prot · G70957 · 1983-12-31 00:00:00 — Jag tycker att det är ganskaenkelt. Om det är en sådan konsekvens i socialdemokratins linje i denna frågasom velat framställa det - vilket jag i likhet med OlofJohansson inte håller med om med tanke på vad som hände -borde man alltså gå med på att i lagen föra in ett förbud mot upparbetning. Viskall inte frigöra något plutonium av något slag från svenskt kärnkraftsavfall.Vi skall inte medverka till det. Det är bäst att det är låst i avfallet. Slutligenett par ord om förvaring under havsbottnen utanför och senarekanske också på andra platser. Man kan inte bara hänvisa tillstrålskyddsmyndigheterna. Regeringen har väl något ansvar. lika väl som jag att när vi hade strälskyddsinspektionens chef inäringsutskottet sade han att brunnsborrning var ett argument. Det kommer inteatt borras några brunnar under Öregrundsgrepen. Sedan hade man vissa diffusaresonemang om grundvattenströmmarna, och det är inte fullt klarlagt om det ärett bärande argument för att ta den stora merkostnad som blir följden av enförvaring under havsbottnen med tätningar och förstärkningar och allt vad somdärtill hör. Det finns fortfarande ingenting som talar för det. Man kan intebara säga att det är strålskyddssynpunkter. Det kunde intestrålskyddsinspektionens chef svara på, och han är den främst ansvarige förstrålskyddet här i landet. Jag ställde precis samma fråga till honom när hanvar i näringsutskottet. Han kunde inte svara, och då kan inte LennartPettersson hänvisa till honom - han kunde ju inte ge något tillfredsställandesvar. 53 LENNARTPETTERSSON (s) replik: frågar: Varför skall vi forska, när man ändå kanbestämma sig för ett förbud mot upparbetning. Somjag ser det kommer den svenska forskningen i första hand och till alldelesövervägande del att inriktas mot att fä fram en bra och säkerdirektförvaringsmetod. Det blir i så faU utiandet som fär ägna sig ätupparbetningsforskning. Vad vi har anledning att göra, om vi sätter säkerhetenfrämst, är att i viss utsträckning följa den utländska forskningen. Vi vetaldrig vad forskningen tar för vägar. I många fall kommer man fram tillhäpnadsväckande resultat. När vi nu ändå av praktiska skäl - på grund avmeUanlagring och annat - inte behöver fatta ett beslut, skulle det varaansvarslöst att inte vänta och se vilket som är den bästa metoden. Men detfinns utomordentligt många skäl som talar för att direktförvaring är den bästametoden, så där är vi i stor utsträckning överens. Vi tycker dock att det ärfel att inte avvakta. säger att utan villkorslagen hade vi inte haft KBS 1, 2 och 3; jagantar att han menar de olika forskningsprojekt beträffande avfallshantering somsattes i gång av kraftföretagen. Jag vill nog hävda: Med vårt alternativ tillvillkorslagen hade vi ställt krav på forskning hos kraftföretagen i minst likastor utsträckning. Det var ju uppbyggt just kring att man skulle satsa påforskning, medan villkorslagen innebar att man skulle gå direkt till beslutbeträffande hanteringsmetod, innan man fick ladda kärnkraftverken. Detvar sannerligen i det socialdemokratiska alternativet som tyngdpunkten påforskning fanns. Vår linje innebar ju att man kunde forska utan attkraftföretagen tvingades binda sig ännu hårdare genom Ny lagstiftning på kärnenergiområdet upparbetningsavtal och annat. Därför hade villkorslagenden negativa effekt som jag försökte beskriva i mitt inledande anförande. Utgångspunkterna för vårt arbete med den nyalagstiftningen på kärnenergiomrädet har varit 1. att skapahögsta möjliga, ständigt bättre säkerhet i den kärntekniska verksamheten, 2. att driva påarbetet med att nå en ansvarsfull hantering och förvaring av kämavfall, 3. att åstadkommaen sådan fullödig kontroll och offentlig insyn i all kämteknisk verksamhet ochavfallshantering som krävs och som medborgarna kan känna förtroende för samt 4. att uppfyllavåra internationella åtaganden och intensifiera våra internationella insatserpå kärnenergiområdet, framför allt i fråga om att förhindra