prot · G70946 · 1983-12-31 00:00:00 — har sedan dessa bedömningar gjordes en del avbudgivningen års avtalsrörelse startat, och denna inledandebudgivning tyder inte på att lönekostnadsutvecklingen skall kunna begränsas pådet sätt som regeringen antagit. LO:s bud leder tvärtom till en väsentligtstörre ökning av lönekostnaderna - det talas om tvåsiffriga tal -och därmed ohjälpligt också till en högre inflationen. Det är värt att noteraatt detta bud har lagts trots regeringens förslag om löntagarfonder och omförändringar i skattereformen. Regeringens inflationsprognos måste därför i dag- precis som tidigare - ses som en from förhoppning. Det är mycket litet av dekonkreta åtgärder som regeringen vidtagit eller nu föreslår som kan bidra tillatt hålla inflationen nere på . Det är ett försök attprata ner inflationen. Vi i finner att regeringens inflationsprognosför 1984 inte är trovärdig, och vi ställer oss därför också tveksamma till denförsörjningsbalans som man nu upprättat. Det finns anledning att återkommatill det här redan om en månad, när budgetpropositionen läggs fram, och jagskall därför inte stanna här, utan nöja mig med att bara konstatera attinflationsbekämpningen är och måste vara en central del i vår ekonomiskapolitik, att regeringen har ett betydande ansvar för att inflationen i Sverigeligger högre än i de länder som vi har att konkurrera med och att det alltjämtär sannolikt att inflafionen kommer att ligga väsentligt över de antaganden somgjordes i samband med att skattereformen ursprungligen överenskoms. ekonomiska politik kännetecknasav att vi i motsats till regeringen säger samma sak som före valet iseptember 1982. Det är en realistisk och långsiktig ekonomisk politik för attkomma till rätta med balansrubbningarna i svensk ekonomi. Vi vill stärka detsvenska näringshvets internationella konkurrensförmåga, vi villskapa ett förmånligare investeringsklimat, bl. a. självfallet genom att avvisalöntagarfonderna, och vi vill underlätta bildandet av nya företag. Och vi vill,vilket framför allt är aktuellt, på allvar ta itu med underskottet i denoffentiiga sektorn, företrädesvis genom verkliga besparingar i statsutgifterna.Vi anvisar redan nu ett antal sådana besparingar som skulle minskabudgetunderskottet rejält jämfört med socialdemokraternas förslag, och viåterkommer med ytterligare sådana förslag till nedskärningar i statsutgifternaunder den allmänna motionstiden . De farhågor som utlöstes av densocialdemokratiska löftespolitiken har besannats. Statsutgifterna har återskjutit fart. Det totala skattetrycket har skärpts och budgetunderskottet harstigit. Vi kan konstatera att löfteskarusellen har snurrat färdigt för den härgången. Det blev ju närmast idiotstopp, och den karusellen lär väl inte börjasnurra igen förrän i valrörelsen . Men den oansvariga löftespolitiken harkostat vårt land av fördröjda och uteblivna besparingar. harsocialdemokraterna alldeles på egen hand gjort modifieringar iskatteöverenskommelsen som-delvis lett till att skattereformen förfuskats.Sammanlagt ett 30-tal skatter och avgifter har höjts eller nyintroduceratsunder det här dryga året. Om man inkluderar den i löntagarfondsförslagetingående vinstskatten, medför detta en ökad belastning på företagen nästa årmed . Konsumenterna har drabbats av höjd moms, av höjd bilaccis, avvideoskatt, av skärpt förmögenhetsskatt, av höjda reavinstskatter och av höjdskatt på bl. a. olja, el, tobak och alkohol. Dessutom blir sänkningen av denstatliga inkomstskatten mindre än vad som förutsattes i skattereformen. Ur detta virrvarr av svikna vallöften, av spirandeförväntningar och av en viss insikt i den ekonomiska verkligheten harregeringen sökt skapa en ekonomisk politik som på en gång skulle kunnabeskrivas som ett fullföljande av valrörelsens alla utfästelser och som enansvarig och hållbar ekonomisk politik för framtiden. Detta trollstycke varnaturligtvis dömt att misslyckas. Det blev varken det ena eller det andra: Å ena sidan haglar nu anklagelserna för löftesbrott