prot · G70979 · 1983-12-31 00:00:00 — Vidare säger justitieministern i svaret: "Det finnsenligt min mening ingen grund för att påstå att nämndens beslut inte skullestämma överens med lagstiftningens intentioner." De båda uttalanden som jag citerat ur svaret motsägeri viss mån varandra. Borde man inte i departementet-för att återigen ta upp denfrågan - som gått sedan kriminalvårdsnämndens preliminärasammanställning offentliggjorts ha fått fram ett mera definitivt material ifråga om tillämpningen? Det bör ligga i departementets intresse. Justitieministern säger visserligen att departementet kommeratt följa hur reglerna om villkorlig frigivning fungerar för det aktuellaklientelet och att departementet har gett brottsförebyggande rådet i uppdragatt göra en närmare utredning om reglernas tillämpning och effekt. Men jagmenar att detta är en så allvarlig fråga att det inte bör finnas utrymme förnågot som helst dröjsmål. Även om jusfitieministern har gett ett svar, som jag inteanser är tillfredsställande, pä frågan om justitieministern avser att vidtaåtgärder för att bringa rättstillämpningen i bättre överensstämmelse medriksdagens beslut, har justitieministern inte med ett ord berört den andradelen av min fråga, som gällde de nordiska ländernas bekämpning avnarkotikabrottslighet. Jag upprepar: Som justitieministern ochjustitiedepartementet känner till har vi, inte minst från svensk sida, arbetatför att få en likformig rättstillämpning i de nordiska länderna när det gällernarkotikabekämpning. Vi antog ett medlemsförslag , vidsessionen i . Och sedan har de nordiska social- ochjustitieministrarna sammanträtt och diskuterat det gemensamma arbetet pårättstillämpningens område. Jag återkommer till min fråga: Anserjustitieministern att detta står i Nr 79 överensstämmelse med det arbetesom vi från svensk sida har predaeenden bedrivit för att få enlikartad rättstillämpning inom de nordiska länderna? 11 (): Också jag ber att få tacka justitieministern för svaret på mininterpellation. Jagkonstaterar att precis det som moderata samlingspartiet varnade för ,när reformen om villkorlig frigivning antogs, nu har inträffat: det råderdelade meningar beträffande de rättsvårdande organens tillämpning av dessabestämmelser, och det råder också bland allmänheten delade meningar om hurlagen egentligen är avsedd att fungera. Vi får dessutom olika behandling avolika kategorier intagna, vilket av flertalet människor upplevs som en mycketkonstig utveckling. Tillutgångspunkt för den fortsatta debatten tar jag också justitieministernsBrännpunktsartikel som han skrev i och där han gåri svaromål beträffande en del av det som tidningsdebatten hade orsakat. Enligtmin uppfattning är det en ganska skev bild som justitieministern där ger av depolitiska meningsskiljaktigheterna vid tillkomsten av de nya reglerna. Hanskriver att samtliga riksdagspartier varit eniga om att söka minskalängden pä frihetsberövandena inom kriminalvården, att det också rådde en bredpolitisk enighet om målet för reformen, att fä ner strafftiden, men att detförelåg olika uppfattningar om hur man borde uppnå det målet. Justifieministernskriver vidare att också själva reforminriktningen mötte motstånd från vissahåll, varvid man varnade för en brottsvåg, eftersatt samhällsskydd ochliknande. här artikeln tar landets jusfifieminister inte upp - och är tydligen intepå det klara med - grunderna för den principiella kritik som bl. a. vimoderater riktar mot det system för villkorlig frigivning som satts i kraft. Grundenför vår kritik är mycket enkel. Straffsanktionerade påbud är den vikfigastekärnan i samhällets normsystem. Den påföljd som är given vid varje straffsanktioneradgärning står i ett bestämt förhållande till den gärningen och dessutom i ettförhållande till alla övriga straffbelagda gärningar. Avsikten är attmedborgarna i lagen skall kunna utläsa och förstå med vilken grad av allvarsamhället ser på olika brottsliga gärningar. Avsikten är också attregelsystemet av det stora flertalet