prot · G70974 · 1983-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1983/84:74 1§ Svar på interpellation 1983/84:85 om befolkningsfrågan i har bett mig redogöra för de reakfioner vihittills fått på boken och orientera om de åtgärderregeringen avser att vidta med anledning av de sjunkande födelsetalen. Förganska precis redogjorde jag här i kammaren för hur regeringenavsåg att uppmärksamma befolkningsfrågan. Jag konstaterade den gången att vivet väldigt litet om orsakerna till att det föds allt färre barn. Även om jagsåg med viss oro på situationen så kunde jag dä understryka att det inte finnsnågot stöd för uppfattningen att vi skulle befinna oss i en allvarligbefolkningskris. Föratt öka kunskaperna i de här frågorna inbjöd jag ett antalforskare, författare och samhällsdebattörer - samt ett hundratal skolungdomar -att med bred ansats analysera och beskriva de olika faktorer som påverkarmänniskors vilja att föda barn. Det var denna inbjudan som sedan resulterade iboken "Barn? bidrar med är vikfiga fakta, sakkunniga uppgifter om vad man faktiskt veti dessa frågor. Dämtöver innehåller den en rad tänkvärda och personligafunderingar kring barnafödande och barns och föräldrars livsvillkor. Glädjandenog har boken väckt ett starkt gensvar. En del av detta har kunnat avläsas imassmedia. Jag och mina kolleger i regeringen har också fått ta emot mängabrev. Avnaturliga skäl - frågan handlar ju i så hög grad om hur enskilda människor serpå sina egna liv - har synpunkterna varit många och mycket skiftande. Ändå trorjag att jag redan nu kan dra vissa slutsatser av boken, och av reaktionerna påden, även om jag vill betona att debatten inte på något vis kan ansesvara avslutad. Fördet första tycks de allra flesta vara av uppfattningen att de sjunkandefödelsetalen är en viktig samhällsfråga värd att uppmärksamma. det skäl brukar betona - dvs. att densvenska befolkningen skulle löpa risk att dö ut- utan av det skälet att manoroar sig över kvaliteten i ett samhälle som så att säga inte "tål"barn, inte tolererar barns behov fullt ut. För det andra bekräftas ekonomins betydelse förbarnfamiljerna. Mot den bakgrunden är det självfallet glädjande att sä mångapolifiska partier och fackliga organisationer nu intensivt debatterar dennafråga. För det tredje framgår det mycket klart att barnomsorgenär av stor betydelse. För det fjärde är det tydligt att arbetstidernas längdmedverkar till att många föräldrar lever under en mycket hård press. Vad gäller samfliga dessa frågor kan man se debatten kringboken som en remissdebatt som regeringen kommer att vägledasav när den , men också kommande år, lägger fram sina konkreta förslag påfamiljepolifikens område. En femte och sista slutsats jag anser mig kunna dra redannu av diskussionen i h'tolkningsfrågan är att beslutet att sätta barn tillvärlden i hög grad handlar ott atfityder - fill barn, ungdomar och tillföräldraansvar. När det gäller dessa kan man dock inte åstadkomma någraförändringar genom snabba och ibland kanske kortsiktiga politiska beslut. Skallbarn känna att de är viktiga och efterlängtade måste de få hela vuxenvärldens,inte bara sina föräldrars, stöd. Och det kan de bara få om vi alla är med ochtar vårt ansvar. Som svar på andra fråga kan jag säga attregeringen pä olika områden kommer att vidta åtgärder för att skapa bättreförutsättningar för barnfamiljerna. Vi kommer att i konstruktiv anda pröva och diskutera densenaste fidens förslag fill förbättringar av barnfamiljernas ekonomi i syfteatt nå en bred uppslutning i riksdag fill gagn för barnfamiljerna. Vi är beredda att så snart det går få fill stånd enförbättring av barnfamiljernas situation redan på kort sikt. Vi anser vidareatt det behövs en mera omfattande omläggning av socialpolitiken ochskattepolitiken till fördel för familjer med barn. Men det kräver mera ingåendeöverväganden. Regeringens åtgärder är vidare inriktade på att ge allabarn en god omsorg och utbildning, men också pä att utveckla en familjepolitiksom gör det möjligt