prot · G70946 · 1983-12-31 00:00:00 — Politiskt mod, pohtisk handlingskraft,politiskt ansvar - det är vad ett land i kris begär av sina polifiker; nämligenatt de vågar fatta nödvändiga beslut, att de- har kraft att fatta även svårabeslut och att de tar ansvar genom att fatta beslut i de avgörande frågorna. sin valrörelse 1982 med orden: " och vi skall ge det härlandet en regering." Han insinuerade att den regering som lagt fram ettsparprogram på , trots ett oerhört motstånd från den dåvarandeoppositionen, saknade politiskt mod. Han insinuerade att den regering som påbara ett drygt år halverat inflationen saknade handlingskraft, och haninsinuerade att den regering som i den långa och djupa lågkonjunkturen1980-1982 lyckades hålla arbetslösheten i på , som deni jämförbara länder låg på , inte tog politiskt ansvar. Vad ser vi framför oss ? Jo, en regering som i destora, svåra och viktiga frågorna uppenbart saknar mod, är totaltbeslutsförlamad och vägrar ta det politiska ansvar som tillkommer en regering iett land i ekonomisk kris. Det enda ekonomisk-pohtiska beslut av större vikt som densocialdemokratiska regeringen fattat - devalveringen - krävde varken någotspeciellt stort mått av mod eller handlingskraft. Annat är det nu när detgäller att ta itu med budgetunderskottet. har valt att inte i nuvarande läge ange särskildariktlinjer för budgetpolitiken. Vi har valt denna hnje av både principiella ochpraktiska skäl. Vi lade fram vårt budgetalternativ med betydande besparingar ijanuari . En del av våra förslag accepterades, en del förkastades. Att inuvarande läge - innan en ny budgetproposition skallframläggas för - återkomma för att korrigera regeringens misslyckadebudgetarbete är enligt vår uppfattning tämligen meningslöst. Det avgörandearbetet på att begränsa budgetunderskottet måste koncentreras till behandhngenav budgetpropositionen, som läggs på bord och somskall ge helheten i budgetregleringen. Då är rätta tillfället att göra dentotala avstämningen av samhällsekonomin. Regeringens sparproposition och utskottsmajoritetensskrivning skall dock - det skall gärna erkännas - noteras som ett uppvaknandesom man kan hälsa med tillfredsställelse. Det bekräftar också med all tydlighetvad vi hävdade i vår alternativa budget . Det legitimerar dock intenågot slags flykt från normala budgetrutiner. Det är som den verkligautmaningen beträffande den statliga budgetregleringen kommer. Då räcker detinte med den improviserade typ av tuvhoppning som regeringen uppvisar i sinsparproposition. Då behövs det konkreta, bestående insatser, om den svenskasamhällsekonomin skall komma på fast mark. Allvaret i dagens budgetsituation uttrycks med allönskvärd tydlighet i följande passus, som en bred majoritet i finansutskottetbestående av socialdemokrater, centerpartister och folkpartister har ställt sigbakom. Det är, herr talman, en så central formulering att jag tar mig frihetenatt citera: "Det är lätt att förstå att en utveckling av dettaslag inte kan fillåtas fortgå. Bryts inte mönstret hamnar vi snart i ett läge,där merparten av statens inkomster måste användas till att betala räntor påstatsskulden. Förutom de svåra stabiliseringspolifiska ochfördelningspolitiska problem som uppkommer vid finansieringen av ett fortsattväxande budgetunderskott leder den här skisserade utvecklingen fram mot en situationi vilken vi - vare sig vi vill det eller ej - kan tvingas att göra drastiskaoch mycket långtgående omprövningar av den offentiiga sektorns storlek. Enutveckling därhän är enligt utskottets mening oacceptabel. Som utskottet ser det står vi nu inför valet att antingenomedelbart vidta åtgärder för att minska underskottet eller att senare - ochden tidpunkten ligger inom en förutsebar framtid - tvingas att acceptera attden offentliga sektorn kraftigt skärs ned. Låt oss tänka att den teoretiska situationen inträffar attstatsskuldräntorna fortsätter att växa till de totala statsinkomsternasstorlek. I det läget kan inte ens en nedläggning av all statiig verksamhetförhindra