prot · G709130 · 1983-12-31 00:00:00 — Låt oss hoppas att vi med gemensammaansträngningar skall kunna undvika att utveckUngen leder därhän. Men jag tyckeratt regeringen i all sin belåtenhet borde ha en viss mental beredskap för ensådan, mindre gynnsam utveckling. Har man inte det, , får mantåla att vi påpekar den möjligheten. Påtre punkter är vi krifiska. Den första gäller arbetslösheten. Trotshögkonjunkturen, trots draghjälpen från omvärlden och trots betydandesatsningar på sysselsättningen via budgeten ligger arbetslösheten kvar på enhög nivå. Inte sedan arbetskraftsundersökningarna infördes har så mångamänniskor stått utanför den ordinarie arbetsmarknaden som , och det ärinte tillfredsställande. Denandra punkten där vi är krifiska gäller de regleringar som regeringen beslöt omför . Vi tror inte på den typen av regleringar. Vi tror inte attprisstopp och prisregleringar kan hejda inflationen eller dämpainflationsförväntningarna, och vi konstaterar att erfarenheterna från1970-talet därvidlag talar ett tydligt språk. När sedan prisstoppet hävs fårinflationsbrasan ny näring genom att allmänhetens förtroende för regeringensprispolitik har gått förlorat. Dentredje punkt där vi är kritiska gäller alltjämt budgetunderskottet. Jagkonstaterade att finansministern återföll till att tala om det kassamässigabudgetunderskottet som underlag för diskussionen. Men i finansplanen redovisasju att det underliggande budgetsaldot för nästa budgetår väntas bli minus 81,5miljarder, och det är den siffran jag tänker uppehåUa mig vid. Det är inomparentes sagt ett högre budgetunderskott än det som utvecklingen vidregeringsskiftet pekade fram mot när det gällde budgetåret1982/83. Sedan är det naturligtvis positivt att regeringenkan redovisa ett lägre underskott för nästa budgetår. Men det beror faktisktinte i huvudsak på regeringens egen politik. Man skulle kunna säga att detberor på att regeringens politik har misslyckats. Det faktum att man har fåttavtal som ligger på högre nivå än regeringen önskade förklarar attbudgetunderskottet nu blir litet lägre. Detär alltså trots regeringens ansträngningar som vi nu kan konstatera attbudgetunderskottet kommer att bli något lägre. Det faktum att avtalen för 1984och delvis ligger på en hög nivå förklarar budgetförbättringen,eftersom lönesumman och därmed statsinkomsterna stiger. Jag ser attfinansministern skakar på huvudet, men detta faktum framgår alldeles tydligt avriksrevisionsverkets senaste budgetprognos. Mendet var väl ändå inte på det viset, , som regeringen hade tänktsig att problemet med budgetunderskottet skulle lösas. Vi menar attbudgetpolitiken även behöver stramas upp. Behovet av ytterligarebesparingar i statsbudgeten kvarstår. Finansministernberörde bytesbalansens utveckling. Den har varit mycket positiv och ser ut attbli ovanligt positiv även 1984. Finansministern nämnde att vi hade ettrekordstort bytesbalansunderskott 1982. Men det skapades ju i hög grad avdevalveringen . Eljest hade vi fått ett plus i handelsbalansenför . Kjell-OlofFeldt förklarade att löntagarfonderna i viss mån har haft den avsedda effekten,nämligen att dämpa lönekraven och underlätta en ansvarsfull avtalsrörelse. Detär dock ett litet märkligt påstående. Trots att löntagarfonderna har haftavsedd effekt och dämpat lönekraven i avtalsrörel- -sen och trots attregeringen haft förtroendefulla relationer till fackföreningsrörelsen, har manändå varit tvungen att gå in med tvångsingripanden. Jagnoterar att finansministern i kompletteringspropositionen säger att så gott somalla de pusselbitar som skulle möjUggöra den dämpade inflationen nu har falUtpå plats. Det är säkert så. Med hjälp av omvärlden, med hjälp av ,och , har ramen till pusslet blivit klar. Finansministern skallsjälv lägga till den sista pusselbiten för att verket skall bli färdigt. Denbiten heter löntagarfonder. Men när pusslet bUr färdigt, visar det sig att densista pusselbiten inte passar. Det borde vara ganska pinsamt för densocialdemokratiska finansministern, som skryter med sina goda relationer tillfackföreningsrörelsen. 