prot · G70953 · 1983-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1983/84:53 1§ Justerades protokollet för den 12 innevarande månad. Tilldagens debatt om löntagarfonder har anmält sig 108 talare med en uppgiventaletid av sammanlagt . Med sedvanliga repliker kan debattiden fördetta ärende därför uppskattas till minst . Detta skall jämföras medden av utskottet beräknade taletiden på . Voteringenom löntagarfonderna lär alltså inte kunna äga rum förrän tidigast vid 22-tidenpå . Till debatterna i de ärenden som därefter återstår attbehandla före juluppehållet är anmälda ett 40-tal talare med en uppgiventaletid av . Med tillkommande talare och repliker kandebattiden för dessa ärenden beräknas . Det blir med hänsynhärtill ofrånkomligt att anordna ett arbetsplenum även torsdagen den 22december. 3 §Föredrogs och hänvisades Motionerna 1983/84:287 och 288 fillsocialförsäkringsutskottet Föredrogs finansutskottets betänkande 1983/84:20 omlöntagarfonder (prop. 1983/84:50). Anf.2 (); Det är med blandade känslor jag inleder denna debatt, som väntas slutamed att socialdemokraterna med kommunisternas hjälp inför fondsocialismen iSverige. Det är naturligtvis en bedrövelsens dag, då man tvingaskonstatera att denna för nationen så stora olycka inte har kunnat förhindras.Men finns det ändå hopp för framtiden, eftersom det nu i landet råderett brett och enigt motstånd mot kollektiva tvångsfonder. Det har inte alltid varit på det viset. Under 1970-taletvar vi moderater tämligen ensamma om att konsekvent säga nej till olika förslagom löntagarfonder. I stället för att koncentrera makten i företagen till stateneller facket ville vi sprida ägandet i näringslivet bland de enskilda medborgarna. När löntagarfondsutredningen slutligen brakade sammansoinmaren 1981, var jag ensam om att avge en principiellt hållen reservation.Men efter hand har insikten om fondhotets innebörd och allvar vuxit inomnäringslivet, och där ställer man nu mangrant upp till försvar förmarknadsekonomin. Denna för företagsamheten alldeles naturliga reaktion ficksitt tydligaste uttryck i den stora 4 oktober-manifestationen somriksmötet öppnades och denna byggnad åter togs i bruk. Även de båda andraborgerliga partierna har övergett sina planer på tvångssparande imedborgarfonder och sluter nu upp bakom tanken att i stället stimulera till ettspritt personligt och frivilligt ägande av aktier. Socialdemokraterna vann det senaste valet, inte tack vareutan trots fondfrågan. 1 valrörelsen gjorde de allt för att tona ner detfondsocialistiska hotet. Vi minns alla hur det lät: man hade endast bundit sigför vissa principer, det återstod mycket att utreda, och dessutom strävade manefter ett brett samförstånd. Det år som gått sedan valet har vi moderater i vårpartimotion betecknat som den tysta brådskans tid. Tre utredningsgrupper avhuvudsakligen intern kanslihuskaraktär presenterade strax före sommarsemesternsina förslag, som sedan gavs vad som måste betecknas som en mycket kortremisstid, särskilt om man tar hänsyn till frågans avgörande betydelse för denfortsatta samhällsutvecklingen. Endast en remissinstans slöt helhjärtat uppbakom det socialdemokratiska fondförslaget, nämligen LO. 16 remissyttrandensade klart och tydligt nej till ett införande av löntagarfonder enligt denföreslagna modellen. Lagrådet beklagade i sitt utlåtande att myndigheter ochsammanslutningar inte beretts tillfälle att yttra sig över ettförutsättningslöst utarbetat och samlat förslag till löntagarfonder. Därförinstämde lagrådet i kritiken mot att en fråga av så stor principiell betydelseoch med så kontroversiella inslag beretts på ett så ofillfredsställande sätt. Propositionen om löntagarfonder reser även vissakonstitutionella frågeställningar, som enligt de borgerliga ledamöterna ikonstitutionsutskottet behöver närmare utredas. Ett förslag som genomförs pådet sätt som sker kan aldrig vinna respekt bland medborgarna, fastslår viborgerliga ledamöter i finansutskottet i reservation nr 1, till vilken jagyrkar