överregeringen. Pensionärerna, de handikappade, barnfamiljerna, de studerande ochde biståndsaktiva är några grupper som känner sig svikna på grund av deutfästelser regeringen gjorde före valet men inte har levt upp till eftervalet. Å andra sidan visar sig regeringens s. k. sparpaket barainnehålla knappt 5 miljarder i bestående saidoförbättringar, varav en ickeobetydlig del uppnås genom konventionella skattehöjningar. Obalansen i denoffenthga sektorn och det stora budgetunderskottet i statsbudgeten består. Förtrytelsen och besvikelsen över regeringspolitiken ärdärför nu påtaglig på många håll i samhället. I en reservation som och står bakom ifinansutskottet skisseras en väg som snabbare och säkrare skulle föra vårt landur underskottens moras. Mittenreservationen bygger på den politik som de båda partiernautformade i regeringsställning, framför allt Vissa ekonomiskpolitiska åtgärder, m. m. Vissa ekonomiskpolitiska åtgärder, m. m. Den visar att man kan förena samhällsekonomisktansvar med omsorg om de grupper som har svårast att värja sig mot nyapåfrestningar. Den visar att en ansvarig besparingspolitik inte behöver stå istrid med en rättfärdig fördelningspolitik. En sådan politik kan baragenomföras i ett långt tidsperspektiv. Det är därför viktigt att den ekonomiskapolitiken och budgetpolitiken präglas av långsiktighet och planmässighet ochinte som av ryckighet och kortsiktig löftespolitik. Med dessa ord yrkar jagbifall till reservationerna 2, 5 och 7. 6HANS i (vpk); Det är viktigt att i denna ekonomiska debattslå fast att de problem som vi har att brottas med i den svenska ekonomin inteenbart är av konjunkturen art utan också av strukturell karaktär, dvs. de berorpå en kapitalismens inneboende kris som inte kan lösas med kortsiktigaåtgärder. Trots detta måste naturligtvis en politik föras även på kort sikt,men då insatt i ett längre perspektiv med en klart uttalad målsättning om attskapa nya arbetstillfällen och bedriva en rättvis fördelningspolitik. Det räcker inte med att återigen blicka framåt någothalvår eller så och peka på att det kanske kommer en konjunkturuppgång. För omden kommer - vissa tecken tyder på det - ger den ändå inget bestående uppsvingför de kapitalistiska ekonomierna. Det kommer förmodligen aldrig att finnas en ekonomiskmiljö för återupprepande av den politik som fördes ,då en god och relativt jämn ekonomisk utveckling med höga och stadiga vinsterför bolagen gav ett utrymme för reformer som gynnade dem som skapaderikedomarna, även om det mesta då som förbehölls kapitalägarna. Den offentliga sektorns socialt och ekonomiskt viktigadelar byggdes ut, och genom den har de arbetande i kamp mot kapitalägarnalyckats få fill stånd jämnare inkomstfördelning, förbättrad levnadsstandard ochutbyggd samhällsservice. Men den offentliga sektorns utbyggnad har också varittill stor nytta för den industriella produktionen genom skapande av s. k.infrastruktur och övertagande av reproduktiva uppgifter som vård ochbarnomsorg, så att arbetskraften har kunnat ställas till industrins förfogande. har den kapitaHstiska ekonomiska utvecklingen skapat reservarmé av arbetslösa, och det ligger i klasskampens natur att denoffentliga sektorn nu angrips i syfte att bevara en större andel av det ilandet producerade värdet i privata händer. står arbetslösa i kö för att ta jobb till snart sagtvarje pris. behöver inte kapitalet för detta ändamål någon utbyggd offentligservice. Och - det är viktigt att påpeka - kan man lyckas rasera delar av denoffentliga sektorn, som det naturligtvis ändå finns ett stort behov av,friläggs dessa behov hos människorna för profiterande från den som kan lyckasarrangera privat vård, privata daghem osv. Kännetecknande för dagens är att det nu sker enförskjutning mot större skillnader mellan samhällsklasserna. Antalet miljonärerökar snabbt. Koncentrafion av kapital och makt sker fortlöpande, och i detavseendet är vårt landett av de främsta. En inte särskilt hedrande placering rhed tanke på de stoltaparoller som burit