prot · G7099 · 1983-12-31 00:00:00 — Verkligheten är sådan att några få är fria attberika sig på andras arbete medan de flesta är tvingade att för sin utkomstsskull sälja sin arbetskraft. Sådan är ju verkligheten . Och detta är denfrihet som , och predikar. Inom arbetarrörelsen vet vi att bara genom kollektivairisatser, i solidaritet och samverkan, kan de materiella förutsättningarskapas som krävs för att de många i samhället skall kunna erfara större frihet.Detta förutsätter aktivt engagemang och deltagande från enskilda människor. Mendär sådant ersätts av pampvälde och myndighetsdekret tar den uniformeradelikformigheten över. De borgerliga har naturligtvis skickligt utnyttjat sådanatendenser. Mot borgerlighetens cyniska egoism måste ställasarbetarrörelsens värderingar om jämlikhet, rättvisa och solidaritet. Vi måstepresentera visioner om framtidens samhälle, visa människorna hursocialismen kanbyggas i vårt land - hur allt förtryck och förmynderi kan brytas ner och istället ge plats för alla människors frigörelse. Detta måste vi ställa motborgerlighetens bakåtsträ-vande och nygamla individualism. står naturligtvis två konkretafrågor i förgrunden: arbetslösheten och fördelningspolitiken. Vår uppfattning är att regeringens nuvarande ekonomiskapolitik måste läggas om och helt underordnas kampen mot arbetslösheten ochklassorättvisorna. Olika utredningar har visat att inkomstklyftorna och deekonomiska orättvisorna ökar alltmer. LO har visat att det är de redanmissgynnade arbetarhushällen som förlorat mest . LO harockså visat att en tvåprocentig reallönehöjning skulle ge 20 000 nya arbeten. Därför måste regeringen upphöra med den blindaåtstramningspolitiken -inte för att ersätta den med en lika blindexpansionspolitik, utan för att sfimulera sysselsättningen och för att stödjade ekonomiskt svagaste samhällsgrupperna. Budgeten måste bli enbudget för jobben och för en rättvis fördelningspolifik. I stället för att fortsätta attsänka skatten för de högst avlönade borde regeringen stödja barnfamiljer ochlågavlönade. Det är orimligt att i ett ansträngt ekonomiskt läge uppmana deekonomiskt svagaste grupperna i samhället till nya uppoffringar somde allra högst avlönade får i skattelättnader. Det är likaorimligt som att statsråd och riksdagsledamöter i det här läget tänker beviljasig själva i löneförhöjningar. Samhällssolidariteten och jämlikheten är satta påundantag, och är det den nya egoismen som breder ut sig. Vi säger därförtill regeringen: Fullfölj inte marginalskatteomläggningen! Den är orättfärdigoch orättvis. Låt bli att ge de högst avlönade nya stora skattelättnader. Vi säger också: Avstå från att minska matsubventionerna,som gör maten ändå dyrare. Låt oss i stället slopa momsen på maten och på andrasätt stödja barnfamiljer och lågavlönade. Låt bli att försämra pensionerna. Låt oss i ställettillsammans med pensionärernas organisationer granska de orättvisor som finns isystemet. Och om det skall sparas är det angeläget att spara på annat sätt -vid sidan av vanligt jobb utgår särskilda pensioner till politiker ochandra. Låt därför pensionerna förbli värdesäkra. Den nuvarande arbetslösheten kostar samhället lågt räknat10 miljarder kronor . Det måste därför vara en huvuduppgift att hindrafortsatt arbetslöshet och att börja skapa nya varaktiga arbeten. Att bryta ungdomsarbetslösheten kan inte enbart vara enuppgift för stat och kommun. sviker de privata företagen ungdomen. Åläggdärför företagen att ta emot arbetslösa ungdomar, t. ex. att varje arbetsplatsskall ta emot en arbetslös ung människa per hundra anställda. Inför en garanti mot utförsäkring ur A-kassorna, utökavuxenutbildningen, satsa på utbildning och arbeten för skogs- ochnaturvårdande projekt, återinför lönebidragen för anställning av handikappade iföreningslivet, förhindra t. v. avskedanden och permitteringar i statsföretagenoch öppna på nytt i . Dra äntHgen i gång det mångomtalade ROT-programmet, menutvidga det till att också omfatta olika offentliga