medborgare skall uppfattas stå iöverensstämmelse med deras rättsmedvetande. Detär i och för sig rikfigt att det finns en allmän önskan om att söka minskaanvändningen av frihetsberövanden inom påföljdssystemet. Men det kan bara skeunder två vikfiga förutsättningar, nämligen att allmänpreventionen inte liderskada och att man hittar alternafiv till frihetsberövande påföljder medåtminstone lika bra - helst bättre - individual- och.allmänpreventiva effekter. Jagvill också göra några sakliga tillräftalägganden. Det är i och för sig sant attvi skulle vilja se bättre och kortare frihetsberövanden inom kriminalpolitiken- vem vill inte det - men det vi sökt är. 2Riksdagens protokoU 1983/84:79-86 precis somjag sade, alternativ till dessa påföljdssystem. Till det kommer att vi har enutvecklingstendens inom brottsligheten i vårt land och i många andra länder sommed gällande påföljdssystem leder till mycket långa frihetsstraff. Det harvarit lagstiftarnas avsikt. Grova narkotikabrott, grova våldsbrott och grovaekonomiska brott har vi i enighet beslutat att reagera starkt emot. Justitieministern har också i denna artikel försökt göragällande att "vännerna av hårdare tag" -exakt vad som menas med detvet jag inte, men jag förmodar att det är en eufemism för moderatasamlingspartiet - inte skulle vara intresserade av sådana tag vad gällerekonomiska brottslingar. Eftersom justitieministern har konstaterat att han hargjort ett slarvigt uttalande tidigare, frågar jag mig om detta också bara ärett slarvigt uttalande eller om han verkligen menar det han säger. Jag harefter verksamhet i justitieutskott såvitt jag kanpåminna mig aldrig någonsin varit med om att mitt parti har motsatt sig denpåföljd eller den strafflatitud som föreslagits för något ekonomiskt brott.Tvärtom har det varit mitt partis uppfattning att de som har gjort sig skyldigatill ekonomiska brott, om man får tag i dem och kan överbevisa dem om brott,inte förtjänar någon särskild skonsamhet. Det tycker jag är viktigt attunderstryka. Justitieministern underlåter också i den här artikeln attnämna att remissinstansernas syn på kommittéförslaget om villkorlig frigivningvar mycket starkt delad, och att lagrådet ställde sig utomordentligt tveksamt.I gick moderata samlingspartiet helt emot förslaget. På vissa punktergjorde även det. Den breda politiska enigheten var alltså inte såbred. Vidare underlåter justitieministern att nämna att ettviktigt tillkommande argument för denna "reform" var att den sparadepengar åt statsmakten. Detta i straffrättssammanhang helt nya och groteskaargument underlåter jusfitieministern att tala om, och det är kanske väl. Justifieministern säger nu i sitt svar att man genomreglerna om villkorlig frigivning har lyckats åstadkomma ett tydligare ochklarare samband mellan den dom som är avkunnad av domstolarna och den faktisktavtjänade anstaltstiden. Jag konstaterar naturligtvis att det råder ett klartmatematiskt samband mellan en dom på tio månaders fängelse och en villkorligfrigivning efter fem. Strafftiden minskas nämligen till hälften. Men ett precislika klart samband råder mellan en dom på samma antal månader och villkorligfrigivning , nämligen en tiondel. Det är klart förutsebart omregelsystemet är sådant. Den enkla frågan en vän av ordning, och huvuddelen avlandets medborgare, ställer sig är varför domstolen dömer till ett straffenligt ett regelsystem och till ett straff enligt ettannat regelsystem. För det är vad som faktiskt sker. Särskilt måste domstolarnafråga sig vad deras straffmätning tjänar för syfte. Skall de försökaupprätthälla en enbart teoretisk straffmätningspraxis? Något annat syfte stårinte att finna efter denna "reform". Det är bara att konstatera detfaktum, att allvaret i straffrättskipningen inte kan upprätthållas. Justitieministernhävdar nu att förhållandena har blivit bättre genom att detta matematiska samband, till skillnad mot tidigare, harblivit entydigt. Jag håller med om att det är sant att det matematiskasambandet nu är klarare och