var på den offentliga sektornsom proppen dragits ur. Såkom då finansministern hem fill vad han själv, enligt pressen, betecknade som"galningarna" som apterat en inflafionsbomb. Snabbt har han svarvatihop ett åtgärdspaket, vars uppenbara syfte är att försöka rädda ansiktet påregeringen genom att ge intryck av handlingskraft, när allt egentligen är försent. En känd nationalekonom hittade nog det rätta betyget när hankarakteriserade paketet som "ett kraftfullt slag i luften". Somden erfarne ekonom finansministern är vet han mycket väl, att om inflationenkan förbjudas av en regering genom ett enkelt beslut om prisstopp, hade dettanaturligtvis skett i alla länder och för länge sedan. Prisstopp kan ha visseffekt för att hindra en omedelbar prischock, t. ex. direkt efter endevalvering, men är värdelöst när reella kostnadsökningar redan har skett. EkonomenNils hade dagen innan regeringen presenterade beslutet om prisstopp enmycket intessant artikel i . Han konstaterar att årets avtalsrörelseblivit ett grundskott mot den socialdemokratiska regeringens ekonomiskastrategi. "Numåste vi fråga oss om det finns någon ekonomisk politik att tillgripa. För 1984är loppet kört. Inflationsmålet kan inte nås annat än på rentmanipulatoriska vägar (diskontosänkning, prisreglering i olika former etc).Prisstopp, revalvering och dylika åtgärder ter sig orimliga i detta lägeeftersom kostnadsökningarna redan har inträffat. Enda effekten blir då attnäringslivets lönsamhet hålls fillbaka och investeringarna bromsas. Prisregleringär dessutom en av dessa meningslösa åtgärder som enbart tjänar syftet attvilseleda allmänheten. Det har gjorts ett otal studier över hela världen avprisregleringens effekter. Vi har erfarenheter av prisregleringar frånårtionden och århundraden. Slutsatserna är samstämmiga. Prisreglering kan inteanvändas för att hindra inflation om den inte blir helt genomgripande ochpermanent och därmed innebär att vi överger marknadshushållningen fill förmånför en regleringsekonomi som snabbt avskaffar välståndet för alla utom deprivilegierade grupperna." Bättre kan det enligt ihinmening knappast sägas. NilsLundgren har i samma tidning återkommit till detta tema och talarföljdrikfigt om arbetslöshetspolitik och företagskriser som en given effekt avden här utvecklingen, i varje fall i nästa lågkonjunktur. Huvudskäletför prisstoppsbeslutet avslöjade statsministern med all önskvärd tydlighet närhan vid den presskonferens då beslutet presenterades sade: "Vi harallmänhetens stöd för beslutet om prisstopp." Det var alltså inteekonomiska utan politiska överväganden som låg bakom beslutet. Det väsenfligavar att ge intryck av handlingskraft för att därigenom försöka dölja att justdet inträffat som finansplanerna, lUI, ochlångtidsutredningen varnat för. Varken löntagarfonderna eller regeringensenträgna vädjanden hade kunnat bryta den tradifionella devalverings- coh inflafionsspiralen. Vad kan komma att hända i fortsättningen? Ca en tredjedelav devalveringsfördelarna förbrukades . försvinner sannolikt en andratredjedel . Detta innebär trots allt att vi har kvar vissa, om änsuccessivt minskande konkurrensfördelar av devalveringen såväl som undernästa år. Eftersom den internationella konjunkturen väntas hävdad även 1985,kan vi troligen räkna med goda exportsiffror både och . Men ominte en radikal omläggning av lönebildningen sker avtalsrörelsekommer devalveringens återstående del att vara förbrukad lagom till nästalågkonjunktur, när den kommer eller under 1986.1 så fall,herr finansminister, har vi hamnat i IUI:s och långtidsutredningens skräckalternativ. Tyvärr befinner sig arbetslösheten fortfarande på en högnivå. Den är avsevärt högre än under Fälldin-regeringarna. Då upplevde Sverigesin värsta industrikris . Då var den internationellautvecklingen svag och präglades av en envis lågkonjunktur. Men då vararbetslösheten avsevärt mindre än . hoppas regeringen enligt den revideradefinansplanen på en minskning av antalet arbetslösa med 15 000 jämfört medfjolåret. Hela förbättringen motsvaras av den beräknade ökningen av antaletsysselsatta i ungdomslag och beredskapsarbeten i kommunerna. En arbetslöshet på procent under en markanthögkonjunktur är unik för vårt land, och man måsteallvarligt fråga sig vad somhar gått fel i den socialdemokratiska regeringspolitiken. Det var bekämpandetav arbetslösheten som var det främsta socialdemokratiska vallöftet, och dethar man alltså inte förmått infria trots allmänt goda förutsättningar i vårtland och i vår omvärld. På det finanspolitiska området redovisas i den nyaberäkningen för budgetsaldot /85 ett betydligt lägre budgetunderskottän vad beräkningarna i statsbudgeten gav vid handen. Budgetunderskottet beräknasnu till jämfört med 81 miljarder . Förbättringenframkommer emellertid inte genom att utgifterna minskar -tvärtom. Regeringenhar varken eller nu kunnat samla sig fill några besparingar, trotsatt vi befinner oss i en utpräglad högkonjunktur - och besparingar hade varitdet mest rimliga för att möta den nu iråkade situationen. Helasaidoförbättringen har sin grund i kraftigt ökade inkomster. Till den del deökade inkomsterna beror på ökad ekonomisk aktivitet i samhället är detsjälvfallet bra, men en stor del beror på de kraftiga löneökningar som avtalsrörelsenlett till. I den reviderade finansplanen medger regeringen att löneutvecklingenför i stort sett ligger i nivå med långtidsbudgetens högalternativ, dvs.skräckalternativet. Situationen påminner onekligen om hur den dåvarandesocialdemokratiska regeringen uppnådde sitt ofta åberopade lågabudgetunderskott /76. Vid remiss av kompletteringspropositionen