att statsskulden fortsätter att växa. I själva verket inträffar dentidpunkt då ingen återvändo finns än när räntorna blir likastora som inkomsterna." Utskottetdrar slutsatserna och säger: "Det är emellertid utskottets betämda uppfattning attvi genom väl avvägda åtgärder ännu kan häva den utveckling som härskisserats. De åtgärder som krävs kommer emellertid att vara så omfattande attinte några samhällsområden kan undantas. Vi måste alla vara med och göra deuppoffringar som krävs. I annat fall kommer vi att inom helt haurholkat grunden för vår välfärd och hela den offentliga sektorns verksamhet." Detta är ett oerhört väsentligt inslag i finansutskottetsbetänkande, och det är värdefullt att detta har kunnat sägas i stor enighet.Samma sak, om än i andra ord, sades i mittenregeringens finansplan i januari1982. Men då hade socialdemokraterna börjat sin valrörelse, och då opponerademan energiskt mot vad som redan då framstod som en otvetydig och ofrånkomligsanning. Vissa ekonomiskpolitiska åtgärder, m. m. Vissa ekonomisk' politiska åtgärder, m. m. Mot dettakontrasterar, som sade här , bjärt statsministerns lättsinnigaord: "Visst kan vi göra fler besparingar öm vi hittar några" och densocialdemokratiska partisekreterarens ord: "kommer det att bli enlugnare period fram till valet . De svåra besluten är redan tagna. Någrafler Alexänderhugg blir det inte". Tydligareän så kan väl inte frontiinjen i "rosornas krig" ha illustrerats. som insiktsfulla socialdemokrater - och till demräknar jag finansministern, förhoppningsvis, och finansutskottets ordförande,som stod bakom den skrivning jag citerade - klart inser problemets vidd ärde fjättrade fill händer och fötter i den politiska rörelse de tillhör. Det göratt deras handlingsfrihet är så ytterligt begränsad. I ett läge där budgetunderskottet är på väg att löpa amokförmår regeringen i stort sett bara att fatta beslut om skattehöjningar,engångsbespa-ringar och bokföringstekniska avlyft. Det är detta jag kallar förden tuvhoppning vi bevittnar i den sparproposifion vi behandlar . Ändå är den nuvarande regeringens förutsättningar i två avseendenavsevärt bättre än den föregående regeringens. För det första har man enopposition som tar ansvar i stället för att obstmera. För det andra är deninternafionella konjunktursituationen avsevärt mycket bättre. och har i sin reservation uttalat attbeslut måste fattas om väsentligt större besparingar än vad regeringenföreslår. Man har visat på områden som sjukförsäkringen, statsbidragen fillkommunsektorn, räntebidragen till bostadsbyggandet, hyresrabatter, skattereduktionenför fackföreningsavgifter m. m. Sammanlagt uppgår förslagen fill ca 10 miljarderkronor. Detta är enhgt vår uppfattning ett absolut minimum. Ibudgetproposifionen måste besparingsförslagen gå ännu längre. Centernär för sin del beredd att ta detta ansvar. Den nödvändiga begränsningen av budgetunderskottet har iden politiska debatten ibland ställts mot en rättvis fördelningspolifik. Dettahandlade hela diskussionen om under valrörelsen . För att leda dennamotsatsställning i bevis har man i regel jämfört effekterna avutgiftsnedskärningarna på enskilda hushåll med ett läge där över huvud tagetingenfing förändrats. Det är naturligtvis i detta läge helt orealistiskt. Utebhvna besparingar kommer att leda till effekter påinflation, räntor m.m. som drabbar hushållen hårt redan på kort sikt. På längresikt skulle en sådan politik fördjupa de ekonomiska problemen och innebära ettdirekt hot mot hela vår välfärd. Vi vill aUtså från sida understryka attbesparingspolitiken inte står i strid med en rättvis fördelningspolitik utan istället är en förutsättning för att en sådan uthålligt skall kunna bedrivas. utvecklades i Fälldinregeringen enfilosofi för hur besparingsarbetet bör utformas fördelningspolitiskt. Det gälldeatt förena fullt samhällsekonomiskt ansvar méd en intensiv omsorg om de gruppersom har svårast att värja sig mot nya påfrestningar. I det omfattande, betydelsefulla och nödvändigaspararbetet