bifall. I reservafion 2 sammanfattas vår principiella kritik motfondförslaget. Denna har framförts tidigare i skilda sammanhang.Jag skall här nöja mig med att understryka vad jag hävdat i otaliga fonddebatter,nämligen att fackföreningsfonderna är onödiga, skadliga och farliga. Tvångsfonder är onödiga, eftersom den stora framgången medskattefondssparandet visar att näringslivets behov av riskkapital kan klaraspå frivillig väg.. Om ägandet och inflytandet i näringslivet sprids bland deenskilda människorna, får dessa också ett direkt personligt utbyte av sittsparande. Fackföreningsfonder är skadliga, eftersom de bryter söndermarknadsekonomin. När det inte finns något enskilt ägarintresse, är det helleringen som bevakar att kapitalresurserna används på effektivaste möjliga sätt.Det finns en gammal sanning som säger, att man handskas alltid mer ovarsamt medandras pengar än med sina egna. Med fonderna är det upplagt för bypolitik ochprestigeprojekt av typ 80. De vinst- och löneskatter som skall tas ut för att byggaupp fonderna drar ur företagen medel, som annars hade kunnat användas förinvesteringar. Principen om övervinstdelning drabbar extra hårt de mestlönsamma och därför expansiva företagen. En av de få frågor som vi ilöntagarfondsutredningen nådde enighet om var att vinstdelning alltid måstehöja kapitalkostnaderna och därför motverka investeringsviljan i näringslivet.Därmed utgör fonderna också ett hot mot sysselsättningen. Det är vidare fel att småföretagen inte skulle beröras avfondförslaget. De drabbas direkt av den höjda löneskatten. Men dessutom blirderas tillvaro osäker, när de större företagen, till vilka de ofta fungerar somunderleverantörer, alla domineras av samma ägare. Den starktnegativa reaktionen just bland småföretagare visar att löntagarfonderna kommeratt verka avhållande på viljan att starta och utveckla nya företag. Och det ärju egentligen självklart att det inte blir lätt att få människor att arbeta ochsatsa, om alternativen är att vid ett misslyckande tar fordringsägarnaföretaget ifrån dem och vid framgång så gör fonderna det. Det är som att singlaslant enligt principen "krona, du vinner - klave, jag förlorar". Det har också sagts att fonderna behövs för att hålla nerelöneutvecklingen. finns det emellertid inte något samband mellan vinstnivåoch löneutveckling. Vad den ekonomiska forskningen kunnat belägga är endast ettsamband mellan efterfrågan på arbetskraft och löneutvecklingen. För det andravisar upprepade opinionsundersökningar att det stora flertalet löntagare inteär beredda att avstå från lön för att skattemedel skall gå till fonderna. Ochvarför skulle de det? De vill inte ha några fonder, och de inser att de intefår något utbyte för egen del av pengar som lämnas över dit. Talet om fondernas lönedämpande effekter framstår i allsin falskhet, när man tar del av LO:s löneyrkanden i den pågåendeavtalsrörelsen. Där finns ingen avräkningspost för de nya fondskatterna, ochkraven på lönehöjningar går långt utöver regeringens mål och vadsamhällsekonomin tål. Ett argument för fonder, som dykt upp i rätt sen tid, äratt de skall trygga pensionerna. Som så mycket annat är även detta ettsvepskäl. Ville man verkligen stärka ATP, skulle de nya skattemedlen förasdirekt till AP-fonden i stället för att ta omvägen via löntagarfonderna.Pensionen blir inte större som följd av löntagarfonder. Den blir inte tryggareheller. Med den lösning av tjänstepensionsfrågan som socialdemokraterna drivitigenom betalas inte pensionernaur fonderade medel utan ur det löpande årets avgiftsinbetalningar.ATP-systemet förutsätter för att fungera enligt planerna en god ekonomisktillväxt. Men eftersom fonderna kommer att störa ekonomins funktionssätt,äventyrar de i själva verket pensionärernas pengar. Fondsocialismen är dessutom farlig. Demokrati förutsätterden mångfald som finns i marknadsekonomin. De ekonomiska resurserna i samhälletmåste vara spridda mellan ett stort antal ägare, som är fristående frånvarandra och gentemot staten. Även