att förena föräldraansvar och yrkesarbete. Det är enpolifik som utgår frän allas - både mäns och kvinnors - behov av attsjälvständigt kunna försörja sig, en politik som utgår frän barnsbehov av båda sina föräldrar. Vårt intresse för befolkningsfrågan grundar sigsammanfattningsvis på en strävan efter ett samhälle där barn och ungdomar gesså goda utvecklingsmöjligheter som möjligt, ett samhälle där barn och ungdomarinte är en börda utan erkänns som den tillgång de faktiskt är för oss alla. 2 iVärmdö (m): Tillåt mig framföra ett tack till vice statsminister hans utförliga svar pä min interpeUation. Med hänsyn till den glädjande ochframträdande plats familjepolitiken kom att inta i de senaste dygnensallmänpolitiska debatt - något som knappast kunde förutses vid den fidpunkt dåinterpellationen framställdes - kan dagens tankeutbyte från min sida bli merakortfattat än ämnet i sig inbjuder fill. Låtmig börja med en liten korrekfion fill svarstexten. "Det skäl GunnarBiörck brukar betona" skulle enligt statsrådet vara "att densvenska befolkningen skulle löpa risk att dö ut". Denna mening är nog intealldeles korrekt, och i den utsträckning den har en täckning är jag i sä fall igott sällskap med tre socialdemokrafiska eller sociahsfiska vetenskapsmän,nämligen , och . Jag har f.ö. i enmotion (1983/84:399) tagit upp en formulering från den sistnämnde: inte"dö ut", men väl "avveckla sig själv", som ganska välbeskriver vad som kan ske om varje ny generation är väsentligt mindre än dennärmast föregående och om dess nativitetsmönster är sådant som det svenskafolkets f. n. är. Jag tror inte har någon anledning ellermöjlighet att i denna matematiskt-statistiska bedömning anmäla avvikande mening- Hka litet som jag har någon anledning att vara mindre bekymrad än han överden bristande barnvänligheten i det svenska samhällets nuvarande spelregler påolika områden. VadIngvar i övrigt anför i sitt svar är föga kontroversiellt men ocksåmycket allmänt hållet. Det är uppenbart att regeringen ännu inte själv harnågra genomarbetade planer att lägga fram för . Inifiativet förefallernu, liksom exempelvis 1978, att utgå från - av motionsskörden,onsdagens familjepolitiska debatt och socialutskottets aktivitet att döma.Beskedet att regeringen "i konstruktiv anda" kommer att pröva ochdiskutera den senaste tidens förslag till förbättringar av barnfamiljernasekonomi är mycket välgörande, särskilt i belysning av den så att säga ordinariestatsministerns uttalande i förrgår (snabbprotokoll 1983/84:70 s. 35) att detförsta - och rimligen viktigaste - skulle vara att "rösta ned" deborgerhgas familjepohtiska förslag. Jagvill också varna litet för kombinafion av formuleringar: å enasidan "viss oro för situationen" och å den andra "inte någotstöd för uppfattningen att vi skuUe befinna oss i en allvarligbefolkningskris". Vi befinner oss i varje fall i en minst lika allvariigbefolkningskris nu som 1934, då makarna karakteriserade situationen justsom "kris i befolkningsfrågan". Det är ju bara det att det finns ensamhällelig kris som successivt utvecklar sig under loppet av mansåldrar och enannan kris som redan ligger i ett ohjälpligt förflutet - ochdet är den senare krisen vi befinner oss i. Om vinu skall kunna göra något åt den krisen, då kan vi inte samfidigt säga att detnog inte är så allvarligt, särskilt inte om vissa av de åtgärder som måste tillkommer att bli fördelningspohtiskt besvärliga. Om man skall få människor sominte har några barn - både de faktiskt barnlösa och de vilkas barn ärvuxna - att bära en större del av skattebördan, för att de familjer som "sitter trångt" med sina barn skall få rejäla förbättringar, tror jagman måste göra klart för alla att de äldre generationernas, och de ensammamänniskornas, stöd och framfida omvårdnad är någonting som är direkt knutettill att det finns tillräckhgt många yngre människor, som bryr sig om dem ochär beredda att hjälpa fill. "Fördelningspolitiken" har väl såmycket en vertikal komponent som en horisontell. Detta