prot · G70970 · 1983-12-31 00:00:00 — Men om regeringen menar allvar med de löften den ställde ut ivalrörelsen och om regeringen har förhoppningar om ett fortsatt stöd bland demsom röstade bort den borgerliga regeringen, måste regeringen anlägga någraperspektiv på hur arbetslösheten skall kunna minskas och visa upp konkretaförslag som kan resultera i nya arbetsfillfällen. går t. ex. var tionde byggnadsarbetare - över 13000- öppet arbetslösa. Om regeringen inte hade förhalat ROT-programmet och ocksåhade utvidgat det till att omfatta offentliga byggnader, som vi har föreslagitoch som har begärt, hade byggarbetslösheten säkerligen bara varithälften så hög som den är . Det är en gammal sanning, som framfördes inte minst ivalrörelsen, att byggandet spelar en central roll för produktionen ochsysselsättningen. Byggsektorn sysselsätter uppemot 600000 människor. Var femteinom näringslivet finns inom byggbranschen och var sjunde arbetande i Sverigeär för sin sysselsättning och försörjning pä något sätt beroende av byggandet.Varje regering, oavsett färg, har ett tungt ansvar för hur byggandet utvecklas.Därför har regeringen också ett tungt ansvar för den höga arbetslösheten,på samma sätt som de borgerliga regeringarna hade det. Därför har också regeringenutsatts för skarp kritik bl. a. från och från helafackföreningsrörelsen. De borgerliga partierna vältrade iregeringsställning över krisens bördor på löntagarna och flertalet människor.Jag tror att det var som myntade begreppet att de borgerligabedrev en omvänd , dvs. att man tog från vanligt folk och gavtill aktiespekulanter, kapitalägare och storföretag. I opposifion då var socialdemokraterna och vi överens omatt gå emot införandet av karensdagar, försämringarna inomarbetslöshetsförsäkringen, avskaffandet av de värdesäkra pensionerna,sänkningen av matsubventionerna, urholkningen av barn- och bostadsbidragen,attackerna mot kommunernas ekonomi och försämringen av statsanslagen tillbarnomsorgen och skolan. lovade socialdemokraterna en rättvisfördelningspolitik och beslutsamma åtgärder för att bryta de socialaorättvisorna, om man kom fillbaka i regeringsställning. vet vi kanske bättre än då vad resultatet av densystematiska omfördelning som de borgerliga bedrev blev. Hushållens sparande ärrekordlägt. Flertalet barnfamiljer har svårt att klara sig - de har svårt attklara de höga priserna och hyrorna. En halv miljon människor tvingas av ochtill söka socialbidrag. har tvingats i konkurs. ser vi hur storföretagen redovisar i vissa fallnästan otroliga vinstökningar. På fondbörsen omsätts miljarder, och de samladeaktieförmögenheterna har på bara ökat med ca 150 miljarder kronor.Spekulationsekonomin breder ut sig. Ofattbart stora privata förmögenheter harsamlats ihop. Fiffel, skattefusk och ekonomisk brottslighet har fått Konturerna av det gamla klassamhället börjar åter framträda. Alltfler varnar och ser med oro på följderna av denna utveckling. Det är självklart att det behövs krafttag motarbetslösheten - och regeringen saknar varken förslag eller politiskt stöd föreri sådan politik! Vi menar att man måste angripa arbetslösheten genom attskapa nya arbeten inom barn- och äldreomsorgen, inom sjukvården,kollektivtrafiken och byggandet och inom energiområdet, att man måste satsa påett långsiktigt industrialiseringsprogram, med satsningar på nya industrier, påatt utveckla nya produkter byggda på ny teknik. Man måste sätta press påstorföretagen att börja använda sina rekordvinster till produktivainvesteringar i nya arbeten. Det är nämligen den enda vägen ut urarbetslösheten och krisen, och det är också den enda framkomliga vägenför att kunna minska budgetunderskottet. Det framstår som alltmer omöjligt att på kort siktkunna säkra allas rätt till arbete utan att börja diskutera ochgenomföra en arbetstidsförkortning. Man har att välja mellan en aktivsysselsättningspolitik och att sänka arbetstiden eller att acceptera enfortsatt hög arbetslöshet -acceptera att fiotusentals ungdomar