49 (vpk)replik: Regeringen är nöjd med utvecklingen och anser att den s. k. tredjevägen är framgångsrik. Som jag sade tidigare är det sant att det har skett enekonomisk uppgång. Men att för den skuU påstå att regeringens politik varitmycket framgångsrik är att överdriva. När regeringen tillträdde genomfördes enkraftig devalvering, som innebar att reallönerna i ett slag sänktes med 4-5 %.Företagens, framför allt exportföretagens, ekonomiska ställning stärktes på ettmycket dramatiskt sätt. Detta var naturligtvisregeringen medveten om. Det sade man också. Vinstökningarna skulleanvändas till och behövdes för att få fart på investeringarna och för att fåned arbetslösheten. Samfidigt lovade man att föra en rättvisfördelningspolitik. Det blev dock inte så. I vissa fall är dettal om rekordvinster. Men investeringarna har inte ökat i samma takt. Därförhar vi fortfarande en mycket hög arbetslöshet. En halv miljon människor stårutanför den ordinarie arbetsmarknaden. Flera hundra tusen människor behöversocialbidrag för att klara sin ekonomi. Jag menar att det är mot den här bakgrundenlitet svårt att förstå regeringens nöjda kommentarer om den ekonomiskautvecklingen. Devalveringenmedförde kraftiga vinstökningar, men de vinstökningarna minskade intearbetslösheten. Och trots att regeringen räknar med en mycket hög produktionunder 1984 räknar regeringen också med en efter svenska förhållanden mycket högarbetslöshet. Det är ju anledningen till de frågor som vi ställer: Vad tänkerregeringen göra för att få fart på investeringarna? Vilka perspektiv har manför när det gäller denna höga arbetslöshet? Iblandverkar det som om regeringen inte är mest orolig över arbetslösheten eller detfaktum att företagen inte använder sina vinster för att skapa nya arbeten utanöver de ingångna avtalen och den avtalsrörelse som pågår. kanman ju nästan tro, när man hör , att den ekonomiska utveckUngeni beror på om man kan hålla nere reallönerna. Jag hoppas verkligen attdet inte är så. Mendet faktum att det finns i företagen, 150 miljarder ilikviditet, 160 kanske - 80 miljarder bara på bankkontona, som finansministernsäger, och en likviditetsökning enbart på 40 miljarder - tycks förregeringen spela en mycket mindre roll. Det strider, menar jag, mot det budskapsom socialdemokratin förde fram i valrörelsen, när man sade att det behövs merasvängrum och mindre svångrem, att vi måste arbeta oss ut ur krisen, attarbetslösheten måste ner, att de arbetslösa måste sättas i arbete för att viskall lyckas ta ur krisen. är vi i det mycket märkliga läget att en socialdemokratisk regering öppettalar om statlig inkomstpolitik, om de fackliga organisafionerna inte hållerfiUbaka lönekraven och accepterar företagens rekordvinster. Delångsiktiga åtgärderna när det gäller arbetslösheten finns inte i den härpropositionen. Det är rikfigt - och det erkännandet ger vi gärna regeringen-att man ger AMS mera pengar. Man har fillgripit en rad kortsikfiga åtgärder,det är helt riktigt, men de långsiktiga åtgärderna väntar vi på. Vadbeträffar förhandlingsrätt och inkomstpolitik vill jag varna regeringen. Detär farliga vägar att angripa den förhandlingsrätt som de fackligaorganisationerna har. Efter dagens debatt borde regeringen också inse att manöppnar dörrarna för eventuella borgerliga regeringar att bedriva en ännu värrestatlig inkomstpolitik än den som den nuvarande regeringen eventuellt funderaröver. SomLO har sagt, är lönerörelserna löntagarnas enda möjlighet att själva direktpåverka sin ekonomiska situafion. Jag vill därför säga till regeringen: Läggtankarna om statlig inkomstpolitik på hyllan! Det talas ibland om en debatt mellan döva. Ivarje fall verkar det vara en viss lomhördhet som utvecklas i den här salen. Nuupprepade samtliga tre borgerliga partiföreträdare att huvudorsaken tillförbättringen av budgetunderskottet är att vi har skrivit upp lönerna såkraftigt efter de nya avtalen. Jag