prot · G70990 · 1983-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1983/84:90 Förhandlingarna leddes av andre vice talmannen. 1 § Justeradesprotokollen för den 17, 20, 21, 22, 23 och . 2 § vicetalmannen meddelade att (), () ochIngemar () återtagit sina platser i , varigenomUlla Voss-Schraders, och uppdrag somersättare upphört. 3 §Meddelande om svar på interpellation 1983/84:99 Jag vill anmäla att förste vice talmanIngegerd interpellation om barnomsorgen inte kommer att besvarasinom stipulerad tid på grund av att interpellanten inte har möjlighet att taemot svaret , då jag hade tänkt lämna svaret. Jag har kommit överens medIngegerd om att interpellationen skall besvaras . 4 § Meddelande om svar på interpellation 1983/84:97 Jag vill anmäla att , efter överenskommelse med interpellanten, kommer att . 5 §Svar på interpellation 1983/84:108 om statens utlandsupplåning har i en interpellation frågatom jag anser att statens utlandsupplåning bör få överstiga underskottet ibytesbalansen och var i så fall gränsen bör dras. Låt mig säga att jag inte är någon vän avstatlig upplåning utomlands utan tvärtom gärna skulle se den upphöra i morgondag om detta vore möjligt. Men jag måste säga att jag finner det någotsvårsmält att undervisas om utlandsupplåningens vådor av . företräder ju ett parti som under de borgerliga regeringsåren verksamtbidragit dels till att en statlig utlandsupplåning över huvud taget inleddes,dels till att den kommit att anta en så betydande omfattning. I interpellationen talas om behovet av normer för statensutlandsupplåning och hänvisas till det mål som påstås ha väglett de borgerligaregeringarna, nämligen att nettoupplåningen inte skulle överstiga underskotteti bytesbalansen. Om det fanns något sådant mål, så kan man konstatera att detinte uppfylldes vare sig 1978 eller 1980, två av de år då innehadeekonomiministerposten och hade huvudansvaret för den statliga utlandsupplåningen. Jag måste vidare påminna om att desocialdemokratiska regeringar som satt vid makten tillämpade enlika enkel som sträng norm i det här sammanhanget, nämligen att någon statligutlandsupplåning över huvud taget inte fick förekomma. Den begränsade utlandsupplåningsom över huvud taget bedrevs före regimskiftet 1976 bedrevshuvudsakligen av svenska företag som lånade till produktiva investeringar. Vidregimskiftet 1976 hade totalt sett ingen utlandsskuld utan tvärtom ennettobalans gentemot utlandet. Det borgerliga makttillträdet 1976 innebar en radikalkursändring i detta avseende. Då inleddes en statlig upplåning som skapade enbetydande statlig utlandsskuld. Att statens utlandsupplåning blev så omfattandeberodde dels på att det totala lånebehovet ökade.genom växandebytesbalansunderskott, dels på den katastrofala ökningen i budgetunderskotten.Budgetunderskotten medförde att kreditmarknaden översvämmades med likviditet,så att det bara var staten som hade något behov att låna utomlands. Vid årsskiftet1982-1983, efter regimskiftet, uppgick den statliga utlandsskulden vid dåaktuella valutakurser till nära , detta i förening med ettbytesbalansunderskott som uppgick till . I denna situafion hade vi inte något val utan tvingadesfortsätta utlandsupplåningen både för att täcka underskottet i bytesbalansenoch för att klara omsättningen av den utestående skulden. Men vårt mål är attså snart som möjligt upphöra med utlandsupplåningen. Den ekonomisk-politiskastrategi som vi nu följer siktar till att elimineradet strukturella bytesbalansunderskott vi dragits med . Det är dessutom önskvärt att uppnå ett visst överskott ibytesbalansen för att möjhggöra att utlandsskulden successivt amorteras ned. Ännuen tid måste vi fortsätta att låna. Frågan är då hur mycket. Någon i förvägbestämd regel för detta har inte lagts till grund för upplåningen. Jag villockså ifrågasätta om det är meningsfullt att uppsätta som mål att statensutlandsupplåning i alla lägen skall uppgå till högst bytesbalansunderskottet.En sådan restriktion måste vägas mot andra mål för den ekonomiska