prot · G70972 · 1983-12-31 00:00:00 — Många av oss trodde - eller hoppades i allafall - att vittnesmålen om den bedrivna försöksverksamhetensframgångar skulle leda socialdemokraterna till att inse att lärlingsverksamhetfaktiskt inte är någonting som behöver reserveras för udda yrken som normaltinte kan ges en plats i gymnasieskolans utbildningsutbud. I arbetsmarknadsutskottetskrev man t.o.m. från socialdemokraternas sida under på att lärlingsutbildningenskulle förstärkas. Av detta blev nu intet annat än löftesbrott och sviknaförhoppningar. Enligt regeringens uppfattning skall lärlingsutbildningen nutvärtemot tidigare utfästelser i stället minska i omfattning. Uttryckligen sägsdet ifrån att lärlingsverksamhet inte skall fä ersätta någon utbildning som ges i gymnasieskolan. Lärlingsutbildningen omfattas - liksom svenskämnetoch för den delen också kunskapsmålet - av regeringensretoriska uppskattning men ges inget utrymme för reell expansion." Socialdemokratin sitter fast i en skolpolitik som sedanlänge underkänts av verkligheten. Trots att man vet att ungdomar medlärlingsutbildning får jobb lättare än andra, trots att man-säkert inser attdet blir billigare och bättre att utnyttja utrustning i företagen i stället föratt inköpa den till skolan för pengar man inte har och trots att man måste haövertygats om att ingen som vill ha lärlingsutbildning för den skull villeftersätta elevernas teoretiska vidareutbildning vågar man inte förändra. Lärlingsutbildning i företagen har en gång i tidenavvecklats av socialdemokraterna. Är det på prestigens altare som ungamänniskors möjlighet fill ett hyggligt jobb nu skall offras? 1 går försökte en grupp högstadieeleverkomma till tals méd skol- eller utbildningsministern för att berätta hur arbetsvillkoreni nian fördärvats genom påfundet att grunda gymriasieintagningen på höstterminsbetygeti årskurs 9. Som så ofta annars när verkligheten försökt göra sig gällandegentemot socialdemokratiska skolpolitiker möttes kritiken emellertid avdövöron. 1 går fick eleverna inte ens tala med något av statsråden. Av entjänsteman på departementet fick man rådet att vänta . är utbildningsministern ändå gripbar, om inte föreleverna personligen så ändock för offentlig debatt. Mitt råd till henne är:Låt inte fler elevkullar vänta! Lägg prestigen på hyllan! Säg till densocialdemokratiska riksdagsgruppen att rösta ja till vårt förslag om attavskaffa höstterminsintagningen! 42LARZ (): När behandladeregeringens proposition om sysselsättningsskapande åtgärder, avslog riksdagensmajoritet ett centerkrav om en kraftig utökning av gymnasieskolansdimensionering. Vårt förslag var grundat på ett faktiskt behov, sådant som detkommit till uttryck i kommunernas förslag till resp. länsskolnämnder och iskolöverstyrelsens anslagsframställan för /85. Alla som vid dentidpunkten sysslade med planering av gymnasieskolans utbildningsutbud för detkommande läsåret visste att kommunernas ambitioner att nu erbjuda utbildning istället för arbetslöshet översteg de ramar som den statligaskoladministrationen, till följd av tidigare beslut, kunde ställatill förfogande. Det borde då ha varit naturligt, även för riksdagensmajoritet, att göra allvar av sina tidigare uttalade målsättningar - atterbjuda gymnasieutbildning till alla som så önskade. Det borde dessutom havarit naturligt att ge de kommuner som planerade för en större utbildningsvolymett klart besked pä ett tidigt stadium. Men den beredskapen fanns inte. Istället hävdade utskottsmajoritetens talesman, , att det"ingår i regeringens uppgifter att pröva myndigheternas' äskanden ochdärefter förelägga sina förslag. Det är en egendomligbehandlingsordning att bryta ut en del avett äskande frän en myndighet och besluta om detta separat. får jumöjlighet att besluta om ramarna /85, 1985/86 och 1986/87 i samband med budgetpropositionen. Jag kan därför inte se någonanledning för oss att nu börja tillämpa något annat system när det gäller attbehandla de äskanden som föreligger." Mot den här bakgrunden