om det nu blir fem fonder, blir de inteinbördes oberoende, då de alla byggs upp på samma sätt och lätt kan samordnasfrån fackliga och politiska utgångspunkter. Därmed skapas förutsättningar fören socialistisk planekonomi. Då skall vi minnas, att ingenstans i världen harnågonsin planekonomi kunnt förenas med demokrati. Alla demokratiskt styrdaländer bygger på marknadssystemet med privat ägande av produktionsmedlen somgrundläggande princip. Som vi borgerliga reservanter påpekar harsocialdemokraternas motiv för löntagarfonder växlat . Alla utomett har visat sig ohållbara. Det enda verkliga motivet är det som anfördes fördet ursprungliga Meidner-förslaget, men som man sedan gjort allt för att dölja,nämligen att föra över makten över näringslivet till facket. Inte ens , så här på tröskeln till Fondsverige, vill manerkänna vad man är ute efter. Det sägs lugnande att fonderna bara får köpaaktier för begränsade belopp och att allt skall vara slut . Menförslaget är inte mera oskyldigt än att fonderna blir den störstaägargruppen i det svenska näringslivet. 1990 - om sex"år - omfattarfondsystemet minst 20 miljarder i dagens penningvärde. Detär fio gånger mer änhela Wallenberg-gruppen. Innebörden av det fondförslag skall ta ställningtill sammanfattas bäst så här: Socialdemokraterna vill ge västvärldensmäktigaste fackföreningsrörelse ännu mera makt. De vill ge mycket makt. Ochdet skall gå snabbt! Syftet sägs vara att fonderna skall ge löntagarna ökatinflytande i företagen. Men det är inte de enskilda löntagarna som får någonökad makt-det är de fackliga funktionärer som skall sitta i fondstyrelserna.Det är typiskt, att när socialdemokraterna talar om löntagare, tänker de påstora organisationer. När vi moderater talar om löntagare, tänker vi påenskilda människor. Fondsocialismen splittrar nationen i stället för att i enkrisfylld tid få leden att slutas. Den gör mer toppstyrt och slutet istället för att sprida makten och göra samhället mer öppet. Fonderna kommer attge socialdemokraterna och LO det avgörande inflytandet över svensktnäringsliv. Även företagsamheten blir därmed politiserad. Vi får en fackligrörelse som alltmer blir arbetsgivare i stället för att som företrädade anställdas intressen. Det är egendomligt att man från socialdemokratiskt hållinte ser något problem med fackets dubbelroll. Vart skall den löntagare tavägen som kommer ihop sig med arbetsgivaren? Vänder han sig till sin fackliga organisation,möter han samma ansikten. Om han slutar sitt jobb för att gå till ett annatföretag i , skall han finna att han även där fårfackföreningsfonderna till arbetsgivare. Det heter att fonderna skall eftersträva högsta möjligaavkastning på sina medel. Men hur skall det förenas med tanken att det lokalafacket skall få disponera hälften av röstvärdet för de aktier fonderna äger iett företag? Om detta börjar gå dåligt, borde fonden sälja och köpa in sig iett mera lönsamt företag. Men just i den situationen kommer det lokala facketatt vilja utnyttja sitt röstmässiga inflytande för att förhindra friställningareller nedläggelser av företagsenheter. Mot denna bakgrund kommer det att blimycket svårt för fonderna att föra en så rörlig placeringspolitik som krävs föratt uppfylla målsättningen på real avkastning . Av alla undanmanövrer som socialdemokraterna gjorde ifondfrågan före valet svarade för den mest uppmärksammade, när han iAlmedalen gav sitt personliga förord för direkta val till fondstyrelserna. Detgav många oroade socialdemokrater intrycket att det inte skulle bli tal om mermakt åt facket. Enligt propositionen skall nu styrelseledamöterna tillsättas avregeringen, varvid en majoritet av ledmöterna skall föreslås från fackligthåll. aviseras en utredning som skall undersöka möjligheterna attordna direkta val fill inte bara fondstyrelserna utan även de fyraAP-fondstyrelserna. Detta visar vilka egendomliga resultat som uppstår, när manförsöker applicera mönstret från den politiska beslutsprocessen på detekonomiska livet. Uppgiften