prot · G709168 · 1983-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1983/84:168 Anmälan om utsedda ersättare, m. m. 1 § Justerades protokollet för . 2 § Anmälan om utsedda ersättare, m. m. Upplästes och lades tillhandlingarna följande från valprövningsnämnden inkomna Berättelse om granskning av bevisför ersättare för riksdagsledamöter valprövningsnämnden har frånriksskatteverket inkommit bevis om aft MargaretaAndrén, , och , , (båda fp) utsetts fillersättare för riksdagsledamöter sedan , och (alla fp) avsagtsig sina uppdrag. har vid sammanträde denna dag granskatbevisen och därvidfunnit att de blivit utfärdade i enlighet med 15 kap. 1 § vallagen. Från och har inkommitframställningar om avsägelse från uppdraget som ersättare i . Dessaframställningar kommer att föredras i slutet av detta sammanträde. 3 § Föredrogs och hänvisades 1983/84:2976-2985 till utbildningsutskottet Denekonomiska politiken, m. m. 4§ Den ekonomiska politiken, m. m. Föredrogs finansutskottets betänkanden /84:40om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och för 1983/84:150 delvis), 1983/84:45 om vissa åtgärder för atf dämpapris- och kostnadsutveckHngen (prop.1983/84:200) samt 1983/84:39 om kommunalekonomiska frågor , m.m.(prop. 1983/84:133 och prop.1983/84:150 delvis). Finansutskottetsbetänkanden 40,45 och 39 debatteras i ett sammanhang. 3 (); skalli dag besluta om den ekonomiska polifiken och fastställa den budget som skallgälla fram fill valrörelsens början . Arbetet i finansutskottet medkompletteringsproposifionen har återigen visat att det på detta områdeföreligger en djupgående åsiktsskillnad mellan den borgerliga och densocialistiska sidan. Olikheterna i bedömningar och ståndpunkter förefallersnarast förstärkas. Kampen mellan dem som tror på en socialistisk expansions-,högskatte- och regleringspoHfik och oss som förordar en fri ekonomi blir avallt att döma intensiv fram till . Dennya regeringen har onekligen haft tur i den meningen att ettinternationellt konjunkturuppsving hjälpt till att dölja såväl de grundläggandeproblemen i ekonomi som avsaknaden av varaktigt verksamma åtgärder föraft återställa balansen och återgå till en bana av stabil tillväxt. Uppgångenhar varit starkast i . Den lovande utbudsekonomiska ansatsen har emellerfiddär efter hand spårat ur i gammaldags keynesiansk efterfrågesfimulans. Bildenär sig lik även så fill vida att det nu framträder tecken på en stigandeinflationstakt. Denunderskotfspolitik som förs i är lika litet försvarbar som den Sverigeägnar sig åt . Behovet av atf dra fill sig andra ochfattigare länders sparande pressar upp räntan. bidrar den störrevitaliteten och flexibiliteten i den amerikanska ekonomin, som bl. a. tar siguttryck i den snabba tillväxten av antalet jobb, till att dollarkursen hållsuppe på en hög nivå. Kombinafionenav hög dollarränta och hög dollarkurs drabbar framför allt tungt skuldbelastadeländer i . Den tydliga tendensen till räntestegring i världenförvärrar snabbt den internafionella skuldkrisen och innebär därför på flerasätt etf hot mot den ekonomiska återhämtningen. Det är infe bara så att dessaskuldsatta måste hålla tillbaka sin importefferfrågan för att kunnaklara betalningen av räntor och amorteringar. Även det internationeHabanksystemet hotas av kollaps, om de ökade skuldfjänstkostnaderna medför aftflera länder infe kan fullgöra sina Oron kringstora amerikanska banker ger obehagliga associationer itiden. Liksomden internationella skuldkrisen har kriget mellan och hettat fill påsistone som oroshärd för den ekonomiska utvecklingen i världen.Industriländerna är infe längre lika beroende av olja från somunder 1970-falefs oljekriser, och vi är furligf nog på väg in i den varmaårstiden på norra halvklotet. Men ett tvärstopp i kan utlösa enspekulafionsvåg, som driver upp oljepriset och därmed knäcker det ekonomiskauppsvinget för den här gången. Västeuropahar legat sent i konjunkturuppgången, men har vissa positiva teckenframträtt. Desto mer beklagligt är det då atf återhämtningen äventyras avpågående arbetskonflikter i de stora länderna. Det brittiska kolarbetarfacketslåss fillbaka för att förhindra nedläggningen av olönsammagruvor och för atf avsätta landets demokratiskt valda regering. 