fram socialdemokratin under dess nära halvsfci.el-långaregeringstid. Jag skall erkänna att tendensen har förstärkts kraftigt under deborgerliga regeringarnas år, men grunden för denna utveckling var lagd avsocialdemokratin i regeringsställning. Vad som mera kännetecknar dagens situation i vårt land äratt den samhällsförmögenhet som byggdes upp genom den offentliga sektorn ochsom 1977 var av den samlade finansiella förmögenheten i landet nu harbytt ägare. ligger den offentliga sektorn på minus medan banker,finansbolag, storföretag och olika långivare dominerar kapitalbildningen ochdärigenom naturligtvis har de resurser som behövs både för en nödvändigindustriell utveckling och för en utbyggnad av den service som det finns behovav men som den offentliga sektorn inte klarar när den drabbas av åtstramningar.Detta är ett stort problem i dagens ekonomi. Tyvärr finns det inget i dagens ekonomiska politik frånsocialdemokratiskt håll som visar att man är beredd att med kraft attackeradessa missförhållanden. Tvärtom slår man fast i den proposition som vi nubehandlar, och det fullföljs i finansutskottets betänkande, att först sedan den"konkurrensutsatta sektorn" fått sitt kan det tänkas bli utrymme fören utbyggnad av den offentliga sektorn. Det här är en mycket allvarligmålsättning. Det är ett direkt fullföljande av den politiska ideologi somkännetecknade de borgerliga regeringarna. Jag håller med om att industrisektorn måste utvecklas.Självfallet är det så. Rader av förslag till hur sådan utveckling skall kunnakomma till stånd lämnas i vpk-motioner på skilda områden. Jag vill peka på attvi har massor av förslag, även om dessa inte är föremål för behandling . Jag vill också gärna peka på att när man nämner dessasaker i den allmänna ekonomiska debatten, gör man en boskillnad mellanindustriell verksamhet och samhällelig verksamhet. Jag vill för min del slåfast att en industriell utveckhng kan ske främst genom samhälleliga åtgärderoch inte nödvändigtvis måste åstadkommas genom stimulans av det kapital somfinns i privata händer. Man kan med fördel dra in medel fill det allmänna ochdärigenom åstadkomma den utveckling som är nödvändig för att fä ordning påsvensk ekonomi och skapa nya jobb. Faktum är ju att industriinvesteringarna minskar och hargjort så under flera är. Sänkta marginalskatter för de högavlönade,devalveringar, sparsti-mulanser, reallönesänkningar etc. har inte kunnat ändrapå detta förhållande. I stället har - trots en för kapitalägare gynnsampolitik -utlandsinvesteringarna ökat starkt , ochdärigenom har man exporterat arbetstillfällen. Den av socialdemokraterna efter valet genomfördadevalveringen brukar framhållas som exempel på en lyckad politik, eftersomexporten ökar, handelsbalansen förbättras och vinsterna i bolagen stiger tillnya höjder. Men man kan inte, som många gör, påstå att det går bra för ,utan att väga in de enorma kostnader som en fortsatt hög och förstärktarbetslöshet innebär. Man kan inte säga att det går bra för och glömmabort den Vissa ekonomiskpolitiska åtgärder, m. m. Vissaekonomiskpolitiska åtgärder, m. m. Vänsterpartietkommunisterna anser att huvudinsatserna i den ekonomiska politiken måsteinriktas på att bringa ned arbetslösheten. Detta betyder inte att vi struntar ibudgetunderskott eller räntor. Det betyder inte att vi nonchalerar deekonomiska problem som följer med en stor upplåning. Men det betyder att vifrån kommunisterna anser att problemen med ökandebudgetunderskott inte kan lösas förrän man får de arbetslösa i arbete. Vi anseratt man måste börja att lösa problemet med underskottet av arbete, för attkomma åt underskottet i budgeten. Jagsåg ett referat i av ett ekonomiskt seminarium som SSU hadeanordnat utifrån den Wigforsska tesen om att vi aldrig blir så fattiga att viinte har råd att arbeta. Enligt referatet skulle finansministern ha ställtmotfrågan: Vem skall betala vårt arbete? Dessa två frågor ställda från SSUresp. finansministern visar på ett tydligt sätt var frontlinjen i denekonomiska politiken