gäller inte bara iekonomiska termer, utan också på det oreglerade område av frivillighet och avtjänster och gentjänster som jag vet att har ägnat intresse åt. Jag har inte framställt denna interpellation i syfte att besvära IngvarCarlsson. Min avsikt har varit att skapa ett tillfäUe fill avrapportering frånhans sida till , som är hans uppdragsgivare. Så har skett, och detär bra. har säkert haft-och har- en uppgift att fylla.Den debatt som förekommit här i kammaren kommer säkert ocksåatt följas upp i medierna - TV t. o. m. tjuvstartade . Om detprogrammet vill jag säga att de mammor, pappor och barn som ställdeupp på i kanske förmedlade de allra vikfigasteargumenten för den åsikt som den kvinnliga, isländska undervisningsministernuttalade, och som jag i min uppsats återgivit, nämligen: Barn - det är julivets mening. Anf.3 Förste vice talman (): Att ha barn är en av meningarna med livet. Enligt statisfiskacentralbyråns undersökning . Kvinnor och barn, uttryckte nästan allakvinnor den uppfattningen. Ändå avtar födelsetalen år . De senaste årensbefolkningsutveckling är en allvarlig tankeställare. Förutom att sjunkandefödelsetal kan vara uttryck för människors oro för sin och barnens framtid ärdet uppenbart att föräldrar på grund av den förda familjepolitiken inte orkarmed fler barn, fysiskt, psykiskt eller ekonomiskt. Denförda familjepolitiken är också i många avseenden så utformad att stödetminskar ju fler barnen blir. Det är kanske i och för sig en självklar följd aven familjepolitik som går ut på att så långt möjligt hindra föräldrarna frånatt själva ta hand om barnen. Förvärvsarbete för alla föräldrar och kommunalbarnomsorg för alla barn var också det klart utstakade målet för densocialdemokratiska jämlikhetspolitiken. Meden sådan förment jämlikhet står sig flerbarnsfamiljerna slätt. För det är heltklart att den kommunala barnomsorgen, den enda barntillsyn som anses värd detallmännas stöd, främst kan användas av de små familjerna. Ju fler barnen blir,desto vanhgare är det att en förälder går ned fill kort deltid eller tar handom barnen på helfid. Desto hårdare slår skatten. Ju fler barn, destoojämnare inkomstfördelning och desto hårdare skatt på en viss hushållsinkomst.Det är dagens verklighet, i bjärt kontrast fill fagert tal om skatt efterförmåga. Motden bakgrunden ter det sig onekligen som något av ett understatement när vicestatsministern säger att det krävs en mer omfattande omläggning till fördelför familjer med barn också av skattepolifiken. Denegenartade skattepolitiken accentueras av bostadsbidragens konstrukfion. Deinkomstprövas ju mot inkomsten före skatt. Alternativabarnomsorgsform'er, som kanske skulle möjliggöra fortsatt förvärvsarbete ocksåi mångbarnsfamiljerna och t.o.m. kosta betydligt mindre än den kommunalabarnomsorgen, missgynnas så starkt att de sällan ter sig ekonomiskt överkomligaför den enskilda familjen. Jufler barn det blir i en familj, desto svårare får familjen det också att avegen kraft förbättra sin ekonomi. Tas även socialbidragen med i bilden spelardet faktiskt ingen roll om en trebarnsfamilj har O eller kanske 140 000kr. i inkomst, om en fembarnsfamilj har O eller . i inkomst.Standarden förblir densamma, betydligt under lägsta folkpensionsstandard. Detär kanske inte heller någon fillfällighet att garanfibeloppet iföräldraförsäkringen för dem som har en låg inkomst står och stampar påoförändrade . trots att det tappat av sitt värde. Föräldrapenningen iövrigt följer löneutvecklingen. Ja,herr statsråd, detta är verkhgen inte någon särskilt bra utgångspunkt för defamiljer med vanliga inkomster som gärna skulle vilja ha ännu ett barn. Och deattityder till barn som statsrådet talade om påverkas naturligtvis i hög gradav dessa förhållanden. Flera barn betyder ständiga problem för ekonomin, enstandard långt under andra familjers. Det betyder ökat beroende inte bara avinkomstprövade bostadsbidrag utan också av socialbidrag ochexistensminimiavdrag. Det betyder för många förlorad självkänsla, därför