politiken.Det kan t. ex. ibland vara lämpligt med ett visst privat kapitalinflöde, medandet i andra situationer inte är önskvärt att till varje pris driva en så hårdkreditpolitik att ett utflöde helt förhindras. De kraftiga räntehöjningar somdå kunde bli nödvändiga skulle ha en negativ effekt på investeringarna, som juav uppenbara skäl behöver öka. Envikfig orsak till att den statliga nettoupplåningen utomlands under förra åretblev så hög är just att ett betydande privat kapitalutflöde ägde rum. Eftersomexporten till stor del sker på kredit, medför en kraftig exportökning av detslag som äger rum ett fillfälligt ökande kapitalutflöde. Den uppbyggnad avvalutareserven som företogs bidrog också till att öka upplåningsbehovet. Detbör emellerfid noteras att upplåning i syfte att täcka ett privat kapitalutflödeeller i syfte att öka valutareserven inte försämrar den totala svenskaekonomins ställning gentemot utlandet. Attförhindra ett privat kapitalutflöde har blivit allt svårare. Företagenåterbetalar i stor utsträckning förfallande medel- och långfristiga utlandslånutan att ta upp nya. Ett skäl fill detta är den sfigande likviditeten inäringslivet, främst fill följd av budgetunderskottet. En framgångsrik statligupplåning på den inhemska marknaden är ett medel att motverka likviditetsökningaroch privat kapitalutflöde. På lång sikt är det dock inte minst genom attbegränsa budgetunderskottet som man kan motverka ett privat kapitalutflöde.Ett annat skäl är att företagens aversion mot valutarisker också ökat tillföljd av kursförluster och ökad osäkerhet på grund av de storakurssvängningarna . Riksbankensbeslut att förkorta den minsta genomsnittliga löptiden för företagsoch kommuners finansiella nyupplåning i utlandet från fem till byggerbl. a. på att aversionen mot utlandsupplåning är starkare för långa lån än förkortare. Det skall också noteras att den svenska räntenivån alltjämt ärrelativt hög i förhållande till utlandet. Ett skäl fill detta är syftet attbegränsa det privata kapitalutflödet. 4 (): Jag ber attfå tacka finansministern för svaret. Detförhållandet att statsskuldspolitiken är uppdelad på de tre parternafinansdepartementet, och gör att den ofta hamnarnågot i skymundan i debatten. Jag välkomnar därför detta tillfälle fill ettåsiktsutbyte, eftersom frågan om statens utlandsupplåning är av stor betydelseför den ekonomiska politiken. Finansministernföreföll i början av sitt svar irriterad över att jag tagit upp ämnet. Haninledde med att påminna om att staten började låna utomlands på allvar underden borgerliga regeringsperioden. Det har jag aldrig försökt dölja. Jag skalldessutom gärna erkänna att jag hade föredragit att kunnathålla fast vid att låta företagen stå för sådan upplåning. Men deborgerliga regeringarna fick ta över ett näringsliv i svår strukturkris. Ochsocialdemokraterna protesterade aldrig, när medel lånades för att motverkautslagning och arbetslöshet - tvärtom ville man ständigt anslå mer pengar tillden sortens åtgärder. säger nu att den nya socialdemokratiskaregeringen tvingats fortsätta att låna utomlands men att målet är att eliminerabytesbalansunderskottet och få till stånd ett visst överskott för att påbörjanedamorteringen av utlandsskulden. Men det målet når man verkligen inte med denpolitik som förs. Kostnadsutvecklingen i är betydligt snabbare än iviktiga konkurrentländer, och ännu har inget gjorts för att råda bot på dedjupgående strukturella problem som utmärker svensk ekonomi. Finansministern anför mot oss borgerliga att den statligautlandsskulden var nära 100 miljarder. Men får jag dåpåminna om att ett kvartal tidigare, när socialdemokraterna tog över, var denbara ca 80 miljarder. Den kraftiga ökning - 20 miljarder - som skedde i slutetav förklaras främst av den stora devalveringen, som vi moderater varstarkt kritiska fill. Efter sin återkomst fill regeringsmakten har såledessocialdemokraterna ökat statens utlandsskuld med ca 50 miljarder. Det krävsmycket av extra exportintäkter framöver för