är ju att utse de personer som bäst kan förvaltafondmedlen, så att man uppfyller målet om real avkastning . Det ärför mig obegripligt varför man skall ha direkta val för att utse dem som ändåmåste följa goda råd från sina anställda börsspecialister. Varför vågar ni socialdemokrater inte erkänna, att vad niär ute efter är att med fonderna införa socialism i ? Varför klänger nier fast vid fiktionen att fonderna på något ogenomskådligt sätt tvärtom skallstärka marknadsekonomin? Vill man verkligen stoppa socialismen och främjamarknadsekonomin, då skall man, herr talman, rösta för reservationerna 2 och 5,fill vilka jag yrkar bifall. I stället för att införa fackföreningsfonder vill vimoderater liksom övriga borgerliga ledamöter i finansutskottet stärkamarknadsekonomin genom att sprida ägandet i företagen bland de enskildamänniskorna. Vi vill öka och bredda det frivilliga sparandet i aktier via bl.a. aktiesparfonder av det slag som den socialisfiska majoriteten här iriksdagen har beslutat avskaffa. Vi vill underlätta avtal ute iföretagen om lokala vinstdelningssystem, som direkt ger fördelar åt deanställda. Vi vill undanröja de svårigheter som möter privatpersoner vidett individuellt ägande av aktier. Allt detta ligger i linje med de strävandenför att förverkliga en egendomsägande demokrafi som länge präglat moderatasamlingspartiets politiska arbete. Jag skulle vilja fråga er socialdemokrater, som tänkerdriva igenom fondsocialismen: Varför vill ni inte sprida ägandet bland devanliga människorna? Den som vill det röstar på reservafion nr 6, fill vilkenjag likaledes yrkar bifall. Fondfrågan har länge stått i centrum förstriden mellan dem som förordar en socialistisk planekonomi och oss som vill haen liberal marknadsekonomi med ägandespridning och valfrihet för den enskildamänniskan. Kampen gäller helt enkelt fonder eller frihet..Och det blir allttydligare att svenska folket väljer friheten. Upprepade undersökningar visaratt en stor majoritet är motståndare till fonderna, medan inte mer än högst varfjärde svensk är för. Flertalet löntagare finns på motståndarsidan. VarannanLO-medlem är emot fonder, medan bara var fjärde vill ha dem. Mot denna bakgrundär det ytterligare en fråga som tränger sig på: Varför driver nisocialdemokrater igenom fondsocialismen mot människornas vilja? Med hänsyn till det breda motståndet mot fonder ute blandfolket är jag övertygad om att friheten kominer att segra. Detta är visserligenårets mörkaste dag, och snart är det 1984. Men som jag inledde med att säga gersvenska folkets fondmotstånd och frihetslängtan en ljusning för framtiden. Enmajoritet av medborgarna, ett enigt näringsliv och en samlad borgerligopposition säger nej till Fondsverige. Jag lovar att vi moderater inte skallförtröttas i vår kamp mot fondsocialismen. Och när det åter blir borgerligmajoritet i riksdag, då avskaffas fonderna och då sprids åter ägandetbland de enskilda människorna. Det löftet kommer vi att hålla! 3 (): I den svenska biandekonomin är frågor medideologiska förtecken sällsynta. Dagens debatt gäller en av dessa frågor somaktualiserar de ideologiska skillnaderna i synen på samhällsutvecklingen. Å enasidan står människor och intressen som från skilda utgångspunkter hävdar ensamhällsorganisation och ett ekonomiskt system som bygger på människorsdirekta engagemang och inflytande, på en samhällssyn som präglas avdecentralisering och pluralitet. Mot dessa strävanden står, å andra sidan, ensamhällssyn som bygger på centralisering, fortsatt maktkoncentration och nyakorporati-va förslag i samhällsbilden. har det socialdemokratiskalöntagarfondsförslaget omarbetats ett flertal gånger, men den väsentligainriktningen i form av fackförenings-styrda, tvångsfinansierade kollektivafonder med uppgift att köpa upp stora poster börsaktier har bestått.Att syftet inte förändrats visar LO-sekreteraren uttalande på Skanseni somras, när han frankt förklarade att "det är makten det gäller''. I det ursprungliga förslaget, "Löntagarfonder", framgick