redovisade - och detta är statistiskt helt klart- attdet som har hänt är att lönesumman har skrivits upp med en procentenhet. Detbetyder att av budgetförbättringen på 13,5 miljarder, jämfört medbudgetproposifionen, svarar löneuppräkningen för 1,5 miljarder. Jag vet inte omdessa siffror når fram till mina ärade meddebattörer, men så är det alltså. har vi över huvud taget inte räknat upplönesumman alls. Den ligger kvar på de som vi hade i budgetpropositionen. Ett annat påstående, som tydligen får leva vidareoberoende av vad som i sak anförs i ärendet, är att vi för en väldigt expansivoch vårdslös finanspolitik. Jag försökte visa hur man i den förrakonjunkturuppgången bedrev borgerlig finanspolitik, men det må vara. När nuNils Åsling säger att vi går in i en högkonjunktur med det störstabudgetunderskottet någonsin är det inte sant. Förra högkonjunkturen hade vi ettbudgetunderskott på av bruttonationalprodukten. är vi på väg under det,och framför allt sjunker budgetunderskottet. Budgeten har alltså en åtstramandeeffekt på ekonomin genom att underskottet sjunker. Att underskottets storlek i sig är ett problem är en annansak som måste bearbetas inför en fortsatt, som vi hoppas, ökning av denekonomiska akfiviteten, med behov av ökade investeringar och utrymme för ökadprivat konsumtion. Men med nuvarande förutsättningar har ni inte visat att detfinns någon alternafiv finanspolitik som kan föras. När det gäller att hålla sig fill sanningen vill jag sägatill : Att nu påstå att om vi inte hade devalverat 1982 hade vi haftett överskott i handelsbalansen det året, det är ett synnerligen fantastisktpåstående. Måste jag erinra om att i augusfi 1982 hade vipå en månad ett underskott i handelsbalansen av - detstörsta underskott som redovisats för någon enskild månad? Tror atthan hade kunnat trampa på i den takten och uppnå ett överskott ihandelsbalansen utan att göra någonting åt valutan? Jag är glad att det inte var som fortsatte attregera efter 1982. Då hade det gått alldeles åt skogen. Jag vet inte om jag skall behöva undervisa omstegen i vår ekonomiska politik. Jag vill ändå klargöra vad första, andra ochtredje steget är, så att han kan se detta i protokollen och öva in det fillnästa gång han skall dra vår ekonomiska politik. Första steget var att återvinna konkurrenskraften ochåstadkomma expansion i vår ekonomi. Andra steget var att uppnå bättre balans och lägreinflafion. Det är i detta steg vi nu befinner oss. är frågan om vi kan sättaned foten med tillräcklig precision och tyngd för att utföra det steget. Vid remiss av kompletteringspropositionen Tredje steget är återuppbyggnaden och den fullasysselsättningen. Jag vill bara i sanningens namn berätta för attbostadsbyggandet, inklusive ROT-verksamheten, faktiskt är större f. n. än 1975.Vi lägger ned mera resurser på bostadsbyggande än vad vi gjorde för nio årsedan. Jagvill också säga fill - och det är en ganska viktig punkt: När jag ifinansplanen, i presskonferensen i går, här i kammaren, varnar just för attförbättringarna kan vara tillfälliga om vi inte lyckas med stabiliseringspolitiken,går ändå nu upp och varnar mig för att detta kan vara tillfälligt!Lomhördheten är utbredd! Ifråga om den mentala beredskapen för en mindre gynnsam utveckling menar jag attvi gjort vad vi kan för att uppehålla den beredskapen. Tydligen behöver LarsWerner någon ytterligare lektion i ämnet, när han påstår att här skulle finnasutrymme för både en expansion av statsutgifterna och kraftiga lönehöjningar.Det visar att inte rikfigt har fattat hur bräckligt och ömtåligtläget är, och att han har dragit mycket konstiga slutsatser av 1970-taletsekonomiska kris. Men- och det försökte jag säga i mitt anförande - våra förväntningar och denplanering vi har för framtiden måste vila på en realistisk och sanningsenligbeskrivning av utgångsläget. Där tycker jag att ni försöker skrämma folk ionödan. Ni försöker göra gällande att utgångsläget, som skapats genom desenaste 18 månadernas ekonomiska politik och