kärnvapenspridning. Den proposition som kammaren nu har att behandla, i vilkenflera lagar på kämenergiområdet sammanförs i en enda lag, präglas just av dessautgångspunkter. Regeringens förslag bygger i allt väsentligt päatomlagstiftningskommitténs betänkande. Jag tycker att det är viktigt attpoängtera detta, liksom utskottet gör det i sitt betänkande.Atomlagstiftningskommitténs arbete visade ju att de mycket starka motsättningarpå det här området som har funnits meUan partierna, nu påtagligt hartonats ner och ersatts med en vilja att nå breda, konstruktiva och ansvarsfullalösningar. Detta har också präglat de partiöverläggningar som jag under förraåret bjöd in till för att informera om och diskutera olika frågor kringkärnsäkerhet och avfallshantering. Och jag vill påstå att den andan också harpräglat dagens debatt, trots de olika synpunkter som förts fram här . Ochjag hoppas också att den skall prägla kommande års debatt och praktiska tillämpning. Jag tror att jag kan säga att en förutsättning för dennautveckling har varit att man från olika sidor velat lära sig av erfarenheterna,velat visa generositet och respekt för olika uppfattningar men också ta ettgemensamt ansvar kring säkerhetsfrågorna och för att fullföljafolkomröstningsbeslutet. Enligt min mening utgör den nya lagen en mycket god gmndför en långsiktigt hällfast och på samma gång utvecklingsbar och pådrivandepolitik när det gäller hanteringen av kärnkraftens säkerhets- och avfallshanteringsfrågor. Jag vill, fm talman, gärna använda det här tillfället föratt uttrycka min uppriktiga uppskattning av alla som pä olika sätt harmedverkat till att vi har kunnat komma så här långt i denna svära ochallvarliga fråga. vill jag understryka det ansvar som vi gemensamthar för den fortsatta ansvarsfulla hanteringen av de här viktiga och allvarligafrågorna. Den nya lagen innebär på flera punkter en skärpningjämfört med nuvarande lagstiftning. Enligt den nya lagen skall alla som hartillstånd att bedriva kärnteknisk verksamhet ansvara för att alla de åtgärdervidtas som. med hänsyn till verksamhetens art och de förhållandenunder vilka den bedrivs, krävs för att upprätthålla säkerheten. Det innebär attdet inte räcker att uppfylla de villkor som de tillståndsgivande myndigheternaen gång har ställt upp. Tillståndsinnehavaren blir skyldig att själv aktivtverka för att säkerheten hålls på en så hög nivå som det är praktiskt möjligt. Det här sättet att tänka präglar genomgående den nyalagen. Strävan är att driva på arbetet med säkerheten ochavfallshanteringen. Det är oerhört angeläget att forsknings- ochutvecklingsarbetet kring avfallsfrågorna inte mattas av och att allt görs föratt finna ständigt bättre lösningar. Det är mot bakgrund av denna grundläggandeuppfattning som varje reaktorinne-havare åläggs att upprätta ett allsidigtprogram för det forsknings- och utvecklingsarbete som krävs för att på ettsäkert sätt hantera och slutförvara kärnavfallet hksom för att avveckla ochriva anläggningarna under betryggande former. Programmet skall vara rullande och detaljerat för deförsta sex åren, och det skall granskas och utvärderas . Jag villsäga att den innebörd och den karaktär som vi ger granskningen inte är uttryckför något lättsinne eller för några minskade krav i förhållande tfll dentekniska lösning av det här förfarandet som atomlagstiftningskommitténföreslog. Det är tvärtom också ett uttryck för att man vill pröva varjemöjlighet att driva på dem som bedriver den här verksamheten, somregeringen och de ansvariga myndigheterna skall ha ett slutligt ansvar för attsäkerheten till varje pris tillgodoses. På det här sättet driver vi alltså påutvecklingen och ökar våra kunskaper om de bästa metoderna för hantering ochslutförvaring av ayfallet. I och med färdigställandet av mellanlagret för använtkärnbränsle - CLAB i - får vi 1985 möjligheter att på ettbetryggande sätt lagra det använda kärnbränslet iavvaktan på att vi finner den bästa metoden för slutförvaring. Mycket, ja detmesta, talar för att