går . Påhögersidan finns regeringen, de borgerliga partierna, arbetsköparföre-ningenoch ett stort antal ekonomer. På vänstersidan, den mer offensiva sidan, finnssåvitt jag förstår stora delar av fackföreningsrörelsen inom både privat ochoffentlig verksamhet, kommunisterna och ett antal ekonomer somvågar sticka upp mot etablissemanget. HerrÅsling sade att det går en skiljelinje inom socialdemokratin,och han utmålade det så att den socialistiska delen skulle ha tagit över. Jagskulle vilja säga att den framlagda ekonomiska politiken visar på rakamotsatsen. Det går en skiljelinje inom socialdemokratin, men det är högern somför tillfället har medvind. Vänsterpartietkommunisterna anser att vägen ut ur krisen inte kan sökas på bara ett sätt utanpå två. Både den industriella och den offentliga sektorn måste byggas ut.Jobben skapas snabbast inom den offentliga verksamheten, där vi snabbt frånregering och riksdag kan påverka investeringar och anställningar för att fyllaviktiga behov i samhället. Vembetalar då detta arbete, såsom det uttrycktes i ? Ja, förutomden--vanliga produktionen av olika nyttigheter som säljs på marknaden betalasen stor del av det man satsar på nya jobb tillbaka i form av skatter ochsociala avgifter, som människor i arbete behöver mindre bidrag försitt uppehälle. Arbetslösheten har enorma kostnader. Ingen har ännu kunnaträkna ut hur stora de är. Men det har gjorts försök, och varje gång kommer man framtill ofantligt höga siffror. För inte så länge sedan visades det också att t.o. m. dödligheten ökar bland de arbetslösa. Dämtöverär det ju ett faktum - och detta faktum finns att studera i vår ekonomiskamotion och i reservation 3 som är fogad till betänkandet om den allmännaekonomiska politiken - att vi vill gå längre än regeringen när det gällerbeskattningen av förmögenheter och av aktier genom skärpt omsättningsskatt påaktier och genom ökad förmögenhetsbeskattning. Detta ger också ökade inkomsterför staten som kan användas för att skapa nya arbetstillfällen. När det gäller de tvåbeskattningar jag nu nämnde - en ökad beskattning på förmögenheteroch en omsättningsskatt på aktier - är det från min sida bara att inkasseraerkännandet av vpk-politiken. Under en rad år har vi föreslagit just sådana härskatteskärpningar, men förslagen har tidigare mötts av motstånd frånsocialdemokraterna. Tyvärr är skattesatserna alldeles för låga, och även om skatternanaturligtvis ger statskassan inkomstökningar, finns mycket mer att hämta pådessa områden för att göra satsningar som minskar arbetslösheten. När man frånregeringens sida föreslagit dessa skatter, och då särskilt omsättningsskattenpå aktier, har man velat göra en markering gentemot dem inom arbetarrörelsensom tycker att det är orimligt att somliga kan göra sig stora förmögenheter påbörsspekulafioner, medan vanliga människor får dra åt svångremmen. Men det härvar ett bra drag från regeringens sida - det var bara alldeles otillräckhgt.Farhågorna för konsekvenserna på börsen var helt obefogade. Det visas främst avatt börsen gjorde ett glädjeskutt dagarna efter att beskattningen hade införts.På börsen blev man helt enkelt lättad, och man sade: Jaså, blev det inte värre!Och så körde man vidare. - Det finns alltså utrymme för att ta ut mer från . Men naturligtvis känns det ändå tillfredsställande att detsom inte för så länge sedan var vpk-politik och bedömdes som helt orealistisktoch utsiktslöst nu är regeringspohtik och högsta visdom, även om ingreppen ärotillräckliga. Jag skall ägna htet tid åt att översiktiigtbeskriva vpk:s alternativ till den föreslagna budgetpohtiken. Till att börja med vill jag göra klart för socialdemokraternaatt vi accepterar en del av de besparingar som regeringen har föreslagit, medanvi avvisar andra, som vi inte anser vara förenliga med en rättvisfördelningspolitik. Dit hör t. ex. slopandet av matsubventionerna, vilket vianser vara en helt felaktig politik. Matkontot är drygare för dem som har småinkomster och många barn, och prisökningarna på maten är