kunde varje sparåtgärd riktad mot mera generellt utgående bidragkombineras med särskildainsatser för de sämst ställda. Det är alltjämt linje att besparingarnaskall skapa resurser att slå vakt om medborgarnas grundtrygghet. Jag kan idetta sammanhang nämna några exempel. Närmomsen tillfälligt höjdes skyddades barnfamiljerna med höjda barnbidrag. Närpatientavgiften inom sjukvården höjdes infördes ett högriskskydd. Närindexberäkningarna för pensionen ändrades ökade pen-sionsfillskottettill förmån för de sämst ställda pensionärerna och för de handikappade. Närriksdagen beslöt i sjukförsäkringen infördes dels ett takför hur många karensdagar man kan ha, dels en s. k. fridagsregel, vilketär särskilt betydelsefullt för dem som deltidsarbetar. Närstatsbidragen till den kommunala barnomsorgen begränsades, gav man samtidigtkommunerna ökade möjligheter att genom lokala anpassningar undgå att låtabarnfamiljerna drabbas av beslutet. Närskatteunderlaget för kommunerna begränsades, byggdes den kommunalaskatteutjämningen ut kraftigt till gagn för de fattigaste kommunerna. Det är den vägen vi villgå i vårt besparingsarbete. Isocialdemokraternas före valet så upphaussade krisprogram Framtid för Sverigekan man i kap. 3 - En plan för återhämtning - läsa följande: "Denna politik bör haföljande innehåll; 1.Den ekonomiska politiken måste inriktas på att snabbt och påtagligt ta nerkostnads- och prisstegringen i . Målet måste vara att inte bara brytamed de senaste årens inflationsutveckling utan också nå en lägre ökning avkostnader och priser än i vår omvärld." Hurhar det då i verkligheten gått med de två föresatserna i denna centrala punkt ikrisprogrammet? Jo, den "snabba och påtagliga" minskningen avinflationen har i stället blivit en klar ökning. Och den lägre inflationstakteni förhållande till våra konkurrentländer har, från att vid regeringsskiftetnästan ha varit ett faktum, nu i stället blivit ett stort gap. Hösten1982 skedde efter regeringsskiftet en dramatisk höjning av den svenskainflationen, bl. a. beroende på devalvering och momshöjning, sominflationen i resten av västvärlden fortsatte att sjunka. Visserligen skedde enviss minskning av inflationen , när de omedelbara effekterna avdevalveringen klingat av, men marsseptember steg inflationenunder envist. Först skedde en mindre sänkning igen.Trots det ligger inflationstakten fortfarande över den nivå som gällde vidregeringsskiftet. Regeringenhar dock en lovvärd ambition att inflationen 1984 skall komma ned till , mende underliggande inflationstendenserna i vår ekonomi är oroväckande, antingenman analyserar problemet med utgångspunkt i löner och kostnader eller urmonetär synvinkel. Löneöverhängetfrån 1983 till 1984 beräknas till . Därutöver lär löneglidningen i denuppgående konjunkturen erfarenhetsmässigt kunna bli Vissaekonomiskpolitiska åtgärder, m. m. Vissa ekonomiskpolitiska åtgärder, m. m. minst 3 %.Den av regeringen kalkylerade lönekostnadsökningen på verkar därför mer änlovligt optimistisk, i all synnerhet om man betraktar den mot bakgrund av delsLO: s lönekrav på , dels PTK: s, TCO; s, KTK: s och upprördhet överde upprepade urholkningarna av marginalskattereformen. Kalkyler med monetära utgångspunkter tyder på att delångsiktiga förändringarna i inflationstakten rätt väl följer förändringarna ipenningmängden, med ca 7 kvartals eftersläpning. Även om man får ta denmodellen med en viss reservation skulle man - om man vill tillämpa detbetraktelsesättet - få se fram emot en inflationstakt på . I och reservation gjordes eninflationsbedömning på . Det finns ingen anledning att nurevidera den bedömningen, men det finns möjligen anledning att betona attrisken är påtaglig att vi då var för optimistiska. Det mest besvärande för den socialdemokratiska regeringenstrovärdighet internt måste dock vara sysselsättningsutvecklingen. Efterregeringsskiftet har arbetslösheten månad för månad - utom - legathögre än under mittenregeringens fid. I genomsnitt har ca 20 000 fler människor gåttarbetslösa i än - detta trots att regeringen satsat ca20 miljarder kronor på arbetsmarknadspolitiska åtgärder, vilket bl. a. inneburiten kraftig ökning av antalet människor i beredskapsarbete. Varken devalveringen eller den förbättrade internationellakonjunkturen har förmått ändra den dystra bilden. Orsaken till den havereradesysselsättningspolitiken måste stå att finna i de många rent näringsfientligainslagen i den socialdemokratiska pohtiken, t. ex. kraffiga skattehöjningar påarbetande kapital. Höjningen av förmögenhetsskatten åderlåter t. ex. mångasmåföretag på ytterligt viktigt utvecklingskapital. Ständigt nya byråkrafiskakrångligheter och sist men inte minst hotet om införande av kollektivalöntagarfonder har dämpat utvecklingen och utvecklingskraften i näringslivet. Låt mig avsluta med att konstatera attorsaken till att regeringspolitiken så totalt kört fast varken är en svårinternationell konjunktur eller en obstruerande opposifion. Nej, orsakerna ståratt finna i den interna splittringen i socialdemokratin, i den förda politikenoch i den socialisfiska ideologi som man nu på nytt för in i det svenska samhälletmed sina löntagarfonder. Allt fler människor inser nu att det här landet behöver enregering som visar politiskt mod, som har politisk handlingskraft och som tarsitt politiska ansvar. Med det anförda ber jag att få yrka bifall tillreservationerna 2, 5 och 7 till finansutskottets betänkande nr 15. 5BJÖRN (): Ett drygt år av socialdemokratiskregeringspolitik har inte medfört några avgörande trendbrott i svensk ekonomi.Precis som under de sista årenpå och kännetecknas svensk ekonomi av en låg tillväxt, av otillfredsställande investeringar, av en fortsatthög arbetslöshet och av stora underskott i den offentliga sektorn.Inflationstakten, som internationellt sett varit avtagande, är alltjämt förhållandevishög i och betydligt högre än i omvärlden. Denna allmännaekonomiska utveckling är i vissa avseenden densamma som i flertalet andraindustriländer i västvärlden, och den är naturligtvis i första hand orsakad avden internationella konjunkturutvecklingen och av obalanserna ivärldsekonomin. I ett avseende skiljer sig dock svensk ekonomi påtagligtfrän genomsnittet för . Det gäller underskottet i den offentligasektorn. Endast och uppvisar ett större underskott i denkonsoliderade offentliga sektorn än , räknat som procentandel avbruttonationalprodukten. 11, ex. , där ju diskussionen omunderskottet i den federala budgeten varit ovanligt intensiv, är underskotteträknat på det här viset bara hälften av vad det är i . Och detta är ihög grad ett hemmalagat problem. Budgetpolitiken har - det skall sägas -varit för slapp, och budgetunderskottet har tillåtits växa okontrollerat. Låtmig i det sammanhanget påminna om att finansutskottet faktiskt för så längesedan som , när var utskottets vice ordförande ochjag dess ordförande, varnade för riskerna av ett bestående stort strukturelltunderskott i statsbudgeten. Och det är just detta problem, denna grundläggande svagheti vår ekonomi, som har föranlett den proposition som vi har att behandla.Jag skall därför uppehålla mig framför allt vid de problem som är förknippademed det stora underskottet och som framöver kan uppkomma om vi inte kanbemästra underskottet i den offentliga sektorn. Låt mig dock redan här, för att undvika onödig polemik ifortsättningen av debatten, stryka under att ansvaret för det storabudgetunderskottet faller också på de tidigare icke-socialistiska regeringarna.Man kan konstatera att budgetunderskottet har ökat kontinuerligt ända sedanbörjan av . Den tendensen bröts ett enda år, 1975/76, men det beroddepå följder av den s. k. kostnadskrisen. gjordes betydande insatser för atthålla industriproduktionen uppe och arbetslösheten nere i ett svagtkonjunkturläge. Det var insatser som i huvudsak bekostades via statsbudgetenoch som bidrog till det internationellt sett höga budgetunderskottet i Sverigemen naturligtvis också till en internationellt sett låg arbetslöshet. När de borgerliga partierna