att deser att de inte av egen kraft kan försörja sin familj. Det betyder också att enav föräldrarna, ofta modern, måste avstå från ett förvärvsarbete som kanske betydermycket för henne. Vi hade en omfattande familjepolifisk debatt. Åtminstone hadevi hoppats på en sådan. Men socialministern hade uppenbarligen i är liksomförra året prioriterat andra engagemang. Jag ställde emellertid en rad frågorfill den socialdemokratiska representanten i socialutskottet, dock utan att fånågot svar. Den analys av innehållet i de framlagda familjepoliflska mofionernasom skulle göras påstods nämligen lägga hinder i vägen. Men mina frågor gälldeinte medlen för att få till stånd en familjepolitik som var bättre anpassadockså till de större barnfamiljernas situation, utan de gällde fastmermålsättningen för de överväganden som pågår inom kanslihuset. Alltnogär ett av problemen med den förda familjepolitiken att den berör så många olikastatsråd, sä många olika departement. Men eftersom vice statsministern ochframtidsministern uppenbarligen har ett slags övergripandeansvar för familjepolitiken och befolkningsutvecklingen, skall jag ställa någraliknande frågor till honom. Vadexemplifieringen beträffar ber jag att få hänvisa till mitt anförande nr 65 ionsdagskvällens allmänpolifiska debatt. Mina frågor är följande: 1.Är det rimligt att allt fler av de familjer som föder och fostrar de barn somvårt land säger sig behöva skall hamna i den s.k. fattigdomsfällan, där de inte av egen kraft kan förbättra sin ekonomi? Är det rimligtatt familjer som betalar högst betydande belopp i skatt dessutom skall varaberoende av socialbidrag för att klara ekonomin? Är detverkligen uttryck för en i ordets egentliga bemärkelse solidariskfamiljepolitik att stödet till barnomsorgen är så utformat att det sällan kananvändas av de stora barnfamiljerna? Är det rimligtatt flerbarnsfamiljerna skall utestängas från rätten till existensminimiavdragdärför att de bor i vanliga småhus, mestadels högt belånade, eller därför atten av föräldrarna, som det heter, frivilligt tar hand om barnen? Slutligen, herr statsråd, tror jag att det vid det härlaget inte räcker med att tillsätta aldrig så mänga utredningar ellertankegrupper om varför det föds allt färre barn, om man inte ärberedd att ge avkall pä nattståndna doktriner. Så länge vård av egna barn intebetraktas som ett riktigt, viktigt och jämlikt arbete, lika förtjänt av detallmännas stöd och uppskattning som annat arbete och vård av andras barn, sålänge kommer nog tyvärr den negativa befolkningsutvecklingen att fortsätta. Mitt svar till i i dennaandra omgång kan bh relafivt kort. Jag uttrycker redan i förordet till bokenmin uppfattning, nämligen att de sjunkande födelsetalen är envarningssignal. Jag förstår uppriktigt sagt inte dem som resonerar ungefär påföljande sätt; Vi har ungdomsarbetslöshet i . Då skall vi akta oss föratt sätta fler barn till världen. Vi har en teknik inom vår industri och inom värtnäringsliv i övrigt som gör att vi nog kan försörja våra gamla även om det blirett sjunkande födelsetal . Enligt min uppfattning gällerinställningen tiU att föda barn någonfing mycket väsentligare. Jag ser detalltså som en allvarlig varningssignal, om man i ett samhälle av en eller annananledning anser att barn är någonting som vi inte längre prioriterar lika högt.Det handlar om att skapa ett så rikt och meningsfullt liv som möjligt, och dåhar jag väldigt svårt att tänka mig att inte en positiv inställning till barnskaU vara en viktig del i det. Detta är egentligen den främsta anledningen tillatt jag själv har velat delta i de här diskussionerna. vill fortsätta den familjepolitiskadebatten, och även jag hoppas att den skall fortgå. Visst kan vi använda ocksådet här fillfället. Därför vill jag säga ett par saker till . Det är bra att , såvitt jag förstår, nu ärberedda att vara med om att genomföra skattehöjningar för att förbättra detfamiljepohtiska stödet och erkänner att ett stöd till barnfamiljernaförutsätter en omfördelning