och kvinnorutestängs från arbetsmarknaden. Men ändå är arbetslösheten säkert inte det tyngsta skäletför en kortare arbetsdag. Långa arbetsresor, långa arbetsdagar och ett allthårdare arbetsliv gör det alltmer nödvändigt att korta arbetstiden, för att gemänniskor tid och ork för ett meningsfullt liv efter arbetsdagens slut. Tilldetta kommer naturligtvis att en arbetstidsförkortning framstår som en vikfigoch avgörande förutsättning för att kunna komma vidare i jämställdhetsarbetet. Vi har föreslagit att arbetstiden skall sänkas med entiirime fr. o. m. 1985 och att sextimmarsdagen skall vara införd till slutet av1980-talet. Det är krav och synpunkter som har gehör också inom detsocialdemokratiska kvinnoförbundet och inom fackföreningsrörelsen, där detockså finns en stark opinion för en arbetstidsförkortning. Därför är det svårtatt förstå regeringens passivitet och ovilja att ta upp frågan. Varför dennastelbenthet och rädsla? Släpp i stället loss en förutsättningslös debatt omsextimmarsdagen och pröva alla argument och förslag! Regeringen lovade en rättvis fördelningspolitik, men vadhar hänt på detta område? Man har inte lyckats vända den borgerligaomfördelningen till en rättvis fördelningspolitik, 1 stället för att angripa deekonomiska orättvisorna och börja ta tillbaka det som inflationen och deborgerliga omfördelade har regeringen i mycket gått åt motsatt håll. Regeringen har höjt momsen och sänkt matsubventionerna,vilket har höjt matpriserna och lagt nya pålagor på de lågavlönade ochbarnfamiljerna. Trots uttryckliga löften i valrörelsen att slå vakt omvärdesäkringen av pensionerna har regeringen slopat denna. Man har angripitkommunernas ekonomi, vilket i sin tur naturligtvis resulterar i socialnedrustning och en höjning av kommunalskatterna. Trots attmittenpartierna har hoppat av den s. k. marginalskattereformen ochtrots en opinion inom framför allt fackföreningsrörelsen håller regeringenenvist fast vid detta orättvisa och orättfärdiga skattebeslut. Det är rättobegriphgt att regeringen med den ena handen urholkar pensionerna och höjermatpriserna och med den andra ger de högst avlönade iskattelättnad. Det är klart att man får kritik för en sådan politik bland demsom röstade bort den borgerliga regeringen. Allt fler kräver naturligtvis skall börja leva upp till löftena om en rättvis fördelningspolitik ochbörja ta itu med de sociala och ekonomiska orättvisorna. Det är därför som vårtparti skriver i en av sina motioner att det nu behövs en räfst och en reduktion- i den meningen att aktiespekulanter, profitörer, fifflare, högavlönade ochförmögna som har dragit nytta av inflafionen och som har gynnats av denborgerliga politiken fär finna sig i att börja dela med sig till de ekonomisktsvaga i samhället. Därför kräver vi en höjning av bolagsskatten, enengångsskatt på stora förmögenheter och en höjning av omsättningsskatten päaktiehandeln. Dessa pengar skulle användas för bekämpning av arbetslösheten ochför stöd till de grupper i samhället som har det svårt och behöver stöd. Detfinns en annan fråga som diskuteras mycket. upptäckte deborgerliga partierna att barnfamiljerna hade det svårt. Möjligen kan det beropå att de inte längre sitter i regeringsställning och på att de hoppas att folkhar glömt bort varför de fått det sämre. I varje fall bjuder nu helt plötsligtde borgerliga partierna över varandra beträffande förmåner och stöd tillbarnfamiljerna. är naturligtvis värst och bjuder när det gäller dekommunala skatterna på ett skatteavdrag på . Dettasägs vara värt , men när avdraget har betalats med avskaffadematsubventioner och avskaffade bostadsbidrag kommer det förmodligen inte att geen vanlig barnfamilj någonting alls. Bara ett slopande av mjölksubventionernaskulle enligt LRF kosta en tvåbarnsfamilj ca . Det är ju rättmärkligt att man när det gäller ett stöd till barnfamiljerna ger sig på den förbarnen så viktiga och för barnfamiljerna så priskänsliga mjölken. Flertaletbarnfamiljer har det svårt , eftersom de