fick lämna ifrån sigregeringsmakten var prognosen för det året ett budgetunderskottpå , en i sig mycket hög siffra. Den tillträdandesocialdemokratiska regeringen fattade emellertid ett antalbeslut som ytterligare ökade budgetunderskottet. a. upphävdes några av destora besparingar som på mittenregeringens förslag hade beslutatvåren , vilket i sig medförde en utgiftsökning på i storleksordningen 5miljarder kronor. Vissa ekonomiskpolitiska åtgärder, m. m. 2 protokoll 1983/84:46-7 Vissa ekonomiskpolitiska åtgärder, m. m. kostnadernaför industristödet ökade . Resultatet av socialdemokratisk budgetpolitik bleven ökning av budgetunderskottet från 75 till ca . Ett redanför stort underskott blev ännu större, och de ekonomiska problem som följer avunderskottet blev också de större. Regeringen förklarar sig nu i sin propositionpå allvar vilja ta itu med det växande buegetunderskottet, som sägs innebäraett hot mot en framgångsrik stabiliseringspolitik, speciellt i en uppåtgåendekonjunktur. Regeringen pekar också på svårigheterna att i längden finansieradet stora underskottet i statsbudgeten. socialdemokratiska majoritet späder påmed några saftiga formuleringar om riskerna med det växande budgetunderskottet.Lars och har citerat något av det här, men det är, somNils Åsling sade, vikfiga formuleringar. Även jag vill därför återge dem. Ett fortsatt stigande budgetunderskott kan nödvändiggöraen drastisk omprövning av den offentliga sektorn, säger finansutskottet, ochman fortsätter med att påminna om den tänkta situationen att statskuldräntornablir lika stora som statsinkomsterna. Då skulle alltså all statlig verksamhetbehöva läggas ned för att nå balans i statsbudgeten. En neddragning avstatsutgifter i form av transfereringar skulle enligt finansutskottet leda fillen lägre privat konsumtion och till en ökad arbetslöshet samt i sin tur medföraminskade statsinkomster. Denna finansutskottets drastiska beskrivning avföljderna av ett fortsatt stigande eller stort budgetunderskott kan jag i alltväsentligt instämma i. Det är bra att socialdemokraterna nu så tydligtbeskriver riskerna med ett bestående stort underskott i statsbudgeten. Det skerförvisso i elfte timmen - men bättre sent än aldrig. Den grundläggande bristen i regeringens ochfinansutskottets skrivning är emellertid att man inte drar de praktiskakonsekvenserna ens av detta sitt eget teoretiska resonemang. De förslag till minskning av budgetunderskottet som harförts fram av regeringen och får stöd av riksdagsmajoriteten är nämligenhelt otillräckliga. De föreslagna skattehöjningarna beräknas brutto ge ca 2miljarder kronor i inkomstökning för staten. Men man skall då ha klart för sigatt flera av de här skattehöjningarna sannolikt kommer att ändrakonsumtionsbeteendet och därför ge mindre i statsinkomster än beräknat. Detfinns många exempel på det. Den s. k. videoskatten är ett sådant. Jag skall nu inte gä in på de olika förslag fill skattehöjningarsom finns i det här sammanhanget. Kammaren får ju tillfälle att diskutera endel av dem separat när skatteutskottets betänkande behandlas. Men det finnsanledning att notera att den socialdemokratiska regeringen i långt högre gradän vad vi anser rimligt försöker klara obalanserna i statsbudgeten medskattehöjningar i stället för med besparingar. Vi tror att skattehöjningarna i allmänhet har en samlatnegativ effekt på samhällsekonomin och att den långsiktiga saidoförbättringentill följd av skattehöjningarna oftast blir långt mindre än vad regeringen harantagit. Det är ju inte bara de skattehöjningar som vi nu diskuterar och somriksdagen skallbesluta om och som regeringen har föreslagit. Sammanlagt är detväl ett trettiotal nya skatter eller höjningar av befintliga skatter som densocialdemokrafiska regeringen har hunnit med att föreslå under ett drygt år. Jag tänker här företrädesvis uppehålla migvid utgiftssidan i statsbudgeten, vid frågan om besparingar för att klarabudgetunderskottet. Den socialdemokratiska majoriteten i finansutskottetkonstaterar att