direkt slutförvaring är att föredra framför upparbetning,inte minst för att vi vill eliminera riskerna att bidra tillkärnvapenspridning. Det råder också numera stor parlamentarisk samstämmighet omdetta. Några nya beslut som innebär bindning till upparbetning torde därfördess bättre inte komma att fattas i vårt land. För socialdemokratins räkningvill jag klart deklarera att vi står fast vid den ståndpunkt vi hävdat i dennafråga , nämligen att upparbetning bör undvikas. Vi kommer därför inteatt medverka till några ytterligare upparbetningsavtal. är det, fru talman, som utskottet i hkhet med kommittén,ansvariga myndigheter och så gott som samtliga remissinstanser hävdar, ännu förtidigt och även onödigt att ta ställning för någon av de slutförvaringsmetodersom nu befinner sig under utveckling, diskusstion och prövning. Det finnsfaktiskt också stora problem med direktdeponeringsme-toden, som måste granskasytterligt noggrant. Därför vore det både oklokt och omofiverat att nu genomlagstiftning stoppa utvecklingsarbetet på något område eller binda oss fillnågon speciell teknik eller metod på nuvarande utvecklingsstadium. Också pådenna punkt hävdar vi samma ståndpunkt som , och det ärutomordentligt glädjande att det nu trots allt finns en Ny lagstiftning på kärnenergiområdet Ny lagstiftning på kärnenergiområdet bred om än inte fullständig majoritet för den. En reaktorinnehavare måste, enligt det förslag somriksdagen nu skall ta ställning till, före laddning kunna visa att det finns enmetod för hantering och slutlig förvaring av använt kärnbränsle m. m. som kangodtas med hänsyn till säkerhet och strålskydd. Vidare krävs som villkor förladdning ett allsidigt forsknings- och utvecklingsprogram för hantering avavfallet från den aktuella reaktorn. Jag vill understryka att det - som vi kan varaöverens om att tolkningsfrågorna till sin natur är mycket svära och allvarliga- självfallet blir fråga om en utomordentligt noggrann och svår prövning ivarje enskilt fall. Jag tror också att alla som deltar i den här debatten inseratt regeringen, som får ta ställning till två sådanaansökningar, kommer att genomföra den prövningen med yttersta noggrannhet ochstränghet. Den nya lagen lägger ett klarare ansvar föravfallshanteringen på tillståndsinnehavaren, och det bhr inte barakraftindustrin som tvingas ta ansvar för sitt radioaktiva avfall. Även andrasom bedriver kärnteknisk verksamhet skall i fortsättningen åläggas ett ansvarför att avfallet hanteras på säkraste möjliga sätt. Det är visserhgen kraftreaktorerna som ger de störstaavfallsmängderna, men även annat radioaktivt avfall är farligt och måstehanteras på ett betryggande sätt. Det är därför en framgång att det i och medden här lagstiftningen också kommer att omfattas av de stränga bestämmelser somgäller för avfall från reaktorer. Den nya lagstiftningen omfattar också de lokalasäkerhetsnämnderna. Deras insyn i kärnkraftverkens verksamhet utvidgas till attomfatta alla förekommande säkerhets- och strålskyddsfrågor ochberedskapsplaneringen kring kärnkraftverken. Lokala säkerhetsnämnder skallockså kunna inrättas i kommuner där det byggs anläggningar för hantering,lagring eller förvaring av kärnavfall. Vårt land har länge arbetat intensivt på detinternationella planet för att skapa en bättre kontroll över det klyvbaramaterial som finns i världen, främst i syfte att förhindra kärnvapenspridning.I konsekvens med detta krävs regeringens tillstånd för utförsel av utrustningoch material som konstruerats eller ställts i ordning för utvinning avkärnenergi. Tillståndskravet skall, enligt det nya förslaget, också gälla s. k.dubbelanvändningsprodukter. Det rör sig om utrustning som inte konstruerats föratt användas på kärnenergiomrädet men som kan ha betydelse för tillverkning avkärnladdningar. Vi skärper i den nya lagen utförselkontrollen till att gällaockså s. k. teknologiöverföring, dvs. På det här sättet förbättrar vi våra möjligheter attuppfylla våra internationella åtaganden och förhindrar