senaste årens kraffiga höjningarav priser och hyror tillsammans med sänkningen av reallönerna har urholkatbarnbidrag och bostadsbidrag. har ju också daghemsavgifterna höjts.Totalt har dessa gruppers ekonomi försämrats. Å andra sidan - det skulle jagvilja säga till - är det skillnad på barnfamilj och barnfamilj.Man kan ju inte bara gå till sig själv när man skall räkna ut förslagenbeträffande barnfamiljerna. Vivälkomnar naturligtvis nymornade intresse för barnfamiljernasekonomi, även om vi beklagar att det dröjde så . År gickmoderaterna emot våra förslag om en press pä priser och hyror och om en höjningav barnbidragen. Hade man inte gått emot detta, hade barnfamiljernas ekonomivarit en helt annan än den är . Regeringenhar inget klart besked att ge barnfamiljerna om sin politik. Jag hoppasatt det inte dröjer länge innan man ger ett klart besked på den punkten. För vår del är beskedet till barnfamiljerna att vi villhöja barnbidraget med . Vi vill förbättra barnfamiljernas bostadsbidrag.Vi vill återställa matsubventionerna och börja avveckla matmomsen genom att iett första steg sänkaden med en tredjedel - och vi vill införa en skatterabattpå . för låg- och medelinkomsttagarna. Vpk:s förslag skulle ge allatvåbarnsfamiljer ca . Låg- ochmedelinkomsttagare med två barn skulle med vårt förslag få mellan 5 000 och6000 kr. Till skillnad från vill vi också fortsättabygga ut och förbättra barnomsorgen därför att 100 000 barn fortfarande står ikö för en dagisplats -som för ett svävande tal omvalfrihet och i verkligheten bromsar utbyggnaden av barnomsorgen. Dessutom släppa in de privata vinsfintressena inom barnomsorgen. ElectroluxchefenWerthén vill driva daghem efter samma principer som när han säljer dammsugareoch kylskåp. Men det är faktiskt skillnad på kylskåp och dammsugare, å enasidan, och barn, å andra sidan. Jag tror att det vore bra om ifortsättningen nöjer sig med att sälja kylskåp och dammsugare. Jag tror att detblir bäst så, i vart fall för barnen. Därför var det rätt välgörande att få hörasocialminister mycket kategoriskt säga nej till statsbidrag tilldaghem - enligt de nya tankegångarna hos och omatt ge sig in på den här marknaden. Det går att med siffror visa hur krisen har drabbat oss iSverige, hur lågavlönade, arbetslösa och barnfamiljer har missgynnats och hardet svårt . Men det finns naturligtvis en verklighet bortom dessa siffroroch tabeller, en verklighet där samhällssolidariteten och solidariteten mellanmänniskorna är lika självklar som tidigare, där skattemoralensviktar och där de snabba klippen, fifflet och skattefusket breder ut sig. Det är oroande att många inskränker sig till att seenbart till sitt eget bästa och att man i sin jakt efter egna fördelar intedrar sig för att låta det gå ut över andra, svagare, samhällsgrupper. Förarbetarrörelsen får detta en speciell betydelse och måste föranleda bådesjälvkritik och framför allt en motoffensiv till försvar för jämlikhet ochsolidaritet. Vad det handlar om är att alla människor har lika värde. Dethandlar om alla människors rätt till ett tryggt och meningsfullt liv. Slaget om framtiden börjar inte eller iövermorgon utan det rasar för fullt - bland människor ute påarbetsplatserna, i skolorna, över huvud taget på samhällets alla områden. NärUlf Adelsohn påstår att jämlikhet och frihet inte går att förena förstår vilitet grand hur hårt slaget om framtiden kommer att bli, och vi får också enföraning om vad slags framtid vi har att vänta oss om högern får makten. Detta påstående är på sitt sätt unikt ochhistoriskt. Man får gå rätt långt tillbaka i historien för att finna ett likareaktionärt och cyniskt uttalande från en ledande högerpolitiker. Bakom dettaligger det förhållandet att högern är ute för att rasera jämlikheten, vridatillbaka klockantill det gamla klassamhällets dagar, där människor med pengar har makt ochfrihet - och där resten är utan. Det är självklart att arbetarrörelsen måste anta högernsutmaning och gå till offensiv mot dess utmanande