utveckling, skulle vara oerhörtmycket sämre än vad det faktiskt är. Det är ganska bra i de flesta avseenden.Det gäller bara att fortsätta efter den kurs som stakats ut. Slutligennågra ord till . Jag vill först säga att arbetsmarknadsministernstår på talarlistan efter mig och kommer att utveckla regeringens syn på detherr Adelsohn kallade ödena för de människor som är arbetslösa eller som ärföremål för olika slag av arbetsmarknadsåtgärder, och vad vi avser att uppnåmed vår arbetsmarknadspolifik. Men det var ändå ett mycket intressant uttalandeherr Adelsohn gjorde, när han nu upprepade, att hot om arbetslöshet är ettverksamt vapen mot inflationen. Jagvill inte utesluta att har rätt. Men det som då blir alldelesavgörande är: Hur hög måste arbetslösheten bli innan hotet upplevs som enreaUtet? För här gäller det att inte bara hota, - det gäller attrealisera hotet också. Och är erfarenheten från de regeringar som har haftarbetslösheten som medel för att bekämpa inflationen att de har fått gå väldigtlångt. arbetslöshet har i allmänhet inte räckt; man har fått gå längre. Därförvill jag ha ett svar på frågan; Menar allvar med detta hot, ochhur hög arbetslöshet är därmed moderata samlingspartiet berett att framkaUa? Nihar ju egentligen lovat att tämja facket, på uppdrag av Arbetsgivareföreningen.Visa då att ni menar allvar med era utfästelser! Jagmåste också upprepa min fråga till herrarna . Ni tog inteavstånd från program mot inflationen. Betyder detta tigande attni samtycker, eller vad är ert alternativ till den moderata politiken? Det kan möjligen visa sig,herr talman, att i denna kammare finns det Uka många alternafiv somdet finns partier. Då är det ganska vikfigt att veta hur Nr 130 de partierna tänkerkombinera sig i framfiden, om de skall ha någon som Torsdaeen den helsttrovärdighet som regeringsalternafiv. 51 ()replik: Jag hörde att arbetsmarknadsministern senare skulle gå upp i debatten.Jag vill då gärna ge arbetsmarknadsministern en komplimang för att honrespekterar talarordningen och inte i form av replik läser upp ett sedan längeskrivet anförande. Jag tycker att det länder fill stor heder. Dettainnebär emellerfid att jag tyvärr kanske inte kan stanna under den delen avdebatten. Men när det gäller hot om arbetslöshet vill jag ändå säga tillKjell-Olof att självfallet - och det tror jag vi alla är överens om - ärdet så att i alla civiliserade länder har staten ett slutligt ansvar för demsom stäUs utan jobb. Människor skall ha mat, de skall ha bostad, de skall haförsörjning. Men vad vi menar är - och det är vår tro - att de svenskaarbetsmarknadsparterna, om de fick klart för sig att statsmakterna inte ärberedda att gå in i arbetsgivarnas ställe med olika typer av mer eller mindrekortsiktiga beslut, skulle finna att det föreligger förutsättningar för att fåavtal på en lägre nivå. Att man klargör detta tror jag vore klokt och en väl såbra utgångspunkt för ett resonemang som det samtal som skall föras . Sedanvill jag bara säga att vi har ju en hög arbetslöshet. Den totalaarbetslösheten i motsvarar , och den ökar ju i - detär vårt bekymmer - medan den minskar i . Detta kommer interegeringen ifrån. Det är den ena biten - det är egentligen det störstamisslyckandet för den här regeringen, vars företrädare under hela sinopposifionsfid talade om, hur man skulle klara arbetslösheten. Trotsen internationell konjunkturuppgång utan all like har vi en högre totalarbetslöshet . Detta är ju bara att beklaga. I det läget träffasavtal som regeringen icke anser stå i överensstämmelse med regeringensinflationsmål, trots att regeringen själv är arbetsgivare. Något vidare handlagvar det ju inte i den här avtalsrörelsen! Jag säger som , attKjell-Olof var rejäl nog att erkänna detta, men det bör slås fast att detär ett misslyckande utan jämförelse. Närdet gäller bostadsbyggandet, så vet jag inte hur stort det var 1975. Men omfinansministern, som undervisar alla här i kammaren på sitt ganska magistralasätt, slår upp s. 102 i sin egen