att kompensera det! Det är vidare ovedersägligt att statens utlandsupplåningunder socialdemokraternas första hela regeringsår, 1983, var långt större änunderskottet i bytesbalansen. Det senare kunde tack vare kombinationen av godexportkonjunktur och låg inhemsk efterfrågan nedbringas fil! Menstatens utlandsskuld växte med ca 25 miljarder. En del av denna ökning beror påändrade valutakurser till nackdel. Men detta faktum belyser ju justriskerna med utländska lån. En annan del av statens upplåning utomlands förra åretförklaras av behovet att förstärka valutareserven. Det kan naturligtvis tyckasvara likgilfigt om pengarna finns där eller i form av odragna kreditreserver iutländsk valuta, men konsekvensen blir trots allt att när vi tar hem pengarnaökar risken för kursförluster. Det största problemet i detta sammanhang är emellertid dennegativa privata kapitalbalansen. Näringslivet amorterade 7,5miljarder kronor mer än vad som togs upp i nya utlandslån. När staten lånar uppmotsvarande belopp för att hålla valutareserven intakt, förändrar dettanaturligtvis inte landets samlade nettoställning gentemot omvärlden. Men somjag framhåller i min interpellafion ökar staten sin riskexponering genom att såatt säga förstatliga företagens utländska upplåning. Min fråga fill finansministern gällde vilken princip hanvill tillämpa beträffande statens utlandsupplåning. Här bekänner sig olikaländer till skilda synsätt. Det är ganska ovanligt bland västligaindustriländer att staten över huvud taget lånar utomlands. Ett krisland somNederländerna har som princip att staten inte får låna i utländsk valuta. Detär t.o.m. så att , som det brukar heta i dessa sammanhang,ges utrymmeatt ta upp lån i floriner på den holländska kapitalmarknaden - det skeddesenast . Andraländer sätter, som gjorde under de borgerliga regeringsåren, upp ennorm för statens utlandsupplåning. Målsättningen var då att statens lån ifrämmande valutor inte skulle överstiga underskottet i bytesbalansen. Mensedan förra året har alltså regering och riksbank lånat betydligt mer utomlandsän vad som krävts för att täcka bytesunderskottet. Och det har skett utan attdet har fattats ett formligt beslut om denna förändring eller att den ensblivit föremål för information och offentlig debatt. Finansplanen från januaribara redovisar vad som skett utan att kommentera vad det betyder frånekonomisk-politisk synpunkt. Detta är så mycket mera anmärkningsvärt som ju detuttalade målet är att undvika statlig upplåning utomlands. Medden uppläggning statsskuldspolitiken nu har verkar det som om statensutlandsupplåning får bli vad den vill. Det bekräftas också av finansministernshär uttalade tvivel på värdet av någon norm över huvud taget. Han förefallerinte vilja sätta någon gräns för hur stort privat kapitalutflöde som kantolereras. Jag finner hans inställning mer än lovligt lättsinnig.Finansministerns taktik att inleda avvecklingen av statens utlandsskuld genomatt utveckla den långt snabbare än vad bytesunderskottet motiverar påminnerstarkt om socialdemokraternas dubbla budskap bakom linje 2 ikärnkraftsomröstningen . Omsyftet med denna politik är att försöka hålla den svenska räntenivån nere, rördet sig om ett spel med höga insatser. Chansningen skulle ha kunnat gå hem, omdet i förts en ekonomisk polifik som kunde förväntas långsikfigt stärkakronans värde i förhållande fill omvärlden. Men som jag redan framhållit görregeringen i stort sett ingenting för att varaktigt återföra svensk ekonomitill balans och tillväxt. ekonomer varnade föratt det snart kan bli aktuellt med en ny devalvering, vilket skulle ytterligareförstora den befintliga utlandsskulden. har f. ö. självtnyHgen offentliggjort en rapport där det konstateras att beståendebudgetunderskott för med sig ökande bytesunderskott och därmed växande statligutlandsupplåning. Näringslivetsavveckling av sina utlandskrediter är åtminstone delvis ett tecken på misstromot regeringens förmåga att på försvara kronans värde. Tillaktuella räntesatser är ju annars