byggnader. Möjliggörtidigareläggning av kommunala byggprojekt och modernisera gamla vattenkraftverkoch bygg nya s. k. minikraftverk. Ge kommunerna resurser att bygga ut barnomsorgen,åldringsvården och kollektivtrafiken. Det här kunde ge 35 000 nya arbeten. Med ettsådant program kunde arbetslösheten halveras. Då tillgodoseseftersatta sociala och samhälleliga behov, och det kan också sätta fart påproduktion och sysselsättning. Näringslivets rekordvinster måste, enligt vår mening,resultera i investeringar för nya arbeten. Eftersom näringslivet vägraratt investera i nya arbeten i , bör regeringen lägga fram förslag om envärnskatt för sysselsättningen, om en omsättningsskatt på aktiehandeln och omen särskild avgift på företagens utlandsinvesteringar. Använd sedan demiljarder som detta ger till att skapa nya och varaktiga arbeten och föratt minska arbetslösheten. Nu.räcker det inte med de här kortsiktiga åtgärderna. Detbehövs också insatser på och framför allt åtgärder för att brytastorfinansens maktställning. Vårt parti har föreslagit inrättande av samhällsfonder föratt skapa nya varaktiga industriarbeten samt inrättande av lokala fackligainvesteringsfonder för att ge löntagarna ett direkt inflytande på sin egenarbetsplats. Regeringens förslag om en utvidgning av AP-fondernaskjuter ägande- och maktfrågorna åt sidan och måste därför följas upp medförslag som kan bryta maktkoncentrationen i näringslivet och stärka löntagarnasinflytande. Vi menar också att regeringens begränsade och urvattnadefondförslag måste ändras på flera punkter. Vi har sagt tidigare, och säger detockså , att fonderna måste bidra till att skapa nya industriarbeten istället för att bara handla med aktier. I stället för att låta vinstintressenabestämma borde samhällsekonomiska och regionala bedömningar vara avgörande.Begränsningen av fondernas aktieinnehav bör slopas, och finansieringen avfonderna måste betalas av företagen och inte avräknas i avtalsrörelserna. Detär orimligt att efter reallönesänkningar under sex kräva detta avlöntagarna. , herr talman: med borgerligaregeringar försvann uppemot 200 000 industriarbetsplatser i . Deborgerliga påstod att det berodde på den gemensamma sektorns utbyggnad. Mensanningen är den rakt motsatta: Utan den gemensamma sektorn hade svenskindustri varit ännu mindre än och vi hade haft en högre arbetslöshet änvi har. För att bryta krisen och för att klara framtidens sysselsättning måstevi därför satsa på både industrin och den gemensamma sektorn. Parallellt bördärför målsättningen vara att skapa 100 000 nya arbeten inom dengemensamma sektorn och att påbörja ett program för att inom tio årskapa 100 000 nya industriarbeten i . Allra sist: Regeringen kritiseras från höger ochfrån vänster. Den borgerliga oppositionen krifiserar regeringen utifrån sinautgångspunkter. Vi framför i stort samma kritik som många fackligaorganisationer riktar mot regeringen. Vår utgångspunkt är att frågor omarbetslöshet, budgetunderskott och en rättvis fördelningspolitik aldrig kanlösas i samverkan med ett eller flera borgerliga partier. 1976 gav väljarna de borgerliga partiernachansen att visa vad de förmådde, att visa sin handlingskraft. Efter sex årkänner alla till resultatet: Statens ekonomi kördes i botten, utlandsskuldenblev rekordstor, arbetslösheten ökade mycket snabbt, välfärden urholkades.Produktionen minskade och reallönerna sjönk. De usla resultaten var till dels en följd av deninternationella krisen, som sköljde in också över vårt lands gränser, till delsberodde de på de borgerliga regeringarnas obeslutsamhet och splittring. regeringar gav ingen handlingskraft i rikets ledning. När ni nu har dragit era klagovisor kan man frågasig, som många säkert gör: Varför gjorde ni inte något åt det under alla de årdå ni satt i regeringen? hade ni chansen, och resultatet blev ettkapitalt misslyckande. Det är så dags att klaga nu! Den nya socialdemokratiska regeringens uppgift blev att taSverige ur krisen. Det är en svår uppgift. Det