i samhället fill deras förmån, en omfördelning somdå pä något sätt kommer att drabba andra grupper. Men det som har förvånat intebara mig utan enligt vad jag förstår också centerparfiet är att harlagt fram ett förslag pä det här området som är ganska byråkratiskt - detkräver kontroll och detaljeradebestämmelser - när vi ändå har en så bra stödform som Nr 74 barnbidraget. Det som gör mig ännu mer förvånad är när IngegerdTroedsson här talar om barnfamiljernas situation på ett mycket bekymrat sätt -som om vi inte hade haft några borgerliga regeringar. Hon framställer det somom det är socialdemokraternas fel att barnfamiljerna nu har det bekymmersamt.Jag måste konstatera, , att sex borgerliga år har satt sinaspår, i barnfamiljernas ekonomi kraftigare och hårdare än för kanske någonannan grupp. minskade barnfamiljernas disponibla inkomstermed . Det är ju detta som ger anledning till de ökade köerna tillsocialbyråerna. Det är detta som skapar de ekonomiska bekymren. Vi kan vidga diskussionen ännu mer och fråga: Vad är detsom har framtvingat en del av de åtgärder som måste vidtas och som bl. Jo, en vanskötsel av ekonomi som tar siguttryck i sjunkande industriinvesteringar, i en lägre och stagnerandeindustriprodukfion, i våldsamma budgetunderskott. Med en sådan ekonomiskpolitik kan barnfamiljerna naturligtvis inte undgå att drabbas, och det ärprecis vad som har skett. Ännu mer bekymmersamt är att när de borgerliga partierna iregeringsställning väl har orsakat denna situation, då lägger moderatasamlingsparfiet fram förslag vilkas skatteeffekt tillsammans med effekterna ayde övriga förslag som berör barnfamiljerna ytterligare skulle försämra fördenna grupp. En tvåbarnsfamilj i normalt löneläge och där kvinnan arbetarhalvtid skulle förlora . En ensamståendelågavlönad mamma skulle förlora . Om jag gör en enkel sammanfattning av de moderataförslagen måste jag konstatera att de har en klar höglöneprofil, att de innebärstora försämringar för vanliga barnfamiljer, att de drabbar sjuka ochpensionärer mer än andra och att de drabbar ensamstående föräldrar mer änandra. Klyftorna skuUe med andra ord komma att öka. som jag konstaterar dettavill jag emellerfid i den här situationen, trots inlägg, tafasta på det som ändå förenar. Jag tycker att det finnsvissa förutsättningar för att man skulle kunna vara överens när det gällervissa punkter av familjepolitiken. Det var detta jag inledde med och som jaggärna vill avsluta med: beredskapen, att man alltså måste betala de nyaförmåner som kan komma i fråga, och den öppet redovisade inställningen attdetta måste ske genom en omfördelning mellan olika grupper i samhället. 5Förste vice talman (); Det var ett föga framtidsinriktat anförandevi fick höra av framfidsministern. Tvärtom dikterades det av en förkärlek attuppehålla sig vid vad som hände under de borgerliga åren. Den skildring av denekonomiska utvecklingen som statsrådet gav blir inte riktigare för attden upprepas. Tiden medger emellertid inte att jag går in på detta. Det behövs en omfördelning, sadeemellertid statsrådet . Visst behövs det en sådan! Det är ju vad vi årefter år har sagt. Det får inte vara så att man vid beskattningen bara tarhänsyn till hur många som tjänar in inkomsten. Man måste också ta hänsyn tillhur mänga som skall leva på den. Det förslag som vi moderater lagt fram innebär en klaromfördelning, men vi har också skissat hur detta skall kunna ske medatt man sänker den statliga inkomstskatten. Det betyder att det stora flertaletinkomsttagare inte kommer att påverkas av att det blir en visskommunalskattehöjning; den kommer att balanseras av motsvarande lägrestatsskatt. Varför går vi då in för grundavdrag för barn i stället förökade barnbidrag? Utvecklingen visar ju utomordentligt klart att rundgångeninte fungerar. De allra flesta betalar mer i direkt skattoch moms på nödvändiga utgifter för barnen än vad de får fillbaka i form avbarnbidrag och behovsprövade bidrag. Så länge som barnfamiljerna beskattaslångt över sin