klasspolitik. Vi måste stå upptill försvar för jämhkheten, solidariteten och demokratin - och vi måste visamänniskorna hur dagens orättvisor kan brytas och hur vi kan skapa ett jämlikareoch rättvisare samhälle utan egoism men med solidaritet och mänsklig omtanke.Vi måste knyta an till arbetarrörelsens socialistiska värderingar och ge djärvavisioner om hur morgondagens samhälle och vår framtid kan bli utformade. Men högerns återupplivade klasspolitik ställernaturligtvis också och inför ett vägval. Frågan är om deskall slå följe med högern eller stå upp till försvar för jämlikhet ochsolidaritet. Den nya ledningen i har förvandlatpartiet till en militant organisation på högerkanten. Finns det egentligen någon liberal princip som inte blåst bort i högervinden - i tävlan medmoderaterna om att vara mest och bäst till höger? med sin folkrörelsekaraktär och med sin vilja attvara ett småfolkets parti borde ha anledning att allvarligt fundera över vadslags sällskap man hamnat i. Högerns klasspolitik hör hemma på historiens skräphög -framtiden måste bygga pä jämlikhet och solidaritet. Underskottet i bytesbalansen har på ett årminskat från till . Vi förväntar oss enfortsatt minskning. I detta enkla konstaterande ryms kärnan av den ekonomiskautvecklingen sedan socialdemokraterna åter kom i regeringsställning hösten1982. Då pekade alla kurvor åt fel håll. Så är det inte längre. På område efterområde kan vi avläsa positiva resultat. är åter på rätt väg. När vi tog över regeringsansvaret hade budgetunderskottetökat med för vart och ett av de borgerliga åren.' När ni står här och klagar över budgetunderskottet ochstatsskulden - kom då ihåg att det är ert budgetunderskott och er statsskuld,skapade under den stora oredans år då de borgerliga stod för det ekonomiskafögderiet i landet! Därför är er klagan litet märklig. , den sista borgerliga månaden, hade arbetslösheten-Fälldineffekt eller ej - ökat . har vi lyckats få stopppå den rekordsnabba ökningstakten. Arbetslösheten är fortfarande alldeles förhög. Men vår förhoppning är att 1984 blir det år då arbetslöshetskurvornavänder nedåt. Under de borgeriiga åren var inflationstakten över 10 %per år. siade borgerliga företrädare om en inflation på . Detblev trots den kraftiga devalveringen. skall vi kraftigt pressa nedinflationen. De sistaborgerliga åren innebar att 40 000 arbeten inom industrin försvann Vihar lyckats få stopp på den dräneringen. ökar antalet anställda inomtillverkningsindustrin. När socialdemokrafin återfick det polifiska ansvaret förlandet hade företagen stora problem att sälja sina produkter, både här hemmaoch utomlands. efterfrågas svenska varor återigen på världsmarknaden. År1983 ökade exporten , och importen sjönk något. Vi har åter fått upp industriproduktionen till samma nivåsom före de borgerliga åren. Den ekonomiska politikens framgångar kan mätas på olikasätt, men slutsatsen blir densamma: Den socialdemokratiska regeringen övertogen djupt nedkörd ekonomi. har utvecklingen vänt. Vi kan se mot framtiden medviss tillförsikt. Men i de enskilda människornas privata ekonomi harframgångarna knappast slagit igenom . Vi har i första hand fått satsa påatt rätta till de värsta obalanserna, minska den stora upplåningen utomlands,hålla budgetunderskottet under kontroll, satsa offensivt för sysselsättningensskull fill industriell utveckling och arbetsmarknadspolitik. Om vi klarar av obalanserna, får fart på ekonomin igen, dåskapar vi rejäla förutsättningar för en förbättring av realinkomsterna. Det ärdetta vi börjar kunna se fram emot. Men medborgarna märker på andra sätt att den ekonomiskautvecklingen går åt rätt håll. De anställda i exporfindustrierna märker hurorderna strömmar in. De anställda inom transportväsendetmärker hur svenska varor fraktas ut över våra gränser. Människorna påindustriorterna ser hur aktiviteterna sätter fart. Därmed ökar tryggheten itillvaron. Såväl företagarna som löntagarna börjaråter tro på bättre fider. Den här positiva utvecklingen är ett faktum.Utvecklingen blev t.o.m. något bättre än vad vi själva vågade hoppas. Den blevväldigt mycket bättre än vad trodde. 