ter det sig tämligen anmärkningsvärtnär utbildningsministern i budgetpropositionen låter anmäla att hon redan inovember 1983 låtit offentliggöra sitt förslag fill riktlinjer för dimensioneringenav gymnasieskolan /85.1 ena ögonblicket skulle avformella skäl vara förhindrad att utvidga de ramar man tidigare fattat beslutom - i ger utbildningsministern av planeringsskäl besked isamma fråga genom ett pressmeddelande! Bortsett från tillvägagångssättet skulle man då kunnatycka att vi ändå uppnätt ett visst resultat. Kommunerna och länsskolnämndernahar ju ändå fått ett besked. Ja, men vilket besked! I utbildningsministernsutspel och i budgetpropositionen höjs ambitionsnivån uttryckt i procent avantalet 16-åringar från 108,7 till - och detta som antalet16-äringar minskar och andelen äldresökande till gymnasieskolan, som ennaturlig följd av ansträngningarna inom uppföljningsansvaret, har ökat. Den nuföreslagna dimensioneringen är helt otillräcklig. Det har regeringen tydligeninsett, men man tar inte konsekvenserna av den insikten och ökardimensioneringen sä som har föreslagit, utan man väljer att i ställetstänga ute de sökande som är är. Hur går det då med det vackra talet om att syftet medungdomsuppföljningen är att ge alla en avslutad utbildning? Hur går det då föralla 18-äringar som trott att de skulle kunna komma tillbaka tillgymnasieskolan som äldresökande? Hur går det med de linjer, exempelvis vård-,jord- och skoglinjerna där av tradition en mycket stor andel av de sökande -och intagna - är ? Frågetecknen är många, och regeringen geringa svar, i varje fall inte i budgetpropositionen. På samma sätt är det med de högre specialkurserna. Här harriksdagen tidigare gett utrymme för ett utökat regionalt planeringsansvar. Ifem län pågår försöksverksamhet med mycket gott resultat, där länsskolnämndernafastställer tim- och kursplaner. Ambitionsnivån är hög, men det saknasårselevplatser för att få i gång ens tillnärmelsevis de utbildningar somplaneras. Detta är ett påtalat faktum, men utbildningsministern nöjer sig medatt i budgetpropositionen förutsätta att "i görligastemån ger respektive län det tillskott av platser som behövs". Vad betyder"i görligaste mån"? År det utbildningsministerns ibudgetpropositionen uttalade förhoppning om "en ökad stabilitet igymnasieplaneringen" som tar sig sådana uttryck? Från sida har vi i stället redovisat ettalternativ med en kraftig utökning av såväl den stora ramen som antalet platsertill högre specialkurser. På det sättet ger vi utrymme både för de ungdomar somsöker direkt ifrån och för dem som kommer tillbaka somäldresökande. Vi menar nämligen allvar när vi säger att alla skall ha rätt till en avslutad utbildning. Och går det inte att genomförändringar i antagningssystemet stänga ute vissa grupper. Den markering somregeringen nu vill göra, att gymnasieskolan enbart är en ungdomsskola,omöjliggör dessutom de strävanden som finns runt om i landet mot en högre gradav samverkan mellan gymnasieskolan, vuxenutbildning ocharbetsmarknadsutbildning. Vårt utbyggnadsalternativ tar i första hand sikte på deyrkesinriktade utbildningsvägarna, där vi menar att merparten av utbyggnadenbör ske i olika former av företagsförlagd utbildning. Det'finns många goda skältill detta. För det första innebär det mindre anspråk på kommunernas ekonomiskaresurser, då man slipper dyrbara investeringar i lokaler och utrustning. Fördet andra: är det omöjligt för kommunerna att förnya sin utrustning i takt medden allt snabbare tekniska utvecklingen. Detta kan och måste däremot företagengöra, och då är det naturligt för skolan att söka samarbete där denhögutvecklade teknologin står att finna. För det tredje finns också dentekniska.kompetensen och kunnandet i hög grad i samma företag. För det fjärdevinner utbildningen i kvalitet på att bedrivas i en autentisk arbetsmiljö medde regler, tider och krav i övrigt som där gäller. För det femte brukar enutbildning i ett företag ofta leda till en vidareanställning eller i varje fallunderlätta