förmåga, så länge kommer det inte att ske några väsentligaomfördelningar fill deras förmån. hemföll också åt tricket att säga att vigynnar de högavlönade. Jag vägar bestämt påstå, herr talman, att om det ärnågra som år - och det går att läsa ut av oändligt mångaprotokoll från denna kammare - har hävdat flerbarnsfamiljernas situation ochvill ta hänsyn också fill de barnfamiljer som inte kan använda den kommunalabarnomsorgen, sä är det vi moderater. Det gäller inte minst LO-familjerna,alltså familjer med vanliga inkomster. Vi har inte velat ställa upp för enfamiljepolitik som passar bara välsituerade med få barn och med intressanta ochvälavlönade yrken. Det är ju de som är de enda som i någon mån har gynnats avden förda polifiken. Vad gjorde vi då under de borgerliga åren? Då genomfördesbetydande förbättringar för barnfamiljerna; rätt till ledighet, utsträcktföräldraförsäkring och flerbarnstillägg infördes. På våra initiativ tillsattesockså de stora utredningarna - den familjeekonomiska utredningen, bostadsutredningenm. Och avvaktar vi resultatet av allt detta utredningsarbete. Sammanfattningsvis vill jag än en gång hävda att skall vifå en rättfärdig familjepolitik - och det hoppas jag fakfiskt att statsrådetCarlsson vill sträva efter - måste man redan vid beskattningen ta hänsyn tillatt familjer med barn har lägre skatteförmäga än de som är barnlösa. Behovet avalla dessa bidrag, som i realiteten gör det omöjligt för sä många familjer attförbättra sin standard, skulle dä minska. Vi har också hävdat, och jag menar att det är en verkligtframfidsinriktad uppfattning, att vård av barn alltid är ett arbete - vare sigföräldrarna själva tar hand om barnen eller ordnar barntillsynen pä egen handeller om den sker i regi. Skall vi kunna få fler fäder att engagerasig i det här arbetet, krävs det en rättvis värdering även av arbetet med egnabarn. Vidare har vi hävdat att skattesystemet inte får styraarbetsfördelningen mellan föräldrarna. Hur det här skall gå till framgår av enrad förslag som vi lägger fram. Jag vill bara erinra om att vårt förslag om enskattefri vårdnadsersättning pä . skulle betyda allra mest förde familjer som har låga inkomster eller flera barn. Konstruktionenär nämligen sådan att de då inte skulle mista bostadsbidrag. Det gör de, om manskulle införa en skattepliktig värdnadsersättning. Jag hoppas att statsrådet efter attha lyssnat till detta skall lägga av med sitt arroganta tonläge i den härfrågan. Frågan är alldeles för viktig för detta. Att det är vi från moderatasamlingspartiet som kommer med rättfärdiga, rättvisa och framåtsyftande förslagskall väl inte behöva utgöra några hinder. Alla har vi väl våra brister, när det gällerbåde tonläget och annat. Men vi skall kanske inte undervisa varandra frånriksdagens talarstol på den punkten. Det kan vi nog klara ut i t. ex. resp.partis studiecirklar. Jag tror att det ger ett bättre intryck om vi klarar utsådant på hemmaplan än om vi undervisar varandra här. Jag vill nog påstå att jag i olika sammanhang har försöktatt föra en framtidsinriktad debatt. pågår den för fullt med anledningav tal som jag hållit och som återgivits i både borgerliga ochsocialdemokratiska tidningar. Jag är förvånad över att en konservativföreträdare inte alls är intresserad av att lära av det förflutna, inte allsvill studera sin historia. Det trodde jag ingick i den konservativa ideologin.Efter att ha lyssnat både fill debatten och tillIngegerd här kan jag inte komma ifrån känslan av att man totaltvill utplåna minnet av sex borgerliga är. Jag för min del - och tror jag,barnfamiljerna för sin del - vill lära av dessa sex borgerliga år. Det ärganska dyrbara erfarenheter man har. Men förhoppningsvis kan man utifrån deerfarenheterna se till att det blir bättre framöver. Om man absolut inte villse fillbaka, kan man ju studera länder som för en pohtik av det slag somIngegerd företräder, nämligen eller ,där klassklyftorna vidgats och där barnfamiljerna får det svårare och svårareför var månad som går.