1 Frankrikemotsätter sig likaledes arbetarna i krympande skymningsindusfrier den politik avekonomisk realism som socialistregeringen numera går in för i syfte attgenomföra en nödvändig strukturomvandling. Strejkernai och är kanske inte så farliga frånkonjunkfursynpunkt, eftersom de riktar sig mot verksamheter som ändå ärförlustbringande. Annorlunda är det då med den tyska metallkonflikten. Kravetpå en förkortning av veckoarbetstiden fill 35 fimmar syftar visserligen fillatt bevara jobben i sysselsättningsmässigt krympande branscher, men strejkenlamslår lönsamma företag, och det inte bara i det egna landet. Det ärförbluffande att den socialistiska majoriteten i finansutskottet i sinopfimis-tiska bedömning av utvecklingen i inte berör dennakomplikafion, som hotar att knäcka uppgången nästan innan den hunnit komma igång. Vivet att svenska leverantörer redan gått miste om affärer med tyskabilproducenter, men därtill blir det svårt att undvika aft banden stannar isvenska bilföretag. Normalt har dessa inte större lager av komponenter än vadsom rullar på lastbilar från . Dessutom kommer inte leveranserna attkunna återupptas som konflikten biläggs. Då står de tyskabilfabrikerna först i kön, och det tar dessutom tid att klara transporten frånSydtyskland till . Dethar i den svenska debatten sagts, att den tyska mefallkonflikten är tiH fördelför oss här hemma. Men eftersom även svenska bilfillverkare drabbas, lär detinte bli några nämnvärt ökade marknadsandelar på bekostnad av ochMercedes. Dessutom är det inte sannolikt, att konflikten skulle kunna leda fillen minskad skiHnad i inflationstakt mellan våra länder. Blir kostnadsökningen idet kommande avtalet för stor, sätter den borgerliga regeringen säkert inåtstramande åtgärder, som minskar den draghjälp så väl behöver från enkonjunkturuppgång i . Om således den internationella konjunkturbilden är splittrad och rymmerbetydande orosmoment, kan fakfiskt detsamma sägas om läget här i . Denförbättring som den reviderade finansplanen gör ett så stort nummer av hänförsig helt fill den del av ekonomin som vetter mot uUandet. Den internationellakonjunkturuppgången har i förening med Den ekonombka politiken, m. m. Denekonombka politiken, m. m. devalveringarnalett till en ökning av exporten, industriproduktionen och ävennäringslivets investeringar, särskilt i storföretagen. Men den jämfört medjanuari uppjusterade exportsiffran motsvaras av en nästan lika stor uppräkningav importen. Och vikfiga efterfrågekomponenter som bostadsbyggande ochlagerinvesferingar vänfas nu utvecklas sämre än vad man trodde vid åretsbörjan. Detta förklarar att den ekonomiska tillväxten reviderats upp medendast 2 %o till - en ökningstakt som skulle haansetts höra hemma i en lågkonjunktur. Medandet alltså går bra för svenska exportföretag, är hemmabranscher sombyggverksamhet och detaljhandel hårt trängda. Den privata konsumtionen väntasefter tidigare års reallönesänkningar bli ungefär oförändrad, men den prognosenbygger på att sparkvoten ligger kvar på noll. För många hushåll är situafionennu så prekär, att de som kan får ta av sina besparingar, och de som inga sådanahar får i växande utsträckning lita till socialhjälp. Det verkligt obehagligaär att många tecken nu tyder på att vi befinner oss i närheten avkonjunkturtoppen. Veckans Affärers prognosindex visar envist på en nedgång medbörjan . Detstår därmed klart, herr talman, att socialdemokraterna har försuttit chansenatt utnyttja konjunkturförbätfringen till att sätta in åtgärder som varakfigtskulle kunna rätta till de djupgående obalanserna i ekonomi. Alltsedansitt tillträde har regeringen ägnat sig åt vad som måste betecknas som en serieundanmanövrer. Den första enkla utvägen var den stora devalveringen. Men detutrymme den gav för