entydigare, men har den renodladeinkonsekvensen upphöjts till princip. Det måste nämligen vara så, enligt våruppfattning, att när man dömer till ett straff i domstolarna skall det varaförutsebart att det är precis det straffet som också skall avtjänas. Tycker viatt fängelsestrafftiderna är för långa, måste lagstiftarna, dvs. regering ochriksdag, vara så goda att gå in i och specialstraffrättensregelsystem och justera ner straffskalorna precis enligt den ordning som vihar gjort tidigare. Att halvera straffen via en annan lagstiftning framträdersom ologiskt, inkonsekvent och oförståeligt för stora delar av landetsmedborgare. Vi konstaterar att det är precis den debatten vi har fått och attdet är det sätt som reformen utvecklat sig på som ter sig så synnerligenolyckligt. En följdfråga till justitieministern blir då: Hur skall vihantera denna fråga ? Vi får nu ett förslag frånfängelsestraffkommittén med något sänkta straffskalor för en delförmögenhetsbrott. Hur skall vi hantera härav berörda, i förhållande till denreform som är genomförd om villkorlig frigivning? Skall vi börja att villkorligtfrige dem något senare i och med att fängelsestraffen sänks? Bara denfrågeställningen belyser med vilken inkonsekvens detta reformförslag harutformats. 12ALLAN (): Jag kan instämma i allt vad haranfört. Även för mig framstår nuvarande ordning som oefterrättlig. råderju den ordningen att alla fängelsestraff, med visst undantag, avkortas medhälften. är detsamma som , och är i praktiken detsamma . kunde nog aldrig föreställa sig att några av hansrader i Älgskyttarna skulle bli så ofta citerade, nämligen "Ejköpslagades länge och ej avprutades mycket. Hälftendock prutades strax". Samhället tillämpar, med andra ord uttryckt, ett systemmed dubbel bokföring, ett straff utåt och ett hälften så långt straff inåt,dvs. gentemot den dömde. är både och , ett förfarande somleder tanken till det av uppfunna nyspråkliga begreppet"dubbeltänk", vilket är ett uttryck för att lura verkligheten utanatt göra våld på den. Systemet är så groteskt att lagstiftaren ansett detnödvändigt att ge domstolarna möjlighet att utdöma fängelse, för att fågaranti för att den dömde verkligen sitter bakom lås och bom (prop.1980/81 ;76 s. 48). Hur förhåller sig f. ö. strafftiden till livstidsfängelse? Vilket straff är längst i praktiken? Det är inte omöjligt att 16 årrent faktiskt är längst - i så fall onekligen en överraskande matematisknyskapelse. Ett annatexempel från verkligheten: De som vägrar att göra värnplikt hamnar i fängelseunder som står i relation till värnpliktstidens längd. Man skall intetjäna på att vara illojal mot sitt land. En devalvering av strafftiden medhälften leder här till stötande och absurda resultat. Relationen upphävs ju.Måste inte domstolarna här döma utdubbelt så stränga straff som tidigare för att återställa balansen? Som framgått är avkortningen till hälften obligatorisk.Alla skall behandlas lika, oberoende av skötsamhet och gott uppförande ochoberoende av hur behandlingen och resocialiseringen av varje dömd personframskrider. Det är t.o.m. klart utsagt i proposition 1982/83:85 s. 39 attskötsamhet inte får påverka tidpunkten för villkorlig frigivning. Det flnnssåledes inte längre något samband kvar med den individualpreventiva läran, somutgör själva grunden för institutet villkorlig frigivning. Det kritiserade systemet har inte stöd i vanligamänniskors rättsmedvetande. Det är farligt och även ovärdigt en lagstiftareatt ge ord och uttryck en dubbelmening. Domstolens dom måste återfå sin sannaoch verkliga innebörd. Det är nu som brottsförebygganderådets rapport , kallad Nytt straffsystem, utkom med rekommendationbl. a. om avskaffande av institutet villkorlig frigivning. Det finns inget stödför att försvara nuvarande ordning. Ett avskaffande av institutet är den endanaturliga åtgärden - och det är fara i dröjsmål. Ett ytterligare skäl för avskaffande är utformningen i 26kap. 7§ av undantaget från hälftenavkortningen. Är det fråga omallvarlig