upplåning utomlands billigare än på densvenska marknaden. En återgång till den tidigare att statensutlandsupplåning högst får motsvara bytesunderskottet förutsätter att misstroni näringslivet övervinns. Det behöver inte nödvändigt ske den tunga vägen meden höjning av den svenska räntenivån i förhållande till den internationella.Ett annat sätt är att lätta på den hårda regleringen av företagensutlandskrediter- en tanke som f. ö. efter inlämnandet av mininterpellation delvis har anammat. Jag skulle gärna ha sett att finansministern i sitt svar utfäst sig atthålla statens utlandsupplåning inom ramen för bytesunderskottet. Enligt minmening kan vi dock inte i längden nöja oss ens med denna målsättning. Pådet viset når vi aldrig den punkt, där vi blir herrar i eget hus igen - denpunkt där statsminister i en tidningsintervju trodde sig vara redan ibörjan av januari. a. tagit upp ett nytt stortdollarlån med en löpfid , dvs. i sitt svar att det krävs överskott i bytesbalansen för att vi skallkunna påbörja återbetalningen av statens utlandslån. Ett principbeslut nu omatt staten inte skall nettolåna mer utomlands skulle naturligtvis innebära ettkrävande men ändå lovande rättesnöre för den ekonomiska politiken . Idetta sammanhang vill jag, herr talman, återge ett uttalande av enriksbankschef i ett annat socialisfiskt styrt land, nämligen . Dennekritiserade föreställningen att de inhemska räntorna kan isoleras frånutvecklingen utomlands, och han påminde sin regering om att det inte räcker attåterställa balansen i utbytet med andra länder. Det krävs ett överskott ibytesbalansen, om man skall kunna minska statens skuldsättning utomlands. Kanden svenska finansministern nu säga, hur vi skall kunna nå det eftertraktademålet att bli herrar i eget hus igen, om vi inte ålägger oss någrarestrikfioner för statens upplåning utomlands? Kan ange denfidpunkt, då enligt hans bedömning, återbetalningen av statens utlandsskuldkan påbörjas? Det är inte första gången som vi får uppleva i den härtalarstolen ganska magistralt blåsa upp sig och tala om för världen hurproblemen skall lösas. vet han exakt hur det skall göras. besitter handen överlägsna insikt som han inte i något enda avseende lyckadesfå sina kollegor i moderata samlingsparfiet och i de övriga borgerligapartierna att anamma. Jag måste säga, herr talman, att som pedagog måste LarsTobisson sakna någon väsentlig egenskap, och han måste ha missförstått hur mannår framgång i den verksamheten. För om man inte lyckas övertyga sina egna, hurskall det då gå till att övertyga dem som har andra grundläggande värderingar? Närdet nu gäller den här eviga diskussionen om vem som bär ansvaret för vad somhände under de borgerliga regeringsåren är det bara ett faktum som återstår imålet: de borgerliga partierna hade majoriteten i samtliga . Det som hände får ni faktiskt ocksåta det politiska ansvaret för. Jagminns hur det började med de borgerliga regeringarnas utlandsupplåning. Denframställdes inte alls som någon högfidligt beskriven norm för den ekonomiskapolitiken, utan det motiv som angavs för då var att det låg inäringslivets intresse att staten skulle låna utomlands, eftersom staten antogsfå väsentligt bättre villkor än de privata företagen. Vadni exploaterade var helt enkelt det faktum att socialdemokrafiska regeringarunder fyra decennier inte hade belastat med någon uflandsskuld. Därförvar en utmärkt låntagare på utlandsmarknaderna. Det var ett led i dennäringsvänliga politik som skulle höja lönsamheten och minskakostnaderna för näringslivet. Så beskrevs upplåningen när ni satte i gång. Dennorm som har blivit så allomfattande, konsekvent och central i denborgerliga politiken hörde jag upprikfigt sagt mycket litet om iregeringsställning. Om den var så viktig borde ni i så fall förklara varför niunder två av de fyra åren avvek ganska kraftigt ifrån den, nämligen 1978 och1980. tar varje fillfälle i akt att bedrivademagogiska övningar -även när vi diskuterar en relativt begränsad fråga,nämligen det privata