spridning av kärnvapen. Att helt förbjuda export av kärnkraftverk och kärntekniklåter sig däremot knappast göras om vi skall kunna fortsätta driva våra egna kärnkraftverkmed betryggande säkerhet. Det hör ihop med att vi måste kunna upprätthälla vår egenkompetens just för att kunna fylla säkerhetskraven. Men jag vill mycket starktbetona att vi kommer att ställa mycket stränga krav på kontroll när det gällerexport på detta område. Kärnkraftens säkerhetsfrågor är allvarliga och långsikfiga. Det ärdärför viktigt att det råder politisk enighet kring dessa frågor och att viockså behåller handlingsfriheten på de områden där den är vikfig ursäkerhetssynpunkt. Enligt min mening ger oss förslaget till ny lagsfiftning påkärnenergiområdet bättre förutsättningar att driva kärnkraftverken med högstamöjliga säkerhet vi har bestämt oss för att utnyttja dem,liksom att hantera avfalls- och avvecklingsfrågorna pä ett ansvarsfullt sä«. Därförhoppas jag nu att i bred enighet skall kunna fatta ett beslut omkärnkraftens säkerhets- och avfallsfrågor som, också om regeringarna skiftar,skall gälla och som medborgarna kan känna förtroende för. 55 OLOFJOHANSSON (c): Det som BirgittaDahl här har betonat om den pohtiska enigheten tycker jag är viktigt. Jag sadeockså själv i min inledning att även om man har skilda grundläggandevärderingar så finns ändå det problem man har att hantera, och det är mycketfaktiskt till sin karaktär - det kommer man inte undan. Vad man kan göra är attbegränsa det. O.K., den debatten har vi haft, och man måste se verkligheten somden är. Från den utgångspunkten tror jag också att det finns goda möjlighetertill ökad samstämmighet framöver. Sedanär det klart att det är htet förrädiskt att i alltför överslätande ordalagdölja alla motsättningar och alla konsekvenser som ett sådant döljande kaninnebära. Jag skall bara ta ett exempel för att visa ungefär hur jag ser pådetta. Upparbetningsfrägankan ju ha konsekvenser när det gäller stadier långt före hanteringen avavfallet. Det kom ju dagen efter valet ett brev till regeringen som någonsorts påminnelse om SKBF:s existens, där man tog upp frågan om MOX-bränsle. Omman har en alldeles öppen attityd och säger att vi inte skall låsa oss förnågonting, att vi skall ha total handlingsfrihet, så är det desto viktigare vet hur man skall hantera den sortens frågor. Det är ju inte bara hosregeringskansli och myndigheter som låsningar inträder, utan också ute hosföretagen och i deras planering. De har ju ibland just en benägenhet att viljalåsa upp politiker i förväg. Därför vore det bra om villekommentera frågan - som man inte kommer undan så lätt - hur man egentligen i svenskkärnkraftsindustri och svenska kärnkraftsföretag planerar på sin kant föranvändningen av de plutonium som kommer ut av de tecknade avtalen omupparbetning om man vill gå MOX-bränsle vägen. Jag tar bara detta som ettexempel på frågor som man inte kan ställa åt sidan. Det går alltså inte attbara hänvisa till att det tar innan vi behöver bestämma oss för enslutlig förvaring. Sedan är jag också helt pådet klara med att direktförvaringen verkligen Ny lagstiftning på kärnenergiområdet inte är någon enkel metod. Ingenting är enkelt på det härområdet. Det är detta som hela debatten har gällt, och vi harinsett det . Jag tycker att det var att ta i, när säga att socialdemokratin har haft samma ståndpunkt som man hade 1976.Ja, vilken ståndpunkt 1976? Man hade nämligen två . I varje fall omGösta Netzén & Co. i var representativa försocialdemokrafin sä var det ju fråga om förprojektering avupparbetningsanläggningar i . Jag lade den utredningen med remissvar åtsidan och blev hårt krifiserad av dåtidens opposition på just den gmndvalen.Det finns anledning, tycker jag, att ändå inte låta uttalandestå oemotsagt i protokollet. Det är riktigt att socialdemokraterna , när defick se hur villkorslagen var utformad, bytte fot till den här mer skeptiskahandlingsfrihetslinjen, som man därefter har hållit sig till. understryker att regeringen