reviderade nationalbudget, så kan han där läsaatt prognosen för antalet påbörjade och inflyttningsfärdiga bostadslägenheterför 1984 är nere i 32 200. Jag kan bara hänvisa till att för de närmastföregående åren har det varit 32 200, 38 300, 42 000, 44 000 och 50 000. Detbara sjunker, sjunker och sjunker. Det är lägre än någonsin . Dåskall vi minnas vad sade under hela sin opposifionsfid om hur manskulle sätta fart på byggandet. Han talade om dynamiken, gardinfabriken i annat. Allt detta blev också fiasko, . Begär då inte att viskall ställa oss upp här i en jublande kör, när ni när Vid remiss av kompletteringspropositionen det gällerarbetslöshet, bostadsbyggande och inflafion misslyckats. Att ni haft hjälp avReagan, , och , mina partibröder utomlands, är baratrevligt för er, och det får jag gärna gratulera fill. 52 () replik: undervisar mig beträffandede tre steg som ingår i den socialdemokratiska ekonomiska polifiken. Jag troratt jag tolkade räft. Steg 1 var alltså att uppnå konkurrenskraft genomdevalveringen. Jag har sagt tidigare att så långt vi kan se hardevalveringen varit framgångsrik. Vi har fortfarande utsikter att ha entredjedel av devalveringsvinsten kvar, men två tredjedelar har redan gått sinväg. Genom steg 2 skulle regeringen skaffa bättre balans. Därkan man konstatera att allvarliga misslyckanden redan skett, exempelvis har denavtalsrörelse som vi just bevittnat spräckt inflationsmålet. Avindexeringen ochinflafionsmålet och också har varit centrala budskapoch centrala moment i de tre stegen. Det andra steget har så långt misslyckats. Steg 3 innebar återuppbyggandet av produktionskraften ocharbetslivets funktion. Vi kan konstatera, herr finansminister, attarbetslösheten är högre än på mycket . Det har gått ganska mångamånader sedan valrörelsen , där "det var ett centralt mål att snabbtavskaffa arbetslösheten. Vi har högre arbetslöshet i denna högkonjunktur äni den lågkonjunktur under vilken regeringarna arbetade. Det står nu ieldskrift som ett oomtvistat faktum att det gäller ett misslyckande. Sedan till bostadsbyggandet. Jag kan mycket väl förstå attfinansministern tar just när han talar om nivån för bostadsbyggandet.År 1975 hade vi en socialdemokrafisk regering. Jag säger som , jagvet inte hur högt bostadsbyggandet var då. Det är möjligt att vi i åröverträffar den akfivitetsnivå som man hade då. Men jämfört med regeringarnaFälldins insatser när det gäller bostadsbyggande har aktivitetsnivån nu i årabsolut gått ner, trots den uttalade målsättningen under valrörelsen att snabbtfå fart på hjulen inom bostadsproduktionen. Här finns alltså ett ovedersägligt bevis på att manmisslyckats. Man har lyckats vända den internationella konjunkturen, men manborde kanske tala med mindre bokstäver om detta. , herr talman, frågan om vi på något sätt skulleha ändrat uppfattning när det gäller arbetslösheten. Det har vi inte. Som jaghär har sagt kari regeringarna insatser för att häva arbetslösheten,som har varit mera framgångsrika än den socialdemokratiska regeringens, stå sombevis för detta. Vi står kvar vid vår ståndpunkt att arbetslösheten äroacceptabel ur vår synpunkt också som ett medel för stabiliseringspolitiken. 53BJÖRN () replik: Låt mig knyta an där slutade. Detgår inte, , att ifrågasätta mittenparfiernasarbetsmarknadspolifik. Vad vi gjorde när vi hade det politiska ansvaret talardärvidlag sitt tydliga språk. Jag tycker det är onödigt att gå vidare med OlofPalmes oförskämda beskyllningar beträffande vår arbetslöshetspolifik. Visatsade mera på att bekämpa arbetslösheten och lyckades bättre då än , trotsatt vi inte hade draghjälp av en rätt betydande internationell högkonjunktur.Vi medverkade också till en betydande och ganska smärtsamstrukturomvandling i svensk industri, en strukturomvandling som den svenskaindustrin , i ett bättre konjunkturläge, kan dra nytta av. Jag tycker detär fillräckligt svar. När det gäller inflationen diskuterar finansministern nuhellre inflationsmålet för 1985.1984 är kört. Man