tillräckligt storautan att regeringen behöver dra undan subventionerna. Subventionerna kom till , då regeringenefter omfattande protester mot matprishöjningar insåg att man kunde motverkamomsens fördyrande effekt genom att införa subventioner - det var naturligtvishelt i linje med vpk:s krav på att slopa momsen på mat. Samma sak hände för ettår sedan, då momshöjningens effekter på matpriserna eliminerades genom ökadesubventioner. Det är sorgligt att se att regeringen nu helt harövergivit denna linje och tar bort subventionerna. Förutom att självasubventionerna fördyrar maten för de svenska hushållen med ca 850 miljoner kommer- ovanpå detta - en automatisk momshöjning med ca 150 miljoner. Vpk håller fast vid kravet på att matprishöjningar måstebekämpas på alla sätt. Vi accepterar inte att subventionerna nu tas bort. Detär ett steg i helt felaktig riktning. Vidare är det helt uteslutet att vi kan gå med på attsvika vallöftet till pensionärerna, som vi anser skall skyddas motförsämringar. Det sägs så fint i regeringens propositioner attbesparingsförslagen måste drabba rättvist. Vissa ekonomiskpolitiska åtgärder, m. m. Vissa ekonomiskpolitiska åtgärder, m. m. anser viinte att de gör, om pensionärerna åter får försämringar. Urholkningen av pensionerna inleddes , dåborgarna satt vid makten. Undan för undan har sedan ytterligare försämringardrabbat just pensionärerna. För vpk är det nu ett oeftergivligt krav att fulluppräkning av basbeloppet skall ske. Vi har flera viktiga krav i våra ekonomiska motioner, somundan för undan kommer att tas upp av andra talare, men jag har velat markeradessa två punkter som speciellt viktiga. För oss i vpk är det helt omöjligt att acceptera enurholkning av u-landsbiståndet. I stället föreslår vi att man avbryter det dyramilitärprojekt som innebär. Man har visserhgen beslutat om attstarta projektet, som kommer att kosta statskassan en ofanthg mängd miljarder,men det är ännu inte för sent att slå till bromsarna. Flygplanet heter numeraGripen och har av en vaken allmänhet, som tvingas betala stora summor tillförsvaret, döpts till Dyr-Gripen .Det tycker j ag är ett mycket passande namn. Från vpk:s sida vill vi också riva upp denskatteöverenskommelse med borgarna som socialdemokraterna har gjort. Regeringenhar ju försökt frisera denna skatteöverenskommelse något genom ändringar iskatteskalorna för de högst avlönade, men i allt väsentligt kvarstårskattereformen som en orättvis reform. Jag kan bara konstatera att denuppvaktning som gjordes från för någon månad sedaninte har resulterat i något slags omtänkande från regeringens sida. Vår samlade budgetpolitik innebär att man skyddar viktigaområden från nedskärningar, som man ökar inkomsterna genom höjning avförmögenhets- och aktiebeskattning och minskning av det militära slöseriet. Vi lägger också fram förslag om hur man skall ge högstaprioritet ät en utbyggnad av såväl industrisektor som offentlig sektor isamhällsregi. Och vi föreslår att man river upp det beslut som togs av deborgerliga och som innebär att kommuner och landsfing går miste om en väldigtstor del av sina intäkter - skatteintäkter frän juridiska personer.Socialdemokrater och kommunister skrek i högan sky när borgarna gjorde detta,och vi betecknade det båda som konfiskation när det beslutet fattades. Det ärhög tid att upphäva den konfiskafionen och ge den offentliga sektorn ettvälbehövligt fillskott för dess utveckhng. Sammantaget vill vi benämna denna politik som en politikför arbete och utveckling. Det är en politik som har till syfte att skapa nyajobb, och det anser vi är den enda vägen att komma ur de ekonomiska problemen.Det skulle kännas skönt för svensk arbetarrörelse om socialdemokraterna kundebryta med den borgerhga ideologi som kännetecknar regeringens politik ochi stället söka lösningar bland de alternativ som faktiskt finns och som försut i en bred, engagerad debatt inom arbetarrörelsen. Men det kanske kommer detockså. Jag är den siste som ger upp hoppet. Det kanske blir som medaktieskatten att det som är orealistiskt är högsta visdom ochregeringspolitik. Den som lever får se. Med dessa ord, herr talman, yrkar jag bifall till samtligavpk-reservationer i betänkandet. 