huvudmålet klart. Dåvarandemetallekonomen . O. Edins presentation av Meidnerrapporten i tidningenMetallarbetaren utmynnade i konklusionen att Meidnerförslaget"självfallet innebär att vi skulle socialise-ra en väsentlig delav det privata näringslivet". Utan tvivel skulle en maktkoncentration tillfackföreningsrörelsen, som de nu föreslagna löntagarfonderna successivt kommeratt leda till, påtagligt förändra vårt ekonomiska system i centralistisk,kollektivistisk och socialistisk riktning. Fackföreningsrörelsen är enbetydelsefull del av vårt samhälle men måste bevara sin karaktär av fackligrörelse i omsorgen om medlemmar- Under de perioder landet har en socialdemokratisk regeringförenas den fackliga och politiska makten. Skulle nu också makten överföretagen koncentreras till samma maktcentrum reser sig obönhörligen ett antalallvarliga frågor: Hur kanfackföreningsrörelsen bevara sin identitet som facklig rörelse? Hur går det med konkurrensen i näringslivet omägarkontrollen av de flesta storföretagen ligger i ett och samma maktcentrum? Får vi ettproducentstyrt i stället för konsumentstyrt ekonomiskt system? Kommer nya företag att tillåtas konkurrera om det hotar defackförenings-kontrollerade storföretagen? Vem vågar krifisera den helt dominerande ägaren avnäringslivet, om denne samfidigt är fackföreningsorganisation? Kan en av folkmajoriteten vald regering föra en ekonomiskpolitik som inte godkänts av landets dominerande både arbetsgivare- ochfackorganisa-fion? Formellt är de föreslagna fem löntagarfondernasjälvständiga från varandra, men eftersom samma maktgrupp står bakom dem ärdet självfallet intet som hindrar ett gemensamt agerande. Olika utredningar harvisat att med en gemensam och målmedveten policy när det gäller aktieköp kan löntagarfondernaredan 1990 ha tagit över centrala delar av svenskt näringsliv. För det behövslångt ifrån av röstvärdet i ett aktiebolag. Om övertagande definieras somett ägande av minst lika mycket som de fem största ägarna har tillsammanskan följande företag 1990 vara löntagarfondsstyrda; LM , , ASEA,, , , , , , StoraKopparberg, Investor, , , , , ,Fläkt STC Sonesson, MoDo och PLM. LO-ekonomen påstående iLO-tidningen att "löntagarfonder i realitetenbör kunna kontrollera de storföretag som kontrollerar en stor del avekonomin" har onekligen grund för sig. Kollektiva löntagarfonder kommer således inte bara attersätta en maktkoncentrafion med en annan, utan med en betydligt större maktkoncentration. Vi vet av både den äldre historien och nutidshistorienvilka risker ett samhällssystern löper när maktbalansen sätts ur spel. Det är inteför inte som kloka grundlagsfäder i olika tidsåldrar och i olika delar avvärlden sökt konstruera system där olika krafter i samhället balanserarvarandra. , som påtalat behovet av en minskadmaktkoncentration inom näringslivet, har anvisatflera vägar för detta, t. ex. - Satsning på demindre företagen. - Förbättradeförutsättningar för kooperativt ägande. - Aktiesparfondernasom snart gett en halv miljon nya aktieägare. - Företagsanknutenindividuell vinstdelning. - Inrättande avprivata investeringskonton. Centernhar i regeringsställning medverkat till utformningen av ett trygghetsfondssystem,som skulle göra det möjligt för företag att tillsammans med det egna facketavdela särskilda företägsanknutna resurser för företags-och personalutvecklingoch strukturförändringar. Det skulle vara den typ av fonder som möjligen skullemotiveras av den solidariska lönepolitikens effekt. Det är betecknande försocialdemokraternas sätt att se de kollektiva löntagarfonderna somuniversallösningen på alla problem att arbetet med det företagsanknutnatrygghetsfondssystemet omgående upphörde vid regeringsskiftet ,trots att arbetsmarknadens parter var överens om att det borde fortgå. Ett med maktaspekten närbesläktat problem är dendubbelroll facket kommer att få. har i sitt betänkande skrivit:"När det gäller den påtalade dubbelrollen för de fackliga organisationernasom företrädare för både de