1 samband med budgetpresentafionen , förklarade : "Aldrig fidigare kommer det att gå snabbare utför än under dettaförsta socialdemokratiska regeringsår ." kan var och enjämföra uttalande med vad som faktiskt har skett. I jämförelsemed förutsägelser framstår veckotidningarnas horoskop som höjdenav tillförlitlighet. Man brukar ofta höra i den ekonomisk-politiska debattenatt det nu i efterhand står klart att den devalvering som de borgerligapartierna så häftigt motsatte sig var väl avvägd och sattes in vid precis rätttidpunkt. Därmed är egentligen också sagt att regimskiftet kom vid rätttillfälle. Den borgerliga majoriteten hade kört fast. Den plågades svårt avhandlingsförlamning och splittring. Den körde vidare i gamla hjulspår utan förmågafill en omprövning av politiken. Men väljarna ville ha en ny regering och därmed mindre avsvångrem och mer av svängrum för arbete och produkfion i det svenska samhället. Vad berordå framgångarna pä? 3 protokoll 1983/84:70-71 förklaring är den strategi regeringen följer - den tredjevägens strategi. Framtid för , utarbetades avarbetarrörelsen och är fortfarande regeringens grundläggande strategi ikrispolitiken med bl. a. dess offensiva satsningar på industrin. Devalveringen ändrade i ett slagförutsättningarna för de svenska företagen pä världsmarknaden. De ekonomiskaframgångarna beror också på att vi kunnat märka en internationellkonjunkturuppgång. Men denna förklaring skall inte överdrivas. har detnästan bara varit i som man kunnat se en uppgång. I har detekonomiska läget varit fortsatt dystert. Det är först som mankunnat se en del positiva tecken i . Så vi har inte haft så stor draghjälp av konjunkturen.Världshandeln har i stort sett legat stilla . Ett tecken på att de svenska framgångarna inte främstberor på bättre konjunkturer är ju de ökade marknadsandelarna. har ökatsin marknadsandel inom OECD-området på bearbetade varor med 7,. Detta harskett i mycket hård konkurrens med företag från andra länder. Vi har haftframgångar icke därför att konjunkturen och handeln i världen har gått upp utandärför att vi har vunnit en ökad marknadsandel inom den handel som faktisktsker. Men regering och riksdag kan bara skapa ramarna ochförutsättningarna för den ekonomiska utvecklingen. För att uppnå de ekonomiskamålen måste de agerande i samhället bidra. Därför skall det understrykas att deekonomiska framgångarna inte kunnat uppnås utan en positiv medverkan frän mångaolika håll. Löntagarna har visat en stor ansvarskänsla genom att maninte begärde kompensation för devalveringens effekter. Detta var enförutsättning för att devalveringen skulle lyckas. Pensionärerna har genom sina organisationer tagit sittansvar för landets ekonomi genom att acceptera en avräkning för devalveringenseffekter. De kan nu konstatera att de trots denna avräkning fått höjdapensioner även 1984, och de som har lägst pension har fått den relativt setthögsta höjningen. Prisföljsamhet skall i fortsättningen gälla, vilket betyderatt pensionärerna 1985 får full ersättning för inflationen . Detinnebär med all sannolikhet högre pension 1985 än om den borgerliga politikenfått fortsätta att gälla. Också företagen har stor del i landets ekonomiskaframgångar. Det har visat sig att vår industri var betydligt friskare och merlivskraftig än vad många trodde - när den fick chansen. Företagen har snabbtkunnat anpassa sig till de nya förutsättningarna, som bl. a. devalveringenskapat. Det visar en styrka som ger hopp för framtiden. Det är klart att lönsamheten och vinsterna ökar mycketstarkt. Det är inte, som sade, mycket lönsammare att placera ispekulationskapital. Räntan 1983 är lika med avkastningen pä totalt arbetandekapital i företagen, och kan det förväntas bli bättre. Räntan, som hanklagar över, är för hög men den har faktiskt sänkts med 1 eller sedan vihade en borgerlig regering. Men företagen hade inte