gäller att åter få svängrum förproduktion och sysselsättning i det svenska samhället. Vi hade i oppositionformat ett ekonomiskt krisprogram som byggde på den djärva förutsättningen attdet går att klara både värnet av sysselsättningen och kampen mot inflationen påen gång. Det gick rakt emot den förhärskande tendensen i framför alltkonservativt styrda länder, där man varit beredd att offra människors rätt tillarbete för att kunna hålla nere priserna. Vi inbillade oss inte att det skulle gåsnabbt. Jag sade ständigt i valrörelsen: Vår ekonomi är som en kärra som rullari utförsbacken. Först måste vi springa ikapp kärran, sedan få stopp på den.Först därefter kan vi baxa upp kärran för backen igen. Vi grep oss an med uppgiften. Det har gåttbättre än vi vågade tro . Och när man hört hur sura, grinigaoch förgrämda ni har varit här speglar väl det att ni vet att vi har lyckatsbättre än ni gjorde och att ni är avundsjuka. Man kan möjligen säga at; det ärmänskligt. Det finns tydliga tecken på en återhämtning i den svenskaekonomin. Vi kan avläsa den i de gynnsamma exportsiffrorna, i den dramatisktförbättrade handelsbalansen, i den ökande produktionen och den hyggligaorderingången. Prisökriingarna har blivit lägre än vi befarade för ett årsedan. Arbetslösheten är ännu alldeles för hög, med det finns en del tecken påförbättring. Hur väsentlig denna återhämtning är framstår tydligt omman tänker sig att den tidigare borgerliga politiken hade fått fortsätta. Dåhade dessa förbättringar med största säkerhet frusit inne. Då hade vi bl. a.inte kunnat undgå en dramatisk ökning av arbetslösheten. De positiva resultaten hade inte varit möjliga att uppnåutan en konstruktiv medverkan av olika grupper i samhället. utsattes den svenska kronan för enmassiv och spekulativ attack, som framtvingade ett beslut om devalvering påregeringens första dag. Då vände sig regeringen till löntagarnas organisationeroch bad dem att inte begära kompensation för devalveringens priseffekter. Detskulle bli katastrofalt för vår ekonomi. Löntagarna förklarade att de varberedda att ta på sig denna börda som ett led i arbetet med att föra urkrisen. Det var att ta samhällsansvar. När åker landoch rike runt och skymfar facket, borde han besinna att justfackföreningsrörelsen återigen visat ett samhällsansvar som sällanförmår mobilisera. Därefter vände vi oss till pensionärernas organisationeroch frågade om pensionärerna var beredda att ta på sig samma börda. nödvändigt och moraliskt riktigt att ställa samma frågatill dem som till löntagarna. Till vår glädje svarade man ja. De som är äldre vet attdet säkraste skyddet de kan få på sin ålderdom är en stark svensk ekonomi. Dehar känsla för landet. Därför förklarade de sig redo att avstå frånkompensation för devalveringens effekter på priserna. Regeringen har diskuterat med pensionärsorganisationernahur avräk-ningen skall gå till. Vi är inte överens om hur mycket som skallavräknas och under vilken period. I grundfrågan är vi däremot alldeles ense. Vi lovade i valet att återinföra den värdesäkring avpensionerna som den borgerliga regeringen på ett mycket allvarligt sätt hadebörjat urholka. Så skedde också , och så kommer det att bli efterden avräkning som sker. års val och års val lovade deborgerliga dyrt och heligt att bevara värdesäkringssystemet fullt ut. ThorbjörnFälldin använde t. o. m. sin mor som argument för löfte omvärdesäkring. Efter valet avskaffade den borgerliga regeringenvärdesäkringen i mycket väsentliga delar och med långsiktigt mycket svåraeffekter. Hela systemet skulle komma att undergrävas. Hur kan ni mot denbakgrunden vara så indignerade nu? Vi socialdemokrater kan se pensionärerna i ögonen ochsäga: Vi tryggar era pensioner. Vi återinför värdesäkringen. Vi är samtidigtövertygade om att ni är beredda att ta på er er del av bördan i arbetet med attåter göra ekonomiskt starkt. När pensionerna skall fastställas kommerregeringen dessutom att ta hänsyn till de grupper som bäst behöver enförstärkning: handikappade, förtidspensionärer, människor med låg pension. Jagär övertygad om att en sådan fördelning står i samklang med pensionärernas ochde handikappades önskan om rättvisa. Arbetslösheten går som ett gissel över hela denindustrialiserade världen. når den rekordhöjder: 34 miljoner människor iOECD-länderna, i första hand ungdomar. Detta är ett enormt slöseri, ett lidandeför miljoner enskilda människor och på litet ett hot mot detdemokratiska styrelseskicket. Det fruktansvärda är att man i många länderbörjar betrakta arbetslöshet som någonting självklart, som man knappt kan göranågot åt. Den socialdemokratiska regeringen har under det senasteåret satt in väldiga resurser för att värna sysselsättningen. Ändå ärarbetslösheten fortfarande oacceptabelt hög. Men det finns trots alltljustecken. Under det sista borgerliga regeringsåret stegarbetslösheten, 1982, med 49 000 människor.Mellan och samma månad 1983 har den legat kvar på oförändradnivå. Framför allt har vi hejdat den mycket snabba nedgången av antalet jobb iindustrin, som kännetecknade det borgerliga fögderiet. Under de två sistaborgerliga regeringsåren förlorades 85 000 industrijobb. Likaså harungdomsarbetslösheten minskat något. Om vi konsekvent mäktar fullfölja denekonomiska politiken, finns det möjlighet att vi åter skall få uppleva sjunkande arbetslöshetssiffroroch förbättrad sysselsättning. Därmed skulle vi börja uppnå denna regeringsviktigaste mål. De borgerligas klagan om sysselsättningen låter ocksåihålig. Det var ju , framför allt under era sista regeringsår, somarbetslösheten på allvar började skjuta i höjden. Hade de borgerliga fåttfullfölja sin politik, skulle - har vi räknat med - arbetslösheten säkertvara 50 000-60 000 personer högre. planeringschef under de borgerligaåren, nu anställd hos , förklarade i TV attdet behövs högre arbetslöshet, och den nye folkpartiledaren förklarade att viunder måste acceptera en hög arbetslöshet. börjar man tabladet från munnen. förklarade inför hemresan efter flera veckorsbesök i : Ingen här talar om arbetslöshet. Det finns 10 miljoner arbetslösamänniskor i . Tror inte att de talar om arbetslösheten? Elleratt deras barn, släktingar och vänner och tidigare arbetskamrater inte talar omarbetslösheten? uttalande ger bara besked om i vilka kretsar hanrör sig och besked om en stor okänslighet när det gäller den viktigaste fråganför vanliga människor - i och i - nämligen sysselsättningen. Vi går in i det andra skedet av krispolitiken. Därkommer inflationsbekämpningen i centrum för intresset. För att bevara vårkonkurrenskraft måste vi ner i samma inflationstakt som våra huvudkonkurrenterpå exportmarknaden. Annars förlorar vi snabbt de stora fördelar vi vunnit genomdevalveringen. Och försämras allvarligt våra möjligheter att nå detviktigaste målet för politiken: en förbättrad sysselsättning. Så hör inflationensbekämpning och sysselsättningspolitiken ofrånkomligen samman. Det gäller attbättre utnyttja våra tillgångar och lösa väsentliga rättviseproblem.1984 blir ett avgörande år för om vi skall lyckas i vår föresats att få Sverigeur krisen. Vi har målet att komma ner till en inflation på underloppet av . Vi har fått god uppslutning kring detta mål från åtskilligagrupper i samhället - på bostadsmarknaden, när det gäller kommunerna osv. Föratt förverkliga målet krävs måttliga löneavtal. Det är helt avgörande för om viskall lyckas i det andra steget i krispolitiken. Eller, mera positivt uttryckt,kan vi få en låg inflation och måttliga löneavtal, finns det under de närmaste årenför första gången chansen till en faktisk förbättring avreallönerna. Här krävs det verkligen en positiv medverkan från alla grupper isamhället. Regeringen kommer med fast beslutsamhet att fullfölja sinekonomiska politik. Den kan i vissa avseenden te sig kärv och hård, inte minstnär det gäller budgetpolitiken. av borgerligt vanstyre finns detingen annan väg. Det är fullt naturligt i en demokrati att olika grupper i detsvenska samhället uttrycker