den bestående budgeteffekten av de föreslagna besparingarna ochskattehöjningarna kan beräknas till ca , vilket skalljämföras med regeringens beräkning om en positiv saidoförbättring på ca 7miljarder. Det här sammanhänger bl. a. med att flera av debudgetförbättrande åtgärder som regeringen föreslår är av engångskaraktär. Detgäller på inkomstsidan bl. a. den tillfälliga höjningen av förmögenhetsskattenoch på utgiftssidan frysningen av u-hjälpen och några av de besparingar somföreslås på försvars- och industridepartementens områden. Flertalet av desistnämnda åtgärderna - t. ex. när det gäller ramen för byggande av skyddsrumoch medlen för beredskapslagring av olja - är vi i i och för sigberedda att stödja, men vi uppfattar dem inte som åtgärder som långsiktigtklarar problemet med det stora budgetunderskottet i den offentliga sektorn. Vi har därför från sida, i likhet med de bådaandra ickesocialistiska partierna, föreslagit väsentligt större besparingar änregeringen. Dels återupprepar vi de besparingsförslag som mittenregeringenpresenterade och då fick stöd för och somsocialdemokraterna sedan upphävde efter valet. Dels för vi fram ett antalytterligare besparingar. Vi vill också slopa den infördaskattereduktionen för fackföreningsavgifter, vilket skulle medföra en inkomstförstärkningför staten på . De av oss föreslagna besparingarna är avpermanent karaktär och medför alltså en långsiktigt positiv utveckling påbudgetsaldot. De av oss föreslagna besparingarna, inkl. förslaget omslopad skattereduktion för fackföreningsavgifter, skulle innebära en minskningav budgetunderskottet på ca . Ansträngningarna attnedbringa budgetunderskottet måste dock fortsätta också nästa budgetår, och viåterkommer självfallet under allmänna motionstiden med förslag tillåtgärder som kan minska budgetunderskottet ytterligare. Låt mig i det sammanhanget bara i all korthet säga attåtgärder av typen tillfällig neddragning av oljelagringsprogrammet i sig kanvara värdefulla för att minska belastningen på statsbudgeten.Detsamma gäller åtgärder som innebär att vissa utgifter formellt flyttas utfrån statsbudgeten och finansieras på annat sätt. Det som mest har diskuteratsi det sammanhanget är att långivningen till bostadsbyggandet i fortsättningenskall ske inte via statsbudgeten utan över ett särskilt statligtbostadslänegivningsinstitut. Det kan finnas fog för en sådan åtgärd - bl. a.kan därigenom mera normala kreditbedömningar komma att göras - men den innebärinte, realt sett, någon besparing för samhället eller för den offentligasektorn. Den här typen av optiska åtgärder för att minska budgetunderskottetkan inte räknas in i det Vissa ekonomiskpolitiska åtgärder, m. m. Vissa ekonomiskpolitiska åtgärder, m. m. besparingsbeting som krävs för att ett minskatbudgetunderskott i den offentliga sektorn skall kunna uppnås. Regeringen gör i sin höstpropositiongenomgående en mera optimistisk bedömning av den ekonomiska utvecklingen änandra bedömare, som t. ex. och . Denförutser en snabbare tillväxt, högre investeringar och en större ökning'avexporten än andra bedömare. Det är i några fall ganska stora skillnader ibedömningen: Regeringen räknar med en ökning av exporten om 5,6 %mot 3,8 hos övriga bedömare. Regeringen förutser stigande investeringar, medanandra förutser oförändrade eller sjunkande bruttoinvesteringar. Därmed fårregeringen också en mera positiv förändring av bytesbalansen, ett lägreunderskott än övriga bedömare. Denna skiljaktighet sammanhänger framför alltmed regeringens inflationsprognos. Regeringen vidhåller sitt tidigare antagandeatt inflationen skall kunna stanna vid . Inflationsantagandetgår i sin tur tillbaka pä antaganden om hur lönekostnaderna skall utvecklasunder . Här bygger regeringens prognos på att lönekostnadsutvecklingenskall stanna vid totalt . har räknat med tvåalternativ, och man kommer också i det mera optimistiska antagandet, det med enlönekostnadsutveckling som stannar vid , till en något högre inflationstaktän den som regeringen räknar med.