anställda i företaget och ägaren kan, som framhållsi de borgerliga motionerna, det givetvis uppstå intressekonflikter. Men dessamåste enligt utskottet accepteras." Annat lät det i samma fråga när LO:sdåvarande ordförande 1975 behandlade samma principfråga. Hansade då i en tidningsintervju: "Den yttersta konsekvensen av förslaget äratt löntagarfonderna via de fackliga organisationerna övertar makten i företagen.Detta kan leda till att vi får en fackföreningsrörelse av östeuropeiskmodell." Så sent som i valrörelsen sade : "Starka principiella och praktiska skäl talar för attfonderna utgör en självständig organisation som är skild från de fackligaorganisationerna. Fondernas ledning bör i sin kapitalförvaltande uppgift och isin ägarroll helst stå fria från organisationer som i förhandlingar kan blimotpart till fonderna." Men ges - som det i och för sig sedanMeidnerrapporten publicerades varit tänkt - de fackliga organisationerna detdominerande inflytandet över fonderna. har i sitt betänkande skrivit någratänkvärda ord: Ett ekonomiskt system som inte inbegriper de grundläggandemarknadsekonomiska funktionerna är inte förenhgt med en politisk demokrati avvår typ. Men i realiteten innebär ett införande av kollektivalöntagarfonder att man successivt alltmer fjärmar sig från marknadsekonomin.Det var inte utan skäl som socialdemokratins huvudorgan i en ledarei våras skrev: "Fonderna är otvivelaktigt en av de i klassisk mening mestsocialistiska reformer som socialdemokratin någonsin varit ute för attförverkliga." En reell marknadsekonomi måste utgå från ett förtroendeför den enskilda människan. I ett sådant system uppmuntras enskilda initiativoch entrepre-nörskap i stället för att misstänkliggöras. Enskilda människor ärbetrodda att själva äga och förvalta andelar i produktionskapitalet. Den socialdemokratiska tesen att goda vinster i ettföretag är ett problem som måste åtgärdas stämmer inte med marknadsekonominsgrundläggande funktion. Goda vinster är ett mått på efterfrågan på företagetsprodukter och på effektiviteten i produktionen. Vinsten utgör därför ettsignalsystem som, om det regleras sönder, allvarligt snedvridermarknadsekonomins funktion. Den föreslagna vinstdelningsskatten påstås i propositioneni genomsnitt inbringa 1,5 ä enligt de beräkningar somgjorts av vinstdelningsgruppen. Men dessa beräkningar baseras , somenligt gruppen var ett "ganska normalt vinstår". Det är ett omdömesom kan diskuteras. Men vinsterna och troligen även kommerenligt dagens prognoser att ligga på minst det dubbla jämfört med . Det ärdärför knappast förvånande att vissa alternativa beräkningar tyder på attvinstdelningsskatten första året, 1984, kommer att dränera näringslivet på 4 ä5 miljarder kronor och kanske mer, medan formellt bara hälften av dettaåterförs till näringslivet. Detta innebär kraftigt beskurna investeringsmöjligheter.Det kan f. ö. diskuteras om något reellt återförs. I den mån löntagarfondernaköper aktier på marknaden innebär det inget nettotillskott till näringslivet,men väl en kapitalöverföring till de "gamla" aktieägarna. I värsta fall kan fonderna bli ett system för att slussapengar från framgångsrika företag med expansionsmöjligheter till förlustföretagdär sysselsättningen i längden inte kan bevaras. Vad svenskt näringsliv nubehöver är en genomgripande förnyelse och strukturomvandling, om man skallklara framtidens konkurrens. Men fackföreningsledare och politiker lär även ifortsättningen ha svårt att stå emot högljudda lokala krav om att hålla liv iförlustföretag med en förstelnad struktur. Hur ofta har vi inte från lokalt fackligt håll under desenaste åren hört orden "detta hade aldrig hänt om vi haftlöntagarfonder" när ett företag måste läggas ned. Löntagarfondernas koncentration av makten i de störreföretagen till företrädare för de fackliga organisationerna hotar attallvarligt rubba också de mindre företagens möjligheter att konkurrera ochriskerar på ett allvarligt sätt att avsevärt försvåra nyetableringen avsmåföretag.