missnöje i de delar som de drabbas, kräversärskilda åtgärder för egen del. Jag finner ingen anledning att moralisera överdetta, vi är beredda att diskutera med dem alla. Men vi kaninte frånsäga oss ansvaret att regera landet, ta de nödvändiga besluten, även om de ter sig impopulära, driva vår politikefter bästa förmåga. Det är i praktisk gärning en politik i hela folketsintresse. Resultaten får väljarna ta ställning till vid nästa allmänna val. Detär så det går till i en demokrati. De borgerliga partierna är alltid intresserade av lågalöner. De är också alltid intresserade av höga vinster. Dessa vinster skall gåtill kapitalägarna och därmed öka deras rikedom och deras makt. Visserligentalar man vackert om ägarspridning och maktspridning, men i själva verketkoncentreras makten och förmögenheterna alltmer. Enligt en artikel av äger en halvprocent av de svenska hushållen av aktiekapitalet, och dennakoncentration bara ökar. Ett trettiotal familjer äger förmögenheter på 20miljarder, medan allt fler lågavlönade har problem med att ens klara sig på sinlön. fördubblades antalet miljonärer, som en halv miljonmänniskor måste lita till socialhjälp. I röstar tre personer för av rösterna på bolagsstämman, i SKF tre personer för , i Electroluxtre personer för ,osv. Dessa fakta vill inte de borgerliga höra talasom. Vi vet nu att i det borgerliga samhället koncentrerasmakten över ekonomin till några få. Vi socialdemokrater anser detta orimligt.De som arbetar måste ha delaktighet i de stora förmögenheter som skapas. Demåste ha en delaktighet i bestämmandet över dessa medel, ty de har i sindagliga möda varit med om att arbeta ihop dem. Och de vill att medlen skallanvändas för att trygga deras jobb, inte för snabba klipp. Det är därför vivill ha löntagarfonder. Det är därför jag kallar dem för löntagarnastrygghetsfonder - de medverkar till trygghet för jobbet. I en artikel konstaterar förre landshövdingenPer att "en ny rättsbildning växer fram, nämligen de anställdasrätt till viss del av den industriella förmögenhetsbildningen. Det tar sin tidinnan denna rättsprincip blir accepterad, men så är det med all nyrättsbildning. Såvitt jag kan förstå är denna rättssats en väsentlig del av deförslag till löntagarfonder som framlagts. På kommer de att mjukaupp intressemotsättningarna inom industrin - även om det är utopiskt att troatt alla konflikter därmed vore lösta." Denna del av löntagarfondsdebatten håller vi redan på attvinna. På en del håll i näringslivet inser man också att detta är enofrånkomlig utvecklingens gång och försöker inrätta sig därefter, bara det skerpå kapitalägarnas villkor. Men de ledande kretsarna i den svenska högern har enfullkomligt förstelnad inställning. En SAF-direktör förklarade härförleden att löntagarnasinflytande genom löntagarfonder var orättfärdigt, eftersom man bara borde fåmakt efter "egna meriter". Då reses frågan: Vilka meriter är det som legitimerarmakten, den väldiga makten hos dem som bestämmer inom svenskt näringsliv? Tillstordelärdet folk som ärvt sin makt. Härom sade redanAlfred : "Jag är i grund och botten socialdemokrat, dock med moderation;särskilt anser jag stora ärvda förmögenheter vara en olycka somblott verkar till människosläktets försoffning. Den som vore i besittning av enstörre förmögenhet borde därför ej låta den mer än till någon del övergå tillsina släktingar." Ett annat sätt att nå stor makt i det svenska samhället ärgenom finansiella operationer och fastighetsspekulation. publicerade en svensk affärstidskrift en listaöver de 67 familjer som har förmögenheter på 100 milj. kr. Enhandfull av dem hade nått makten och förmögenheten genom en egen affärsidéeller en unik produktionsidé, och för dem lyfter jag på hatten. I övrigt vardet -förutom de ärvda förmögenheterna - fastighetsaffärernas, de finansiellaoperationernas och de snabba klippens män och kvinnor som visades upp. Derasmakt över människor är väldigt stor. Men vad legitimerar denna makt? Detta kallar man att nå