brottslighet och har denna riktat sig mot liv eller hälsa fåravkortning inte ske med mer än en tredjedel under det ytterligare villkoret attpåtaglig återfallsrisk bedöms föreligga. Vid prövning av återfallsrisken skall enligt propositionen(1982/83:85 s. 124) beaktas att om "den dömde kommit in i ordinariepermissionsgång eller överförts till öppen anstalt och saknas uppgifter ompermissionsmissbruk eller misskötsamhet under anstaltsvistelsen torde det somregel inte finnas skäl att anse att återfallsrisken är påtaglig".Motiveringen förtjänar verkligen att räddas undan glömskan. Den grovabrottsling som inte missköter sig presumeras inte återfalla i brott, medpåföljd att även han blir utsläppt efter halva strafftiden! Det är dennaundantagsregel som tilldragit sig särskild uppmärksamhet . Motbakgrund av dessa propositionsuttalanden kan det vara svårt att inte släppa"välartade" narkotikabrottslingar redan efter halva tiden. Har inte hela systemet råkat i olag? Går detatt dra någon annan slutsats? Det är hög tid att återge orden deras sanna ochverkliga innehåll. Institutet villkorlig frigivning med det innehåll institutethar bör därför avskaffas. Jag förstår uppriktigt sagt inte attjusfitieministern kan känna sig till freds med dagens tillstånd. Jag viU börja med att säga några ord till . När det gäller kriminalvårdsnämndens tillämpning avvillkorlig frigivning efter har vi ett material, men jag bedömer detinte som tillräckligt för att dra några säkra slutsatser. Materialet finns hosbrottsförebyggande rådet, och där kompletteras det fortlöpande. Jag harpersonligen förhört mig om materialets beskaffenhet och om när materialet är såfullständigt att man kan dra relevanta slutsatser av det. Det förefaller som omsä skulle vara fallet inom någoneller några månader. Jag svarade inte direkt på frågan om hurvi nu förhåller oss till de övriga nordiska länderna när det gällernarkotikabekämpning. Men jag tycker att det ändå indirekt av mitt svar framgickatt vi inte på något sätt genom vad som skedde har fjärmat ossfrån vad som gäller på det här området i övriga nordiska länder. Vad och har anfört ger miganledning att lämna några kortfattade upplysningar om insfitutet villkorligfrigivning och bakgrunden till förra årets reform. Villkorlig frigivning infördes i svensk rätt 1906.Institutet finns i nästan alla länder med en rättstradition lik den svenska.Bland Europarädsstaterna är det bara som har ansett sig kunna klara sinkriminalvård utan villkorlig frigivning. Till en början hade institutet ett begränsattillämpningsområde. Syftet härmed var att främja gott beteende underanstaltsvistelsen. sedan omkring är 1970 - betonar man i ställetvikten av att också de som dömts till frihetsberövande skall bli föremål förfrivård. Det är ju väl känt att tiden efter frigivningen ofta innebär problemoch att behovet av hjälp och stöd under den fiden är betydande. Om den frigivne begår nya brott eller på annat sättmissköter sig kan en del av eller hela den villkorligt medgivna frihetenförklaras förverkad. Detta är naturligtvis oerhört viktigt att framhålla -frigivningen är villkorlig, och den är det därför att syftet är att motverkafortsatt brottslighet. utsattes den villkorliga frigivningen förkritik i en rad olika sammanhang. Främst riktade den sig mot att reglerna varfakultativa. Proporfionen mellan brott och straff kunde på det sättetåsidosättas. Straffet blev i viss mån tidsobestämt; man hade en känsla avgodtycke. Det är mot den bakgrunden man skall se att fängelsestraffkommittén år1979 fick i uppdrag att se över också den villkorliga frigivningen. av - den moderate justitieministern.De tilläggsdirekfiven innebar att man med förtur skulle lämna förslag om bl. a.just den villkorliga frigivningen. När kommittén kom med sitt delbetänkande i enlighet medtilläggsdirekfiven sade man att det hade inneburit väsentliga nackdelar attbehandla frågan om den viUkorliga frigivningen lösgjord från sitt sammanhangmed fängelsestraffet i övrigt. Men man skulle återkomma