balansskapande åtgärder på hemmaplan kom aldrig aftutnyttjas. När det stod klart att den gynnsamma kostnadseffekten var på väg attförsvinna, förklarade finansminister krig mot inflafionen. Men under ettår blev det en kamp som fördes endast med ord och inte i handling. Redan i mittanförande i motsvarande riksdagsdebatt framhöll jag att inflation ären ekonomisk företeelse och att det inte räcker långt med psykologisk krigföring,om infe den föregås och följs upp av ekonomisk-politiska åtgärder. Eftervårens höga löneavtal framstod det som uppenbart att målet att få nedinflationen till 4 inte skulle kunna nås. Regeringens nästa undanmanöver blevdå panikpaketet av , med flopp för priser, hyror, aktieutdelningarm. Såväl praktisk erfarenhet som ekonomisk expertis visar att sådanaåtgärder är verkningslösa. Det vet naturligtvis finansministern. Men härgällde det aft visa handlingskraft och ge intryck av att ha läget underkontroll, snarare än att göra något som kunde tänkas få bestående effekter. De fyra grundläggande obalanser som den ekonomiska krisen framkallat ärbytesunderskottet, inflationen, arbetslösheten och underskottet i statensfinanser. Det kan nu förefalla som om bytesbalansen är återställd. Men det ärett tillfälligt resultat av vårt förbättrade kostnadsläge i förening med låginhemsk efterfrågan och investeringsaktivitet. Om investeringsnivån återfördestill den tidigare normala nivån på skulle bytesunderskoffet uppgåtill ca . Vi dras alltså fortfarande med ett besvärandestrukturellt underskott i bytesbalansen, som endast kan döljastill priset av att vi försummar den utbyggnad och förstärkning av vårproduktionsapparat som är nödvändig för att vi skall kunna hävda oss ikonkurrensen och kunna betala igen de skulder vi redan ådragit oss. Vadinflationen beträffar har regeringen lyckats skapa intryck av att takten iprisstegringen avtar. Sanningen är att när regeringen tillträdde låginflationen såväl i som i på . har den inomOECD fallit till , medan den här hemma har ökat till 9. Det är just dennaskillnad i inflationstakt som är så farlig, eftersom den innebär attdevalveringsfördelen snabbt försvinner. Underårets fyra första månader steg priserna med . Ytterligare någon halvprocent har tillkommit som en följd av höjda matpriser ochskärpt bensinskatt. Räknar man bort effekten av skattebeslut och andrapolitiska åtgärder är den underliggande inflationstakten nu betydligt högre än förett år sedan. Inteens med prisstopp är det möjligt att få ned prisstegringen till bara 1 %o imånaden , vilket skulle krävas för att nå 4-procentsmålet.Med den politik regeringen för får man räkna med att prisstegringen mellan 1983och 1984 hamnar och att den blir ännu snabbare . Prisstoppetkommer i själva verket att bli mycket svårt att hantera för regeringen. Om dettillämpas strikt, exploderar priserna när det släpps , då regeringenbestämt att inflationen skall vara . Skulle det successivt luckras upp,vilket utifrån tidigare erfarenheter är troligare, köper man en litenfördröjning av den synliga inflationen till priset av byråkrati och andrastörningar i ekonomin. Övrigainslag i panikpaketet har från inflationsbekämpande synpunkt ännu merkaraktären av kraftfulla slag i luften. Låt mig bara kommentera indragningen avlikviditet från storföretag och kommuner, som jag förstår är tänkt att hållatillbaka löneglidningen. Men det är inte så att arbetsgivare höjer lönernaextra mycket därför att de har gott om pengar. De gör det, när det är svårt attrekrytera arbetskraft, och på den punkten medför paketet ingen ändring. Dedepositioner som skall göras i är bara en mindre del av vadstorföretag och kommuner ändå skulle ha fått placera i statspapper för attbudgetunderskottet skulle kunna finansieras. Skillnaden är bara att räntan blirnågra procentenheter lägre. Regeringenssenaste undanmanöver ger egendigen ett ofullbordat intryck. Ett prisstopp blirbara halvt, om det inte innefattar det pris som betyder mest iproduktionslivet, nämligen priset på arbetskraft. Ändå