7ARNE GADD (s): I finansutskottets betänkande nr 15 om"vissa ekonomiskpolitiska åtgärder, m. behandlas regeringensproposition nr 40 med samma rubricering. Kammaren har från de borgerliga representanterna fåtthöra hur fel regeringens politik är och hur olyckligt det är attfinansutskottets socialdemokrater sluter upp bakom regeringens politik. Detsom sagts av dessa parfiers företrädare - , och - kan man säga är sammanfattningar av det som de borgerliga partiernafört fram i sina partimotioner och i sina reservationer till utskottetsbetänkande. Det finns anledning att helt stilla erinra om att skälettill att vi är tvingade att diskutera nedskärningar och skattehöjningarär den politik som fördes i . Det hör ju till attborgerliga debattörer förtränger detta enkla lilla faktum. Kanske gör de detmed insikten om att de egentligen borde tona ner kritiken mot regeringen. De sämsta rådgivare vår nuvarande regering skulle kunnavälja är ju de som rörde till ekonomin 1976-1982, dvs. Åsling, ochTobisson och hans partivänner. När lämnade överfinansdepartementet till de borgerliga ministrarna gjorde han det medstatsfinanser i balans. Han gjorde det med ett land med en sysselsättning på enhelt annan nivå än . Trots svårigheter var de flesta i arbete. Han gjorde det med bedömningen av ;s experter att Sverigesekonomi den gången var den bäst skötta i världen. Då var detverkligen fråga om ett "dukat bord". är förhållandena de direkt motsatta. Otaligt mångagånger får vi påminna om att det saknades 90 miljarder i statens budget närsocialdemokratin tog tillbaka regeringsmakten . Otaligt fårvi påminna om att lånade nästan 25 miljarder utomlands när till sistdet svenska folket tröttnat på att regeras av partier som så komplettmisslyckades med sina uppgifter och som inte heller kunde hålla sams inbördesutan gav två allvarliga regeringskriser mitt under en svårinternationell ekonomisk kris. Ta alltså inte mun så full som ni gör när nikritiserar socialdemokratin. Det är mitt råd, för folk minns vad ni dög tillunder . Det vi nu behandlar är ett ekonomisk-politiskt paket varssyfte är att före nästa budgetår skära ned utgifter och öka statensinkomster, allt i enlighet med arbetarrörelsens bestämda uppfattning attSverige måste både spara och arbeta sig ur krisen. Regeringens proposition innebär en förstärkning avstatsbudgeten med 7 200 miljoner och måste ses som ett led i en långsiktigekonomisk strategi för att göra sig likt igen. 5 400 iutgiftsnedskärningar och 1 800 i inkomstförstärkningar. Det som föreslås syftar till att alla skall ha ett arbete.I dag räknas ungefär 175 000 vara öppet arbetslösa. Det som föreslås syftar till att åter blir i ståndatt betala sina utgifter med egna inkomster och inte längre gör sig beroende avutländska längivare. Vissa ekonomiskpolitiska åtgärder, m. m. Vissa ekonomisk-politiska åtgärder, m. m. Det som föreslås syftar till attstat och kommun på grund av en blomstrande ekonomi i landet åter kan gemedborgarna den service som solidaritet och medmänsklighet kräver, dvs. attSverige rekonstrueras efter det borgerliga förfallet. Proposition 40 är alltså ett steg - men ett viktigt - i ennog så lång vandring tillbaka till en sund ekonomi. Det glädjande just nu äratt det tycks gå bra igen för . Långt ifrån att "blåsa faranöver" kan vi ändå se någonting av en ljusning framöver. Våra exportinkomster har ökat påtagligt. Det har lett tillatt underskotten i betalningarna till utlandet halverats på ett enda år.Sveriges beroende av utlandet minskar, och våra handlingsmöjligheter ökarsuccessivt. Industrins investeringar sjönk katastrofalt under de bogerligaåren. investeras bara två tredjedelar av vad som gjordes för tio årsedan. Den nedåtgående trenden har brutits, och förväntningarna hos landetsekonomiska expertis är att vi snart kan räkna med en ökning igen.