klarade inte avinflationsmålet på . Men vad är det då som gör regeringens inflationsmål om3 % mera trovärdigt? På nytt, : Vi menar att regeringen måstegöra någonting för att underlätta en låg inflation, inte bara förlita sig påutlandet och på arbetsmarknadens parter. Jag tror att de nu aktuellakrisåtgärderna i form av pris- och hyresstopp, utdelningsstopp osv. inte kommeratt utgöra något stöd för inflationsmålet. De kommer bara att undergrävaförtroendet för regeringens möjligheter att genom vanliga ekonomisk-politiskaåtgärder klara inflationen, och då kommer man att på olika sätt söka garderasig för prisutvecklingen. ligger alltjämt på en högre inflation ängenomsnittet bland , och inflationsbekämpningen kräver därförfortfarande betydande insatser. säger finansministern att han inte har påstått attproblemen skulle vara lösta. Tvärtom, säger finansministern, det är ettbräckligt och ömtåligt läge. Detta kontrasterar faktiskt mot vadfinansministern sade i sitt huvudanförande. Men jag kan instämma. Det är ettbräckligt och ömtåligt läge, och förbättringen av budgetunderskottet riskeraratt bli tillfällig därför att den i så hög grad är betingad av att man genomhöga löneavtal får högre statsinkomster än vad man hade räknat med. Dettaframgår av beräkning. I finansutskottet får vi väl tittapå exakt vilken inkomstberäkning regeringen har gjort, och om denna avvikerfrån RRV:s får jag återkomma till det. Slutsatsen på den punkten måste väl ändåvara att det fortfarande finns behov av en stram finanspolitik. Får jag beträffande devalveringen 1982 ge uttryck förungefär samma suck angående lomhördhet som den finansministern undslapp sig påen annan punkt. Det var faktiskt så, att devalveringen 1982 ledde till enökning av importpriserna, till en försämring av terms of trade och därmed tillatt utfallet av handelsbalansen blev sämre än det annars skulle ha blivit. Etterkännande av detta från socialdemokrafiskt håll är väl inte någonfing som mankan förvänta sig, så jag kan också beklaga lomhördheten. Vid remiss av kompletteringspropositionen Vid remiss av kompletteringspropositionen Det är naturligtvis ett problem i våradebatter att vi aldrig kan komma överens om hur verkligheten ser ut. Jag kännermig faktiskt litet beljugen i den här debatten. Låt oss ta , som försöker göra gällande attsysselsättningsläget i är det sämsta i hela OECD-området. Detta genom att säga att arbetslösheten minskar inom . Sanningen är för detförsta att arbetslösheten ökar i hela men minskar i , ochJapan. Men för det andra har en högre sysselsättning - en större andelav befolkningen är sysselsatt på den reguljära arbetsmarknaden än i något annatindustriland. Vill manvända upp och ner på verkligheten, så går det ju. Sedan säger ; "Efter alla erafiaskon" - ett av hans vanliga dämpade omdömen -, "kan ni vänta eratt vi skall stå i en jublande kör?" Nej, inte ! Jag villinte ha något som helst jubel från moderata samlingspartiet, det får ni riktamot andra tribuner. Men jag vill att ni skall hålla er till sanningen. Det löfte som utställdes i valrörelsen var att få fart påbyggandet. Och byggandet ökar. Byggandet är större nu än vad det var ,och större än vad det var 1982. Får jag säga om gardinfabrik att det fördetta företag torde vara egalt om gardinerna hängs upp i renoverade lägenhetereller i nybyggda lägenheter. Det tror jag struntar i bara hanfår sälja dem. Det vi nu gör är att hålla uppe byggnadsverksamheten också medstatliga åtgärder. Så måste jag säga följande till , eftersom hanupprepar samma sak om och om igen. Tanken är ju att folk skall tro på även demest felaktiga påståenden bara de upprepas tillräckligt ofta. Han säger att tvåtredjedelar av devalveringsvinsten redan är förlorad. Vad är det för nonsens?Vi har kunnat sänka relafivpriserna på den svenska exporten med under1982-1983, beräknas de sfiga . Jag vill säga att med att räkna skulle en tiondel av devalveringsvinsterna i så fall haförlorats. Till slut bara några ord om nyaprogram mot inflationen.