inträdet på den reguljära arbetsmarknaden. För det sjätte är detlättare att decentralisera företagsförlagd utbildning närmare elevernashemorter, och man kan också på ett bättre sätt anpassa utbildningsutbudet tillden lokala och regionala arbetsmarknadens behov. På det här sättet kan man fortsätta att räkna upp fördelarför en större andel företagsförlagd utbildning. Däremot är det svårare atthitta skäl som talar emot. Vårt förslag innebär först och främst en satsning pålärlingsutbildning. Där har vi nått den framgången att majoriteten, tillskillnad från i debatten , nu är beredd att acceptera enpermanentning av den gymnasiala lärlingsutbildningen. Men män gör det på etthalvhjärtat sätt. Den skall ses som ett komplement, säger regeringen, och intesom ett fullvärdigt alternativ till annan reguljär gymnasieutbildning, somcentern hävdar. I budgetpropo-sifionen försöker regeringen också omgelärlingsutbildningen med en läng rad formella regler och fackligt förmynderi.Den sortens byråkratisering avvisar vi i . Precis som för alla andrautbildningar bör det vara skolstyrelsen som har det hela och fulla ansvaret förlärlingsutbildningen. Därutöver räcker det med att konstatera att regler enligtlag och gällande avtal om arbetsmiljö självfallet skall äga giltighet också förungdomar i lärlingsutbildning. Det är också illavarslande att regeringen nu vill ta bortstatsbidraget till det tredje året, färdigutbildningsäret, ilärlingsutbildningen. Vi anser till skillnad från socialdemokraterna att dettredje året är av mycket stor betydelse, framför allt inom småföretags- ochhantverkssektorn. Ett tredje år som lärling är också alldeles nödvändigt för dehantverksutbildningar som börjar växa fram i gymnasieskolan och som skullekunna vara ännu ett Centernförordar ett rejält statsbidrag till lärlingsutbildningen i alla dess former,kombinerat med ett krav på arbetsmarknadens parter om enhetliga lärlingsavtalpå en rimlig lönenivå. Först då kan lärlingsutbildningen få den omfattning somden förtjänar. Tillövriga former av företagsförlagd utbildning som redan finns, och som kanutvecklas ytterligare, vill vi också lägga en förnyad inbyggd utbildning, ellerverkstadsskola om man så vill. Den har redan tidigare visat sig användbar inomindustrin men borde också kunna utvecklas till företag som sysslar medtjänsteproduktion av olika slag. Men här som överallt annars är det viktigt attpåpeka att tyngdpunkten i utvecklingsarbetet måste förläggas lokalt. Först dåkan man ta till vara alla de fördelar av kunskaper om lokala förhållanden ochom den lokala arbetsmarknaden som är kännetecknande för ett decentraliseratplaneringssystem. Centernsförslag när det gäller olika former av företagsförlagd utbildning bygger på endecentralistisk grundsyn som erbjuder en mycket hög grad avflexibilitet i utbildningsutbudet. Om dessa fördelar tas till vara ökar våramöjligheter att leva upp till målet; en bra utbildning för alla. Anf.43 (); Förändringarna i samhällsutvecklingen speglas snabbt på skolans område.Elektronik och datateknik t. ex. har förändrat villkoren för arbetslivet ochför den enskilda människan på ett påtagligt sätt. I själva verket harutvecklingen gått så snabbt att vi haft svårt att hinna med i anpassningen tillnågot som måste kallas en ny tidsålder. Vadskolan beträffar har reformerna avlöst varandra. De senaste decenniernasskolbeslut har också gått i en riktning mot större flexibilitet för att skolanså snabbt som möjligt skall kunna svara upp mot arbetsmarknadens krav påanpassning av utbildningen. För alla människor är det påfrestande med storaförändringar i livsform på den privata sektorn och i arbetslivet. Rörligheten.isamhället, som tvingar oss till kontakter med nya människor och nya miljöer,ställer också mycket större krav på anpassning hos den enskilda människan. Igamla tider var samhället mera statiskt. Normer och livsstil präglades av denmiljö där man föddes, växte upp, gjorde sin arbetsinsats och slutadesitt liv. För många utgjorde familjen och