makt på "egna meriter".Någon annan göre sig icke besvär. Vi menar att de som , år , står ute iproduktionen och arbetar därmed också skall ha rätt till delaktighet iförmögenhetsbildningen och delaktighet i bestämmandet över hur de pengar haneller hon varit med om att arbeta samman skall användas. Från denna djuptdemokratiska ståndpunkt kommer vi icke att vika. Jag är, liksom Per ,helt övertygad om att detta snart kommer att ingå i det allmänna rättsmedvetandet.Det är en väldig styrka för oss att medan de borgerliga efter detförflutna, så arbetar vi alldeles uppenbart med tankar och principer som hörframtiden till, som på olika vägar kommer att bryta igenom i alla devästerländska industrisamhällena. Fonderna i AP-systemet kommeratt få sina pengar dels genomen särskild vinstdelningsskatt, dels genom en avgift på lönesumman på . När man bestämmer underlaget för vinstdelningen kommer manatt räkna av inflationen, inkomstskatten och avsättningar tillinvesteringsfonder. Dessutom får varje företag ett fribelopp på antingen . eller på lönesumman. Skatten på det som återstår är . Detta betyder att nästan alla mindre och medelstoraföretag står utanför vinstdelningen. Det är stora företag med goda vinster somfår bidraga. En särskild fond med stöd till småföretagen inrättas. Var och en av de fem fonderna får använda upp till 400milj. för att köpa aktier i svenska företag. Styrelsen på niopersoner skall ha en regional förankring, och fem av dem skall företrädalöntagarintressen. De kan överlåta av sin rösträtt på bolagsstämman tilldet lokala facket. Hela avkastningen från fonderna går till pensionssystemetoch bidrar därigenom till att trygga pensionerna. Därför är de trygghetsfonderför pensionerna. Löntagarfonder är för oss en viktig del i krispolitiken.De möjliggör lugnare lönerörelser, tillför riskkapital till näringslivet, bidrartill en jämnare förmögenhetsfördelning och medverkar till att tryggapensionerna. De medför att löntagarna får litet mera makt ochkapitalägarna litet mindre makt. Reformen är viktig nog, men medföringen drastisk omvälvning. Den är ett typiskt blandekonomiskt, reformistisktförslag av socialdemokratiskt märke. Den är fullt förenlig med en fungerandebiandekonomi. Detta rätt blygsamma förslag har av de borgerligapartierna i vederbörlig ordning betecknats som ett hot mot demokratin, enkatastrof för näringslivet, marknadsekonomins förkvävande osv. Man frågar sigom de borgerliga inte håller på att bli sina egna överords fångar. Så fortordet löntagarfonder nämns, börjar och kompani rulla ut taggtråden ochtala om öststatskommunism, spelar upp fackets tyranni och pampvälde,ser den fria marknadsekonomin försvinna. Man hör kedjorna rassla pådessa slagordens fångar. Tror ni inte att ni får problem med trovärdigheten närmänniskorna upptäcker att ni bara förmår skrämma och hota, när de börjar sättasig in i förslaget och upptäcker att det inte finns någon som helst proportionmellan det faktiska förslaget och den väldiga skrämselpropaganda som nibedriver och när de upptäcker att allt det hemska ni hotar med inte inträffar? Och vad äralternativet? Det borgerliga alternativet kom väl till uttryck bl. a.vid det spektakel som utspelades på . Enförtvivlad liten aktieägare steg upp efteråt och förklarade: "Tänk om dethär skulle gå i TV. Vilket underhållningsvärde och vilken propaganda för demsom vill ha löntagarfonder. Vi små aktieägare har ju inget alls att säga tillom." Ett tillfälligt missöde? Det är typiskt att denförre chefen för gick ut och vädjade i radio, med följandeord: "Jag skulle vilja säga att det vore en nåd att stilla bedja om attalla de som sysslar med kortsiktiga s. k. klipp eller olika former avmaktkombinationer, som inte har något absolut uttalat konstruktivt syfte, attde tog det litet lugnt ett slag . I varje fall under de närmaste månadernamedan löntagarfondsfrågan befinner sig i ett sådant avgörande skede." Han känner sina pappenheimare, denne ansvarsmedvetne man.Han anar vad de kan ha i kikaren.