är ju panikpaketetföranlett av den alltför snabba löneutveckling som regeringen själv var med omatt dra i gång i sin egenskap av offentlig arbetsgivare. Detav allt att döma från början planerade ingreppet i den fria förhandlingsrättenhar ersatts av några överläggningsrundor med arbetsmarknadens parter iRosenbad. Med så stora uppställningar som det här är fråga om kan det inte rörasig om något annat än spel för galleriet i syfte att nå propagandamässigaeffekter. Om man verkligen vill nä resultat, måste den här sortensöverläggningar föras i betydligt mindre grupper och utan massmediabevakning. Denekonombka politiken, m. m. Denekonombka politiken, m. m. Regeringen borde rimligen inte. ha någrasvårigheter med att förmå arbetsgivarna att gå med på lägre lönehöjningar. Menjag förstår inte hur man skall kunna förmå den andra parten att gå med på attbryta upp avtalen i syfte att genomföra vad som för deras medlemmar måste,framstå som försämringar. Det är nog så att regeringen genom att inte med sinekonomiska politik bädda för återhållsamma löneavtal och genom atf ange ett förhögt tak, som den själv var med om att förvandla fill golv, har sett till attloppet redan är kört. Regeringenförsöker också ge intryck av att den uppfyllt sitt vallöfte att få bukt med arbetslösheten.I den reviderade finansplanen sägs det att arbetslösheten nu synes kunna börjaminska. Men faktum är att arbetslösheten stiger fröts konjunkturuppgången. Iapril var det 15 000 flera arbetslösa än samma månad . Ökningenblir ännu större om man räknar in dem som är sysselsatta genom åtgärder frånAMS. Lägger man ihop alla som vill ha men saknar arbete, är det avarbetskraften som står utanför den öppna arbetsmarknaden. Det är helt i nivåmed de höga siffror i andra länder som ledande svenska socialdemokrater brukarfördöma. Regeringenhoppas nu aft den öppna arbetslösheten ändå skall minska med 15 000personer. Men dessa förväntas bli sysselsatta genom beredskapsarbeten ochungdomslag inom den offentliga sektorn.. Det är häpnadsväckande att det i enkonjunkturuppgång skall behövas extra AMS-insatser på föratt arbetslösheten skall bli . Denstora arbetslösheten inger allvarliga farhågor för vad som händer närkonjunkturen vänder. De usla statsfinanserna gör att de som då friställs infepå sedvanligt sätt kan sysselsättas med fler konsflade jobb i stat och kommun. Ytligtsett uppvisar onekligen budgetsaldot en förbättring. Men det beror fill störstadelen på att lönerna och därmed skatteunderlaget ökar mer än beräknat 1983 och1984. Erfarenheterna visar att stora lönehöjningar på kort siktförbättrar budgetsaldot men undergräver landets konkurrenskraftgentemot omvärlden. Detär givetvis stor skillnad om budgetunderskottet minskar som en följd av attstatsutgifterna skärs ned eller därför aft lönerna stiger för snabbt. I detförra fallet dämpas pris- och kosfnadsstegringen, vilket ger bestående positivaeffekter på budgetsaldot. Den förändring som sker är emellerfid av detsenare slaget och därför tillfällig. Det har sagts att ungefär hälften avbudgetunderskottet beror på konjunkturen. När budgetunderskottet nu iuppgångstider minskar endast obetydligt, är vi illa ute. Att möta enkonjunkturavmattning med ett verkligt budgetunderskott på över 80 miljarder ärytterst riskabelt, eftersom det då ökar automatiskt. Nuspelar det i det långa loppet inte så stor roll om budgetunderskottet blirlitet över eller litet under 80 miljarder. Statsskulden växer ändå från nudrygt 500 till bortåt 600 miljarder . Vi fortsätter med hög fart in iskuldfällan och mot den väntande räntedöden. Statsskuldensökning betyder att skuldbördan för en familj på fyra personer ökar med 40 000kr. för att uppgå till ca . Mest synd är det om barnen, som iframtiden tvingas till uppoffringar för att betala igen vadden äldre generationen har konsumerat på kredit. Regeringensförhoppningar om ett minskat budgetunderskott vilar också på enprognos om lägre ränteutgifter för statsskulden. Prognosen baseras dock på denlåga räntenivå