hemmet den väsentliga sociala miljön. Idagens samhälle är situationen helt annorlunda. Rörligheten och de snabbaförändringarna skapar otrygghet och osäkerhet. Genom den barnomsorg ochutbildning som vi alla är överens om att samhället skall ta ansvar för kommerbarnen tidigt i kontakt med en mängd vuxna, medan samvaron med de vuxna inomden egna familjen minskar i motsvarande mån. Det sociala nät som förr gavförankring åt normbildningen i familj och närsamhälle har för många tonåringarersatts av ungdomsgänget. Den gemenskapen kan, om den lämnas åt sig själv, bligrogrund för värderingar, som varken familjen eller samhället i övrigt villacceptera. Enligt läroplanen förgrundskolan är det familjen som bär huvudansvaret för barnens fostran. Men det sägs också att skolan delardetta ansvar. Mot den bakgrund jag här i korta drag har skissat är detnaturligt att betona vikten av ett nära och förtroendefullt samarbete mellanskola och hem, mellan skola och arbetsliv. Det kulturarv vi fått att förvaltabestår inte enbart av skaldeverk och målarkonst, folkvisor och handaslöjd. Dethandlar också om normer och värderingar, om ansvar för varandra och respekt förmedmänniskan, om livsföring och beteendemönster. Sådant kan inte förmedlas frånen upphöjd katederstol utan endast i en konkret gemenskap, där ett naturligtsamspel mellan generationerna kan etableras. I då samhället i stor utsträckning har tagit överbarnomsorgen är det viktigt att kontakterna mellan hem, förskola och dagis blirså nära och naturliga som möjligt. Redan på detta stadium grundläggs juattityderna till det fortsatta samarbetet mellan hem och skola utbildningenigenom. Det behövs också ett samspel mellan skola och förskola. Fåeuropeiska länder har så hög ålder för skolstart som vi. Från sidahar vi till årets riksdag tagit upp ett gammalt önskemål om skolstart . En tidigare skolstart har uppenbara fördelar. Samtidigtsom man ur inlärningssynpunkt kan utnyttja det pedagogiskt mest lämpadetillfället ger man barnen möjlighet att få extra träning avbasfärdigheter. Det senare är inte minst viktigt i ett högt utvecklat samhällesom vårt, där ständig utveckling och förändring kräver allt längre och alltmergedigen utbildning av medborgarna. Jag tror emellertid också att det är viktigt attförmedlingen av kunskaper och av social träning går handi hand. Man kan ju undra om det egentligen är någon skillnad mellan det ena ochdet andra. Alla måste ju lära sig att leva tillsammans, lika väl som man lärsig att läsa. 1 båda fallen handlar det om en aktiv inlärning. kommer grundskolorna runt om ilandet att ställas inför uppgiften att ställa om sin planering för att mötaproblemet med de allt snabbare sjunkande elevantalen. Frågan om nedläggning avskolor kommer att bli aktuell. Vi tror från sida att fördelarnamed små skolor är sä stora att vi vill satsa pengar på att behålla dem, när debefolkningsmässiga förhållandena medger detta. Vi tror att det är till fördelför det goda samspelet mellan hem och skola om skolan ligger sä att säga mitt ibyn. Att barnen far bättre av att slippa långa resor med skolbuss råder det välinget tvivel om. Ett annat område, som vi i väckt förslag på,gäller lärlingsutbildningen. utvärdering av försöksverksamheteni detta avseende visar att lärlingsutbildningen hör till de mera framgångsrikametoderna att förmedla yrkesutbildning. av eleverna har fullföljtsin utbildning och har också fått fast anställning efter sinutbildning. Få om ens någon av gymnasieskolans yrkesinriktade linjer kanuppvisa sådana siffror. Det är tydligt att just lärlingsutbildningen inrymmervärden som är av betydelse.Jör en ung människa när hon skall hitta sin plats iyrkeslivet. Vi anser därför attidenna utbildningsform skall uppmuntras ochstödjas och har därför lagt en rad förslag i den riktningen. Också här handlar det om en närakontakt mellan den yrkeskunnige och lärlingen, en kontakt som av allt att dömahar ett socialt värde, som man inte kan bortse ifrån. Här är inte platsen att föra sakdebatten