till olika frågorrörande den villkorliga frigivningen. Det här betänkandet fick en i huvudsak posifiv behandhngav remissinstanserna, och närdet kom på regeringens och sedermera riksdagensbord ansågs det viktigt att fullfölja den kriminalpolitiska linje som samtligariksdagspartier varit eniga om, nämligen att minska längden på frihetsberövandenainom kriminalvården. Ett annat skäl att ta upp delförslaget om villkorligfrigivning var att man skulle fä ett rättvisare och mer förutsebart system. Manskulle dessutom fä en avbyråkrafisering; det blev möjligt att minska antaletövervakningsnämnder fill ungefär hälften. Varför bestämdes det då, när man införde denna automatisktverkande regel, att straffet skulle förkortas till just hälften? Det kan jutyckas vara drastiskt. Jag vill då säga två saker. Den ena är att hade manfastställt förkortningen till exempelvis tre fjärdedelar, skulle det pååtskilliga områden ha inneburit en skärpning. Den andra, , är attdet är nyttigt med internationella jämförelser. Men det finns åtskilliga länderdär man har en automatiskt verkande villkorlig frigivning som inträder redanefter en tredjedel av strafffiden. Jag har velat lämna dessa ytterligare upplysningar sombakgrund till vad som skett. Mot denna bakgrund bör man också förstå att jaginte vill påstå att just exakt det system för villkorlig frigivning som vi nuhar skulle vara det allra bästa tänkbara. Vi får fängelsestraffkommitténs fullständigabetänkande, och vi får dä överväga den villkorliga frigivningens utformning iett större kriminalpolitiskt sammanhang. I avvaktan på det tycker jag att detär klokt att vara försiktig med att göra stora kriminalpolitiska utspel elleratt på annat sätt initiera snabba lagändringar. Jag eftersträvar i dettasammanhang breda lösningar i samförstånd. I det avseendet inkasserar jag medtillfredsställelse uttalande att han gärna ser stränga påföljderför ekonomisk brottslighet. 14RUNE (): Jag skall ta upp två frågeställningar medanledning av justitieministerns anförande. Justitieministern säger som komplettering tillinterpellationssvaret, att man har ett material i departementet men att manbedömer det som inte tillräckligt undersökt för att man skall kunna ge klarabesked ännu - vi får kanske besked . Då ställer jag följande fråga: Om materialet ger vidhanden att uppgifterna i massmedia om tillämpningen av lagstiftningen rörandevillkorlig frigivning när det gäller grövre brott är riktiga, anser dåjustitieministern att tillämpningen står i överensstämmelse med riksdagensbeslut och intentioner, och vilka åtgärder ämnar justitieministern i så fallvidta? Det varden ena frågan. Jag blev också något konfunderad då justitieministern isitt senaste inlägg beträffande det nordiska samarbetet sade, att vi inte harfjärmat oss från de nordiska länderna i fråga om rättstillämpningen. Jagfrågar: Vad grundar justitieministern detta yttrande pä? Jag har sysslat med de här frågorna i underett antal år, och jag kan inte erinra mig att man i de nordiska länderna - ivarje fall inte i , där man arbetar mycket med narkotikafrågorna - har entillämpning som är av det här slaget. Skall vi, menar jag, kunna verka med samma kraft inordiska sammanhang när det gäller bekämpningen av narkotika, måste vi självauppträda så, att vi vinner respekt hos de övriga nordiska länderna. 15 (): Jag anser att justitieministern gjorde ettganska klokt och balanserat avslutande inlägg, för han sade att haneftersträvar breda lösningar inom kriminalpolitiken och att man där inte skallförsöka åstadkomma några drastiska lösningar. Jag tolkar det så att vi ifortsättningen, när vi behandlar de här frågorna - mellan riksdag och regeringoch i justitieutskottet - skall försöka hitta lösningar som inte har riktigtsamma karaktär som den vi nu diskuterar. Det vore naturligtvis bra om vi kundenå enighet på det här området. Jag tror att det just inom kriminalpolitiken, inomstraffrätten, är olyckligt med politiska strider. Det vore bra om vi kundeåstadkomma en långsiktigt