inte tänker visanågot lättsinne, och det är bra att den deklarafionen görs här. Också andrasaker har nämligen tagits upp i diskussionen. I remissbehandlingen har dennaregering jämfört med intemationella instanser varit betydligt försiktigare medatt dra in olika organ än vad jag var då jag hade ansvaret pådetta område. Det får inte vara så att formuleringen i proposifionen att ta inordentligt med uppgifter - ett uttalande som också understryks av statsrådet -blir fill intet förplikfigande. Här gäller det att verkligen ta fill vara kompetens och kunskap som över huvud taget finns på området, var helst ivärlden det än är. Jag noterar vidare att ingen egentligen har talat omvarför vi inte bör ha dessa lokala säkerhetsnämnder också i ochVästerås. Men på den punkten kan vi kanske få en kommentar. 56LENNART (): Det råder inget tvivel om att densäkerhetslagsfiftning som vi nu håller på att få är utomordentligt väl avvägd.Den som har lyssnat till debatten här kan få ett intryck av att det råder bredenighet på den punkten. Men det gör det uppenbarligen inte. Två av riksdagenspartier yrkar avslag på propositionen i den delen. I och för sig är det välinte anmärkningsvärt att man har skilda meningar, men jag vill nog ändå fillprotokollet anteckna den reflexionen att kärnkraftindustri inte är någotoerhört unikt och avskräckande. Avfallshanteringen är förvisso ett svårtproblem, men det finns andra problem på en rad områden i ett moderntindustrisamhälle som är lika svåra eller kanske ännu värre. När således statsrådet med stor tillfredsställelse hälsaratt detta lagförslag har kunnat komma fram, så vill jag framhålla att det inteskett i enighet. Men det finns en bred majoritet för det, och detta ärutomordentligt fillfredsställande. Avfallsfrågorna är en sak, men kärnkraftsindustrinskaraktär av processindustri är egentligen inte något att göra en stor affär av.Vi skall vara på det klara med att denna industri inte är onormal. medvetnaom att det mycket väl kan inträffa olyckor i den industrin. Vi bör alltså vararealister. kan fråga-sig varför det inte skulle inträffa olyckor där närsådana inträffar i all annan industri. Anf.57 (vpk): Jag vill först ta tillfället i akt att säga att de sittningar hosenergiministern som vi hade inför den här debatten, enligt min mening, varmycket värdefulla. Det var bra diskussioner och jag fick veta en hel del.Ömtåliga spörsmål, om vilka vi var oense, diskuterades. a. förde vi enomfattande debatt om MOX-bränsle. Där måste jag i likhet med att oklarheter kvarstår. Men den frågan får vi säkert tillfälle attåterkomma till. Sånågra ord om problematiken i fråga om upparbetning. Jag är naturligtvis överensmed alla andra om att vi måste bedriva fortsatt forskning om hur vårtkärnkraftsavfall skall förvaras. Det måste helt enkelt ske en intensivforskning om direktförvaring och annat. Denspringande punkten är då varför vi skall dröja med att besluta oss. Här är detoklart. Jag känner mig inte tillfredsställd. Jag har inte gjort det i tidigaredebatter, och de inlägg som gjorts här av utskottets talesman och av energiministern har inte givit fullständigt klara och rakabesked om varför vi skall dröja med att besluta om upparbetning eller ickeupparbetning. Vivet ju ändå en hel del. Vilka fördelar för kan det vara med enförvaring sedan man först har upparbetat, om det nu bara är förvaringsmetodenman talar om? Varförskall man separera ut plutonium och förvara det för sig och andraavfallsprodukter för sig eller kanske t.o.m. göra andra separeringar? Vad ärdet för vits med det? Nuvet vi vilka mängder vi har. Varför inte ordna en direktförvaring? Om vi inteskall använda någon av restprodukterna till någonting, varför skall vi dåseparera ut dem? Det är frågor som kvarstår. Sedanhar vi naturligtvis den otrevliga frågan med Cogémaavtal och annat som harältats så mycket. Där finns det fortfarande oklarheter. Det finns fortfarandehemligstämplade kontrakt som många av oss har läst, i olika piratupplagornaturligtvis. Och inte