iutbildningsfrågorna. Den får vi anledning att återkomma till. Jag har baravelat plocka fram några exempel på motionsförslag som på någotsätt belyser vikten av att skolan inte blir en isolerad sektor i samhället. Detfinns ibland en tendens att lägga skulden för det som gått snett för ungdomenpå skolan. Det måste vara fel att göra så. Slår man t. ex. ut den tidgrundskoleeleven tillbringar i skolan, finner man att det handlar om knappt tretimmar per dag. Resten av dygnet har eleverna andra kontakter och utsätts förpåverkan från skilda häll, inte minst från massmedia. Det inflytandet kan hastor inverkan på unga människors utveckling. a. därför är det så viktigtatt skolans insatser samordnas med samhällets i övrigt. Skolan kan hjälpaföräldrarna i fråga om barnens sociala fostran, men den kan inte överta derasansvar. Skolan kan förmedla kunskap, insikter och färdigheter som är viktigaför fortsatta studier eller för kommande yrkesverksamhet. Men den bör också blien förmedlande länk för de unga ut i nära kontakt med arbetslivet. Viktigast ändå tror jag det är att ungdomarna under sinskoltid fär hjälp att finna värderingar och normer som håller för framtiden.Den uppgiften är inte endast skolans. I första hand är den hemmets. Men den äregentligen en del av det kulturarv vi alla har ansvar att föra vidare. Deetiska normer som ligger fill grund för de beslut som fattas i denna kammare ärockså av avgörande betydelse för hur nästa generation skall prägla sittsamhälle. I den meningen är hela samhället en skola, och vi är alla lärare. 44INGA (vpk): "Vi har ett hem men vi har ingenstansatt ha det." Så säger en femåring som har flyttat fem gånger under sittliv. Hälften av barnen i en undersökning av norska barnpsykologenMagne hade flyttat fyra gånger. Först den femte flyttningen blevslutgiltig. Med ett sådant flyttmönster, som förmodligen inte är unikt förNorge, har man i de allra flesta fall grundlagt en otrygghet hos barnen. Dennaotrygghet förstärks såsom vårt samhälle i övrigt fungerar - med arbetslöshet,med ofta stora anonyma bostadsområden, med stora skolor, med stora daghem medibland stor personaluppsättning, med uppbrott vid skilsmässor och nyafamiljebildningar, med dyrtid och en kommersialism som gör stora vinster påbarns och ungdomars osäkerhet och på deras sökande efter en identitet. Intervjuer med barn visar att barn vill ha mer vuxenkontakt.De känner sig ensamma och betydelselösa. av barnen säger i en undersökningatt de inte är omtyckta av någon. Det är ingen tillfällighet attkramdjursförsäljning-en har gått upp. vid pedagogiska institutionen vid Stockholmsuniversitet har undersökt videotittandet och också gjort djupintervjuer medbarn i samband med denna undersökning. Mer än vart fjärde Stockholmsbarn harvideo i hemmet. Av eleverna på högstadiet tittade var femte på video en vanlig vardag, och den genomsnittliga tittartiden var två timmar.Variationerna i videotittandet är stora mellan olika bostadsområden. Den skolasom hade största antalet barn med video ligger i det området som har den lägstamedianinkomsten, det minsta antalet rum per lägenhet och det största antaletsocialhjälpstagare. Det finns ett tydligt samband mellan familjens och områdetssocio-ekonomiska status och videoinnehavet. Barn från splittrade hem tittarmest på TV och video. Det är en av de slutsatser som man kan dra fråndjupintervjuerna. De barn som tittar mycket har också dålig kontakt med sinaföräldrar, och dessa barn skulle vilja vara mer med sina föräldrar. De barn somtittar mycket säger att de känner sig ensamma och använder videon för att fåkontakt med kamrater. De som tittar mycket har mindre tro på sig själva och påsina möjligheter att påverka sin situation. Det är en ganska dyster bild somkommer fram vid denna undersökning om videotittandet - en bild som förstärkerintrycket av en redan svår situation för dessa barn och deras föräldrar. TV och video förmedlar olyckor, deckare och krig. Tvåtredjedelar av antalet 11-, 12- och 13-åringar tror att de kommer att