kunnat nå sina framgångar om intede enskilda arbetarna och tjänstemännen gjort betydelsefulla insatser. Eninternationell undersökning visar att de svenska löntagarna har en ovanligt godarbetsmoral, som är så hög att den är en stark konkurrensfördel för företagen.Som trolig orsak till den höga arbetsmoralen anges de arbetsrättsliga reformersom genomfördes första hälft. Detta är ett uttryck för attden svenska modellen har haft och fortfarande har en stark inneboende kraft. Det är också ett effektivt svar på högernsskräckpropaganda mot facket och mot de lagar som gett de anställda rättigheteri samhället. Vi har sannerligen ingen anledning att tämja facket. Fackföreningarnahar ett ansvar för samhället som man kunde önska att en del andra skulle ha. På samma sätt som framgångarna hitfills varit beroende avmånga grupper, kommer också framöver att krävas insatser från alla för att viskall lyckas föra ur krisen. Det viktigaste för att den ekonomiska politiken skalllyckas är att devalveringens konkurrensfördelar inte äts upp av pris- ochkostnadsökningar. Därför måste inflationen pressas ned kraftigt.Regeringens rnälsättning är att den skall ned till nivån under loppet av1984. Vi kan redan nu se att många tar ett akfivt ansvar för attdenna målsättning skall uppnås. Kommuner och landsting har i stort settundvikit skattehöjningar. har också ökningen av de kommunalaavgifterna hållits nere. Efter en central rekommendation från hyresgäströrelsen ochde allmännyttiga bostadsföretagen finns det också en förhoppning om atthyresökningarna skall rymmas inom inflationsmålet. Ännu är det för tidigt att ha någon uppfattning om huravtalsrörelsen slutar. Men det tycks också hos löntagarna och derasorganisationer finnas en insikt om att höga nominella löneökningar inte ärmycket att sträva efter, om man tvingar upp prisnivån. Men kraven på återhållsamhet kan sannerligen inte riktasenbart mot löntagarna. Också företagen måste besinna sitt ansvar. Derasprissättning bör utgå från det uttalade inflationsmålet . Även de som ägerskog bör f. ö. besinna sitt ansvar. När regeringen i kompletteringspropositionen i vårasförsta gången nämnde inflationsmålet möttes det med skepsis från många håll.Men efter hand har bedömningen hos allt fler blivit att målsättningen är möjligatt uppfylla. Därmed skulle ett mycket vikfigt steg tas för att åter göraSverige starkt. Tiden efter valet har varit händelserik.Tillståndet i ekonomin är förändrad. Det är därför förvånande att ta del av deborgerliga partiernas motioner om den ekonomiska politiken. Där har egenthgen ingenting hänt. Det är samma gamlatrötta borgerlighet, med samma gamla förslag och samma gamla polifik. Det finns, med något undantag när,dä det gäller skatter och familjer, inte en enda ny tanke, inte ett enda nyttförslag. Allt går i samma hjulspår som förut. De borgerliga partierna företräder samma politik somnär de hade majoritet i och var ansvariga för landets skötsel: enförtorkad åtstramningspolitik som riktar sig mot de svaga i samhället. Mendenna pohtik avvisades av väljarna i valet . De första borgerliga åren kännetecknades av ekonomisktlättsinne. Statens utgifter för alla möjliga ändamål ökade snabbare än någonsinfidigare. drev man igenom skattesänkningar, framför allt till gagnför de välsituerade. Det var de borgerliga, för att citeraDagens Industri, bedrev "de lösa hängslenas ekonomiskapolitik". Det måste naturligvis sluta illa. Och det gjorde detockså. I något av panik lades den ekonomiska politiken om åt andra hållet.Hösten 1980 inleddes den förtorkade åtstramningspolitikens tid. Resultatet kunde mycket snart avläsas iarbetslöshetsstatistiken. En sådan ensidig åtstramning som de borgerligagenomdrev, i en nedåtgående konjunktur, leder obönhörligen till en ökning avarbetslösheten. Den drabbar dessutom i första hand de svaga grupperna. har vi lagt en stram budget, eftersom vi delvis är i enkonjunkturuppgång. Men trots det vill de borgerliga, åtminstone verbalt sett,dra åt ännu hårdare.