kapitalutflödet och storleken på statens utlandslån. Mennär försöker påstå att devalveringens enda effekt har varit attvåra uflandsskul-der ökat med 20 miljarder - och det skulle på något visrättfärdiga motstånd mot devalveringen - vill jag ändå upplysa omatt devalveringen ökade vår export med , dvs. med 20 miljarder, . Den minskade underskottet i bytesbalansen med 15 miljarder- från 22 till7 miljarder. Jag skulle vilja se den ekonomiska polifik som hade kunnatbedrivas och som hade undgått att röra vid våra valutakurser.Numera är alla - utom tydligen - överens om att devalveringen varbåde nödvändig, riktig och insatt . Men låt mig så äntligen återgå till den fråga som LarsTobisson har ställt. säger att det är väldigt farligt och äventyrligtom staten lånar mera än som motsvaras av det löpande underskottet i vårautlandsaffärer. Men att det skulle vara det farliga och äventyrliga har hanegentligen inte gett några som helst belägg för. Det farliga och äventyrliga äratt vi hade växande underskott i våra löpande affärer ochtvangs att låna utomlands. Det som sker är att vi minskar detta underskott ochminskar omfattningen av vår uflandsupplåning. Det som sker är att statens lån iviss utsträckning ersätter privata lån, dvs. att de privata företagenkonsoliderar sig genom att amortera på sina uflandslån. Det som också sker ochsom gör att vi har denna våldsamma ökning av exporten är helt enkelt atthandelskrediterna växer, vilket i det korta perspekfivet leder till denengångseffekten att man lyfter det privata näringslivets krediter tillutlandet, och det resulterar därmed i ett kapitalutflöde. Jag kan inte se attdet ligger någonting våldsamt farligt och äventyrligt i detta. Det som också har skett är att staten har företagit enviss upplåning, som har lagts in i vår valutareserv. Dessa pengar lånar viomedelbart ut igen, och vi får god ränta på dem. Jag skulle tro att vi f. n.gör räntevinster på innehållet i vår valutareserv, för dessa pengar ligger inteoch samlar damm i , utan de lånas ut. Eftersom valet står mellan att hålla i gång industrin medden kraftiga förbättring vi nu har uppnått och att begränsa denna expansiongenom en så kraftig räntehöjning att vi börjar tvinga företagen att lånautomlands i stället för i , så är vår polifik fullt försvarlig. Den norm jag ställer upp för den ekonomiska polifiken,, är att åstadkomma en så hög tillväxt och en så högsysselsättning att underskottet i vår bytesbalans försvinner. Vi har godautsikter att minska det ytterligare Nr 90 , och vi har goda utsikter attnå balans . Det är den norm jag Måndagenden arbetar efter. Det är den som ärden realekonomiskt grundläggande och 6LARS (); valde att huvudsakligenuppehålla sig vid det förgångna. Han nämnde det motiv som låg bakom att statenbörjade låna pengar utomlands , nämligen att man genomden statliga upplåningen kunde få bättre villkor än om företagen fortsatte attbedriva upplåningen. Jag kan hålla med om - med den tillbakablick man nu kangöra - att detta motiv kanske överbetonades i sammanhanget. Men vi kommeraldrig ifrån att den politik som hade förts av den socialdemokratiskaregeringen hade allvarligt skadat svenskt näringsliv. Det verkar som omKjell-Olof har glömt bort detta. Får jag då påminna om vad dåvaranderiksbankschefen, numera rådgivaren åt regeringen, sade i entidningsintervju års val. Han menade att vi intekommer ifrån det besvärande faktum att vi hade haft en fimkostnadsök-ning isvensk industri 1975-1976 med utan någon samtidaproduktivitetsstegring och att detta skapat en obalans, som de borgerligaregeringarna sedan fick arbeta med. Jag har naturligtvis inte, herr talman, sagt attdevalveringens enda effekt var att öka utlandsskulden, men jag påminde om attdetta är en allvarlig baksida av den polifik som den nytillträddasocialdemokratiska regeringen valde. Jag sade också att det krävs väldigtmycket av exportintäkter - långt mer än vad vi kan registrera - föratt väga upp, kompensera, den försämring av vår nettoställning gentemotomvärlden