döi.krig, av narkotika eller i någon trafikolycka, enligt vad som kommer fram iden norska barnpsykologens undersökning. Ofta är det ju katastrofer somförmedlas till barnen, och detta lämnar spår av uppgivenhet och maktlöshet.Alltför sällan lämnar man förslag till lösningar när det gäller de katastrofersom barnen ser på TV eller video. Vad händer då i skolan? Det är inte så att ojämlikheten iskolan försvann när den gamla realskolan försvann. Redan i årskurs 1 börjargruppindelningen, som direkt avgör om ett barn skall tillhöra socialgrupp 1,2eller 3. Den indelningen följer sedan barnen hela skoltiden. Det spelarfakfiskt ganska liten roll hur bra betyg ett barn får i t. ex. svenskämnet.Skolan ger olika utbildningar åt de olika socialgrupperna. Lärarna är mycketmedvetna om detta. Eleverna själva är också väl medvetna om i vilkensocialgrupp de hör hemma. Eleverna i socialgrupp 1 väljer de teoretiska ämnenamed språk som tillval, även om de är dåliga i just dessa ämnen. Det som jag nu sagt om skolan är hämtat ur en ny utredningsom behandlar segregationen i skolan. har två sociologer följt 4300 elever i sex kommuner. Utredningen visar att klasskillnaderna frodas somaldrig förr i vår grundskola. Det är en skrämmande rapport. Den visar attegentligen har ingenting hänt, allt arbete och alla politiska intentioner tilltrots när det gäller enhetsskola och grundskola. Den sociala sammansättningen iklasserna speglar segregationen i boendet. De två forskarna delar in skolorna i högstatus- ochlågstatusskolor. Lärarna föredrar förstås högstatusskolorna. Det gör atthögstatusskolorna inte bara karakteriseras av fler elever från socialgrupp 1utan också av större stabilitet, mindre omsättning- och av att de är attraktivareför lärarna. De får fler sökande att välja pä, och de får de skickligastelärarna med flest tjänsteår. När man läser elevernas uppsatser framgår det hur tydligteleverna vet vilken socialgrupp de tillhör. Könsrollsmönstret är också tydligt.Pojkarna ser sigsom familjeförsörjare, och arbetarflickorna ser sig som försörjda. Flickornafrån socialgrupp 1 vill däremot vara mer självständiga. De ser äktenskap ochbarn som hinder för resor och vidare studier, och de väljer bland mångamöjligheter. De förändringar som skett i skolan har trots alla nyaläroplaner och nya riktningar gynnat elever ur socialgrupp 1. Detslutliga beviset på sociala skiktning är förstås valet till gymnasiet.60% av eleverna i högstatusklasserna söker till de teoretiska linjerna pägymnasiet mot av eleverna från lågstatusklasserna. Ser man sedan efter hur fördelningen är påuniversitetsnivå, så kan man konstatera att snedfördelningen där är minst likastor. Andelen arbetarbarn på universiteten har minskat . Detberor både på föräldrarnas ekonomi, på elevernas egen ekonomi och på det s. k.sociala arvet. Det minskade studiebidraget kommer att ytterligare förstärkadenna tendens. Det sker som arbetarna via skattsedeln är med ochfinansierar den högre utbildningen - som deras egna barn inte kan uttnyttja. Regeringen fortsätter att sparainom skolområdet. Man minskar bidraget till kommunerna för löner till lärarna igrundskolan. vill man införa lärarlösa lektioner också på . Detär helt obegripligt. De elever som drabbas hårdast är de som harskolsvårigheter av olika slag eller - om man så vill - de elever som bor ilågstatusområden. Det är de elever som inte kan kompensera de brister skolanstår för och som med regeringens tilltag kommer att hamna ett steg längre bortfrån en bra skola och frän en bra framtid. Högstadiet borde helt organiseras om. Det sade en rektortill mig , när jag var på en skolkonferens. Jag är benägen atthålla med honom. Min egen erfarenhet från en vanlig skola i ett vanligtbostadsområde är denna: I sjuan har min sons klass tio läxlärare och fem andralärare - i gymnastik, teckning m.m., det som tidigare kallades förövningsämnena. Sedan har man en mängd annan personal i skolan -skolbibliotekarier, vaktmästare, rektor, studierektor, syster,skolmåltidspersonal m.fl.