och dollarkurs som rådde fidigare . Med nu aktuellatendenser blir ränteposten flera miljarder större. Detta belyser på ettobehagligt sätt att vi med den stora statsskulden inte längre själva bestämmeröver budgetunderskottets storlek. Det är dessutorh omöjligt att för ett drygtår framåt förutspå dollarkursen och den internationella ränteutvecklingen.Tvärtemot vad statsminister hävdade vid årets början blir våramöjligheter att bli herrar i eget hus allt mindre. Menpå en punkt, herr talman, har ju ändå regeringen avstått från aft göra enundanmanöver. Den har med stor hänsynslöshet genomdrivit beslutet om kollekfivalöntagarfonder, trots motståndet från ett enigt näringsliv, en samlad borgerligopposifion och flertalet medborgare. Dettalas inte så mycket om denna patentmedicin, som enligt vad somsades kunde rå på i stort sett allt ont inom det ekonomiska området.Men det är i alla fall uppenbart att fondbeslufet infe som utlovats kom atfverka återhållande på'löneutvecklingen i landet. Sedanvi nu efter lång väntan fått bekanta öss med huvuddelen av. de ledamöter somskall utgöra fondstyrelserna, bHr slutsatsen att kravet på kompetens bHr änvikfigare i fråga om de tjänstemän i fondkanslierna som skall svara förhanteringen av fondmedlen. Men här blir nog rekryteringssvå-righetérna ännustörre. Skulle, som ryktet säger, lösningen bli en enda central analysenhet,spricker ju fullständigt illusionen av att fonderna bHr inbördes oberoende. Farhågornaför bypolitiska satsningar har redan besannats i de uttalanden som gjorts avnyutnämnda fondstyrelseledamöter. Det verkar också som om dessa tror aft degenom sina kommande aktieköp skall förse företagen med riskkapital. Sanningenär ju att de medel de förfogar över är pengar som, om de fått stanna kvar iföretagen, hade kunnat användas för riskfyllda projekt. Som det nu blir, kommerde till den del de inte används för nyteckningar aft hamna i de fidigareaktieägarnas fickor. Risken är stor atf dessa inte återinvesterar dem i ettsvenskt näringsliv som drabbats av fondsocialism. Deborgerliga parfierna är fast beslutna att som en första åtgärd vid en nyvunnenriksdagsmajorifet avveckla systemet med löntagarfonder. Den gemensammaarbetsgrupp som håller på atf förbereda en avvecklingsplan räknar med attredovisa sitt förslag . Eftersom fonderna ännu inte inlett sinverksamhet är det dock ännu fullt möjligt att undgå denna olycka genom aftupphäva det beslut som fattades , vilket också föreslås i en gemensamborgerlig reservation till finansutskottets betänkande. Även på den ekonomiska politikens område har finansutskottetsborgerHga ledamöter enats om en gemensam reservation. Det genomgående temat ärkrifik mot regeringen för att skjuta problemen framför sig och ett starktförord för atf utnyttja konjunkturuppgången fill att med utgiftsnedskärningarminska budgetunderskottet. Vad budgetpolitiken beträffar skiljer vi oss så fillvida atf vi moderater vill gå längre när det gäller Denekonomiska politiken, m. ni. Denekonombka politiken, m. m. utgiftsnedskärningarför atf också få utrymme för rejäla sänkningar av främst de skatter som träffarproduktionen. Liksomregeringen vill vi moderater prioritera kampen möt inflationen. Men tillskillnad från regeringen vill vi göra det med åtgärder som leder till konkretaresultat. Förstaförutsättningen för att lyckas är att underskottet i statsbudgeten dras nerkraftigt. Vi håller fast vid de besparingar på bortåt 30 miljarder ihelårseffekt som vi föreslog . Denandra förutsättningen för att få ned inflationen är att skattetrycket sänks.Regeringen har gått motsatt väg och höjt eller infört ca 50 skattertill ett sammanlagt pris för medborgarna på . mer i skatt jämfört med föresocialdemokraternas återkomst till regeringsmakten. Regeringens egenlångtidsutredning visar att höjda arbetsgivaravgifter och inkomstskatter är tvåviktiga orsaker till den snabba kostnadsstegringen i . Det är endastgenom att sänka skatteuttaget på arbete och företagande som skattesystemetsinflationsdrivande