som devalveringen åstadkom. Jag kan inte komma ifrån slutsatsen att den fortsattasnabba utlandsupplåningen ingår som ett led i regeringens strävan attframställa den ekonomiska situationen som ljusare än vad den faktiskt är. Avallt att döma hoppas man att kunna klara sig förbi valet , innan sanningenbehöver avslöjas. Men motsägelserna i regeringens budskap är stora, likaväl sombristen på logik var framträdande i det som finansministern nu hade att säga. sade statsminister : "Vi har blivit herrar i vårt eget hus igen ochbörjar komma ifrån beroendet av utländska långivare." Men det rätta förhållandet är alltså att statensutlandsskuld sedan socialdemokraternas återkomst till regeringsmakten ökat med50 miljarder -från 80 till 130 miljarder. Just nu håller vi på att placera ettdollarlån . Hur skall det kunna' tolkas som att vi gör oss oberoende avutländska långivare? Finansministern är inte lika djärv i sina uttalanden somstatsministern, men som han talar om att börja betala tillbaka lånenvill han inte ange någon gräns för nyupplåningen i utländska valutor. Den fårgärna öka, om det hjälper till att hålla nere den inhemska räntenivån. Vadregeringen gör här såväl som i sin övriga ekonomiska politik är att den skjuter över problemen till efterkommande generationer.Utlandslån måste skötas. Det skall betalas ränta på dem, och de skall betalastillbaka. Kostnaderna är höga. Med valutaförluster inräknade kan den årligarealräntan beräknas till . Finansministern fick en rapport från sin egenarbetsgrupp för studier i offentlig ekonomi. Den handlade om budgetunderskott,utlandsupplåning och framtida konsumtionsmöjligheter. Dess första slutsats varatt ett strukturellt budgetunderskott leder till en långsiktig försämring avbytesbalansen och därmed till ökad utlandsupplåning. Ett bytesunderskott somhärrör från en brist på sparande inom den offentliga sektorn betecknas där somsärskilt allvarligt, eftersom de lånade medlen inte används för investeringarsom kan bidra till återbetalningen . Med denna uppläggning företarman en omfördelning från framtida skattebetalare till tidigare generationer. Om nu inte vill ange någon generell normför framtiden, kanske han ändå kan besvara frågan hur stor statensutlandsupplåning blir . I finansplanen bedöms underskottet i bytesbalansenbli 5 miljarder, men statens utlandsupplåning skall ändå gå upp fill 10 ä 15miljarder. Den överupplåning som alltså präglade 1983 väntas fortsätta. Jag villpåstå att med den polifik som bedrivs blir statsupplåningen nödvändigtvisbetydligt större än så i främmande valutor. En realisfisk kalkyl som beaktartendensen till fortsatt privat kapitalutflöde, kursförluster på återbetaldautlandslån och behovet av att utvidga valutareserven leder mig till bedömningenatt en troligare siffra är 25 miljarder, dvs. samma höga nivå som 1983. Får jag fråga finansministern, som tydligen inte ärberedd att ge någon vägledning på ; Står finansministern fast vidsin prognos i finansplanen avseende innevarande år på 10-15 miljarder, ellerkan han bekräfta min kalkyl, som alltså slutar på ett betydligt högre tal? Jag upprepar att jag beundrar hans fräckhet att, efter sina bravader under de sex borgerligaregeringsåren, nu stå här som den främste förmyndaren, mot en politik sominnebär att statens utlandsupplåning skall hållas tillbaka. Jag beundrar LarsTobisson också av det skälet att han är rätt modig. Han vågar nämligenifrågasätta de övergripande motiv för statens uflandsupplåning som angavs avGösta 1977 - ni sitter ju bredvid varandra just . Det är enkomplimang, . Men uppriktigt sagt, herr talman, tycker jag att LarsTobisson försöker koka soppa på en spik. Vad han helt undviker i sittresonemang är att med den uppläggning som vi nu har - om vi bortser från detsom är ett resultat av bytesbalansunderskottet, dvs. de 6-7 miljarder som vårutlandsställning försämras med - innebär statens övriga utlandsupplåning ickeatt landets nettoställning gentemot utlandet försämras. Vår totala utlandsskuldökar således icke.