ens i de diskussioner vi hade hos kundeman riktigt klara ut hur det var med plutoniumsvinn och sådana saker. Alltihopdet här talar för att vi borde kunna fatta ett konkret och bestämtbeslut att vi skall ta hand om vårt avfall. Det finns inga vinster för Sverigeatt göra med att upparbeta först. Varför skall vi då upparbeta? På de punkternakommer vi antagligen att få fortsätta debatten. Sedanvill jag återigen ta upp frågan om förvaring under havet av låg- ochmedelaktivt avfall. Jag tycker att det är en viktig fråga. Detfinns propåer om att det skall bli flera slutförvar för låg- och medelaktivtavfall utom SFRl, och de kanske också skall läggas under havsbotten. Det kan jutänkas att man kommer fram till att även högaktivt 6Riksdagens protokoll 1983/84:56-58 Ny lagstiftning på kärnenergiområdet avfall skall slutförvaras under havsbotten. Jag villställa samma fråga till som jag har ställt tillstrålskyddsinstitutets chef och till för en liten stundsedan: Om vi skall göra ett slutförvar, varför skall vi lägga det underhavsbotten? Det blir dyrare. Speciellt där det nu har föreslagits, iÖregrundsgrepen, kommer det till oerhört stora förstärkningsarbeten på grundav krosszoner och annat i berggrunden. Det hade varit billigare att ordna detpå land. Det har inte kommit fram några bestämda och precisa argument för attgräva ner avfallet under havet. Det talas mycket om havsföroreningar, dumpning till havsav radioaktivt avfall och annat sådant. Man säger att här är det inte allsnågon risk för detta. Vi har , och vår regering skall snartöverlägga om dumpningsfrågor och annat med de övriga nordiska länderna. Jagtycker att det blir alltmer angeläget att vi får något slags besked: Skall vifortsätta att satsa på att spränga oss ner under havsbotten? Är det denmodellen vi har fastnat för, eftersom vi har börjat på det sättet? Det förstaslutförvar vi gör lägger vi under havet. Eftersom det är min bestämda uppfattning attdet är mycket viktigt för den fortsatta hanteringen av de här frågorna att viför diskussionen i konstruktiv anda och inte i onödan river upp gamlasår, skall jag anstränga mig att svara på de frågor som har ställts på ettsådant sätt att det bidrar till den processen, även om man kan ha fåttstimulans av frågorna att föra en helt annan sorts debatt. Låt mig först säga med anledning av den sist framställdafrågan att det ställningstagande som regeringen efter prövning av ansvarigamyndigheter gjorde när det gäller SFR utanför var en prövning i detärendet och inte i något annat ärende. Det föregriper självfallet inteprövningen av något annat ärende. En grundläggande förutsättning för prövningen varsjälvfallet att vi skulle följa svensk lag, som bl. a. förbjuder dumpning avden här sortens avfall. Det måste alltså vid prövningen kunna visas att detinte var fråga om det. Det var efter att ha fått samstämmiga och tillfredsställandesvar på bl. a. den frågan som regeringen tog ställning. skall det skeförnyad prövning i olika stadier av förvaringens utveckling - bl. a. kommerbehållarna inte att förslutas slutligt innan en ny prövning har gjorts - ochdet vet . En annan fråga som har ställts här är: Varför skall vidröja med ett beslut om direkt förbud mot upparbetning, som några vill ha? Jagtror att alla vi som deltar i den här debatten också är medvetna om den debattsom förs på alla de platser där det aktualiseras att anordna ett slutförvar.Det är, som vi vet, en fråga som är mycket allvarlig och svår att ta ställningtill för alla berörda. Vi vet att om man, som säger,innehåller plutoniet i avfallet, blir det betydligt större mängder avfall sommåste förvaras under sådana former som kräver mycket rigorösasäkerhetsanordningar . Det är naturligtvis också förenatmed risker. Det finns inga absolut säkra metoder, det vet vi alla. Detta är, tror jag, ett ganskakonkret svar på frågan. Vi kan inte utesluta att en forskning som drivs på avansvariga myndigheter och regeringar kan finna lösningar på de här problemensom är bättre än de vi känner .