effekter kan elimineras. Det moderata budgetalternativetinrymmer skattesänkningar i helårseffekt. Dentredje förutsättningen för framgång i kampen mot inflationen är attlönebildningen håller sig inom det samhällsekonomiska utrymmet. Vi moderateravvisar tanken på statHg inkomstpoHtik och slår vakt om den friaförhandlingsrätten. Men arbetsmarknadens parter måste då få klart för sig attdet rör sig om en frihet under ansvar. Staten har mindre än någonsin råd attmed bidrag, subventioner och devalveringar städa upp efter alltför dyra avtal. Socialdemokraternai finansutskottet anklagar oss moderater för att vilja bekämpa inflationen medökad arbetslöshet. Det är naturligtvis helt fel. På lång sikt far statsmakternasitt ansvar för sysselsättningen genom att föra en ekonomisk politik av detslag vi förordar. Men på kort sikt måste arbetsfördelningen vara den attstatsmakterna i första hand svarar för den aHmänna prisstabiliseringen och attde parter som direkt bestämmer priset på arbetskraft får ta konsekvenserna avsina beslut. Hamnar lönerna för högt, får löntagarna räkna med att det blirfärre jobb och företagen med att det blir fler konkurser och nedläggelser. Lönebildningenhandlar inte bara om nivå, utan också om struktur. För att den nödvändigaomställningen på arbetsmarknaden skall komma till stånd måste sådanalöneskillnader vara tillåtna, att det framstår som meningsfullt att byta jobb.Med hänsyn till behovet att krympa den offentliga sektorn är det ofrånkomligtatt i en realistisk polifik mot arbetslösheten satsa på den enskildaföretagsamheten. Någon nämnvärd ökning av industrisysselsättningen kan mandock inte räkna med. Hoppet måste därför sättas till den privatatjänstesektorn. ISverige hindras den privata tjänstesektorn från aft utvecklas. Det sker genomregleringar och byråkrati, offentliga monopol, trygghetslagstiftning m. m. Denomstrukturering av den offentliga sektorn liksom den avreglering ochprivatisering som vi moderater förordar innebär inte svångremspolifik utanstörre svängrum för en privat tjänsteproduktion. Det kan ge de nyaarbetstillfällen som landet så väl behöver. Atf ersätta delar av den offentligaverksamheten med privata marknadslösningar leder inte bara till lägre kostnaderutan också fill större variation i tjänsteutbudet, vilket ökar valfriheten isamhället. har publiceringen av en bok visat att landetsfinansminister inte är främmande för dessa tankegångar. Tyvärr -måste jag säga- är det inte denna bok som blir föremål för behandling och beslut här iriksdagen - i så fall skulle det ha blivit betydligt fler instämmanden från minsida än vad den reviderade finansplanen ger anledning till. Den får väl istället ses som etf inslag i det Rosornas krig, som verkar hindrafinansministern från att i handling genomföra de kloka ord han stundom geruttryck åt. Därmed håller man på atf fördjupa vad som för eftervärlden kommeratt framstå som Rosornas kris. Vägen ut ur den anges i reservationerna 1, 3 och4 i betänkande 40 och i reservationerna 1 och 4 i betänkande 45, fiH vilka jagyrkar bifall. Denekonomiska politiken, m. m. 4 (): Scenariot för svensk ekonomi förändras snabbt. Den internationellakonjunkturuppgången har fortsatt trots att bilden i vissa avseenden ärsplittrad. Den har ytterligare accentuerats sedan kammaren tog ställning tillfinansplanen. Devalveringarna 1981 och 1982 framstår som relativtframgångsrika. Det skulle alltså ligga närmast till hands att nu gratuleraregeringen fill framgången, som också påtagligt avspeglar sig i en förbättradhandels- och bytesbalans och en glädjande allmän expansion i svensk industri. Detfinns emellertid en rad allvarliga reservationer att framföra. ex. att devalveringen i realiteten motverkar den långsikfigastabiliseringspolitiken. Det finns många exempel på det i dagsdebatten menockså i finansutskottsmajoritetens skrivning, där man nu tonar ner sinavarningar . I stort sett framställs situationen som om allaproblem vore löst och som om inget moln fanns på framfidens himmel.