verkande lösning som vi alla kunde ställa uppomkring. Det är just mot den bakgrunden som vi från vårt håll riktar så starkkritik mot det sätt på vilket det ifrågavarande förslaget drevs igenom iriksdagen , och att man inte var beredd att lyssna på de invändningarsom gjordes från väldigt mänga håll. I och för sig är det kanske sant som justitieministernsäger, att remissinstanserna till övervägande del - vad nu innebörden av det är- var positiva. Men fanns det ju oerhört många som var mycket, mycketkritiska. Och kritiken tog bl. a. sikte just på de principiella frågorna - attdetta rycktes ur sitt kriminalpolitiska sammanhang, att man inte ansåg sigkunna vänta på fängelsestraffkommitténs förslag fill allmänna lösningar av hurfängelsestraffet skulle vara utformat samt att förslaget skulle fåmycket långsiktigt verkande principiella konsekvenser inom kriminalvården.Till detta kom lagrådets mycket skarpa principiella invändningar bl. a. mot attden avkunnade domen och det i verkligheten avtjänade straffet skulle komma attskilja sig åt i så avsevärd grad, att det skulle väcka uppseende. Mot den bakgrunden uppfattar jag det så attjustitieministern, när det blir dags att behandla fängelsestraffkommitténsbetänkande med förslag till lösningar på de här problemen, skall försökaeftersträva en lösning som innebär att vi hittar en principiell grund på vilkenvi åtskilliga år framöver kan verka, utan stridigheter av det slag som nuförekommer då det gäller den villkorliga frigivningen. En kort kommentar bara om hur vi från mitt partis sida serpå villkorlig frigivning. Vi är också beredda att medverka till att det skall finnasnågon form av villkorlig frigivning. Men grunden för den skall, som har sagtstidigare i debatten, vara att man vill uppmuntra till gott uppförande, tillarbete och studier sä att den frigivne kan gå ut i samhällslivet igen och verkasom en laglydig medborgare. Det får alltså inte vara som det är , attalldeles oavsett hur den intagne har uppfört sig släpps han fri efter halvastrafftiden. Det kan vi inte acceptera. För allmänpreventionens skull måste principen vara den attden dom som har utdömts enligt lagen också skall avtjänas. Det är det enda sättpå vilket man kan meddela medborgarna samhällets normsystem. Och vi tror attdet är oerhört viktigt att man gör det. 16 (): Det är en utomordentligt svår fråga som vi nudiskuterar. Den debatt som vi har lyssnat till har gjort helt klart att det ärmycket grannlaga avvägningar som måste göras när man skall bedöma denvillkorliga frigivningen. Mitt parti, , har sysslat mycket med dessafrågor, och vi har då alltid haft den liberala grundsynen att en väldigt viktigsynpunkt måste vara att försöka återanpassa en dömd till ett normalt liv efterfrigivningen. Jag vill ge justitieministern en eloge för det balanseradesätt på vilket han har genomfört denna debatt. I stort instämmer jag i desynpunkter som jusfitieministern har fört fram. Jag vill bara till dettakonstaterande göra några klara deklarationer från sida. Det skall vara kriminalpolitiska och inte ekonomiskasynpunkter som skall avgöra frågan om villkorlig frigivning. Detkriminalpolitiska syftet måste alltid vara det bärande. Mitt parti anser att det är viktigt att den dömdesuccessivt slussas ut i samhället igen. Det underlättar den dömdes anpassningtill ett normalt liv. Den dömde får större möjligheter att ordna vissapraktiska frågor som hör ihop med samhällets intentioner med den villkorligafrigivningen. Jag tänker pä t. ex. kontakten med anhöriga, pä möjligheten attskaffa bostad och arbete osv. Det är viktigt för att den dömde verkligen skallfå en fair chans och för att förhindra fortsatt brottslighet. Just den viktigasynpunkten, att förhindra fortsatt brottslighet, tycker jag inte helt harkommit fram i den debatt som har förts. Det är väldigt viktigt attdenna humanitära människosyn ligger till grund för behandlingen av den dömde. Men det finns, som interpellanterna har anfört, också väldigtstarka andra principer att ta hänsyn till.