prot · G70954 · 1983-12-31 00:00:00 — Tillsammans med marginalskatteuppgörelsen förvärrassituationen. Aktiekurserna stegras, och de ekonomiska klyftorna i samhälletökar. Maktkoncentrationen och den ekonomiska fåtalsdiktatureninom näringslivet kommer inte heller att avta. Inga ändrademajoritetsförhållanden kan inträffa utan makthavarnas medverkan och samtycke.Som passiva kapitalplacerare kommer löntagarfonderna att ha samma roll somfjärde AP-fonden på börsen. Man kan sammanfattningsvis säga från Meidner och fram tilli dag att detta är slutet på det socialdemokrafiska ideologiska äventyret medlöntagarfonder. Slutet är gott enbart ur kapitalismens synvinkel. För att slå tillbaka högerpolitiken krävs att manengagerar arbetarrörelsen och engagerar fackföreningsrörelsen så att man fårfart på den motor som är grunden för arbetarklassen. Då gäller det att ha enpolitik som tar sikte på detta. Man skall ha arbete åt alla. Då handlar det omindustripolitik och industripolitiska program och styrning för detta. Detgäller samhälleliga nyttigheter inom den offentliga sektorn. Det gäller att setill att vi får en arbetstidsförkortning. Det gäller att se till att vi drar inde rikedomar och det kapital från rikt folk som kan sättas in för nya arbeten.Det är i en sådan strategi som de samhällsfonder som vpk företräder finns. Detär med dessa åtgärder vi kan engagera arbetarklassen och inte passivera den somman gör med löntagarfonder. En rättvis fördelningspolitik som är ett moment i fondernabetyder att man måste fillåta lönerna att stiga. De arbetande måste ha enrimlig levnadsstandard. Man måste ha en fördelningspolitik som är rättvis. Manfår inte beskatta de arbetandes mat hårt. Man måste riva upp marginalskattebeslutetoch beskatta bolagen och börsen. Kanske det viktigaste för att kunna förverkliga enförändrad politik är att man bryter storfinansens makt. Det avgörande är tar fram det gamla, hederliga kravet i arbetarrörelsen om att socialiserabankerna, som sitter med den stora makten. Man måste stärka fackenskampmöjligheter så att vetorätt och strejkrätten kan utnyttjas. Vpk harföreslagit lokala fackliga investeringsfonder, som kan utnyttja de fackligarätfigheterna och verkligen pressa tillbaka storfinansens makt och flytta framde arbetandes positioner. Med en sådan politik kommer inte fackföreningsrörelsensmedlemmar att godkänna centralistiska beslut i sina organisationer. Då kommerinte fackföreningsrörelsens ledningar att kunna spela med i en lönenedpress-ningspolitik.Fackföreningsrörelsen kan då utvecklas till den kamporganisation som den engång var avsedd att vara. Då kan i vart fall inte de borgerliga komma och göragällande att fackföreningsrörelsen består av passiva medlemmar som styrs av pampar. 63SVEN (): Jag kommer att ta upp synpunkter som haranknytning till arbetsmarknadsutskottets ansvarsområden. medbestämmandet i arbetslivet samt den Nr 54 effekterpå sysselsättningen, regionala utvecklingen. Vi socialdemokrater anser att förslaget till löntagarfonderär ett viktigt inslag för att stimulera sysselsättningens utveckling i vårtland. De borgerliga i utskottet har i en gemensam skrivninghävdat, att på grund av löntagarfonderna kommer att förlora somindustrination genom att de företag som har de bästautvecklingsförutsättningarna i större utsträckning kommer att välja att läggamer av sin verksamhet utomlands. Detta ären märklig skrivning. Men vad säger då utländska betraktare? har en ledande person på Londonbörsen gett utländskainvesterares syn på effekterna av löntagarfonderna utifrån deras egnautgångspunkter. - Och det måste väl ändå vara det som är det intressanta! Där förutspår man att svensk aktiemarknad och svenskabörsföretag går en lysande framtid till mötes. Man säger vidare att utländskaköpare av svenska aktier inte kommer att skrämmas bort av några löntagarfonder. Tvärtom ser man som en intressant marknad tidenefter det att löntagarfonderna genomförts. Werthénsuttalande i för sedan pekar också på detta. När det står klart för näringslivet att löntagarfondernablir en verklig stimulans, kommer nog våra svenska företag att välja att stannahemma. En förutsättning för en varaktig industrielltillväxt är att industrin garanteras ett stabilt utbud av riskvilligt kapitalför investeringar. Huvuddelen av investeringskapitalet skall ha en långsiktiginriktning. Kapitalet skall dessutom ha ett nationellt ursprung och investerasi de produktiva och utvecklingsbara delarna av det svenska näringslivet. Den här inställningen från oss socialdemokrater får ensärskild aktualitet när vi har facit i vår hand över den industriellatillbakagången under den borgerliga regeringsperioden . sjönk industriinvesteringarna med , arbetslösheten ökade enligt AKU:s statistik med 106 000 personer och mer änvart tionde industrijobb försvann. fick vi en kraffig nedgång avindustriproduktionen och vår export på utlandsmarknaden. Det är bl. a. mot den här bakgrunden som det ter sigsärskilt angeläget att löntagarfonderna enligt vårt förslag nu införs. Genom den konstruktion som löntagarfonderna fåttgaranteras att de medel som filiförs fonderna investeras i de produktiva ochutvecklingsbara delarna i näringslivet. Då tänker jag i första hand på deavkastningskrav som är uppsatta för fonderna. Det är vår mening att löntagarnas inflytande ifondstyrelserna bör ses som en garanfi för att investeringsmedel främst kommeratt placeras i framtidsinriktade projekt, som kan ge långsiktiga bidrag tillatt lösa våra nuvarande sysselsättningsproblem. Löntagarna har alltid visat storöppenhet för införandet av ny teknik och för nödvändigheten avstrukturförändringar. Det ligger i sakens natur att löntagarna är angelägna attmedverka till sådana förändringar som bidrar till att stärka den svenskaindustrins konkurrenskraftför att därmed trygga sysselsättningen . Inte minst gäller detta för den unga generationen som nustår arbetslös, men som önskar komma in på en arbetsmarknad som har att erbjudameningsfulla och trygga jobb. Ett av de grundläggande motiven bakomtillskapandet av löntagarfonderna är enligt regeringsförslaget att förstärkalöntagarinflytandet i näringslivet genom medägande. En naturlig utgångspunkt vid valet av förvaltningssystemför fondmedlen är därför att de organ som anförtros förvaltningen av medlen fåren nära anknytning til löntagarna. Den uppläggning som fonderna fått syftartill att ytterligare decentralisera ägarinflytandet och att stärka deanställdas inflytande i näringslivet och i det egna företaget. Förslaget om löntagarfonderna är ett fullföljande av denpolitik som socialdemokraterna drivit i syfte att ökalöntagarnas inflytande i arbetslivet. Genom de lagar som genomförts ifråga om styrelserepresentation för de anställda i aktiebolag och ekonomiskaföreningar och lagen om medbestämmande i arbetslivet förstärks nu ytterligarede anställdas möjligheter att som ägare utöva sitt inflytande på bolagsstämmani det egna företaget. Det är naturligt, mot bakgrunden av det av löntagarnas medbestämmande i arbetslivet, att dettamedbestämmande nu kombineras med det ansvar som ägandet genom löntagarfondernager de anställda. Svenska löntagare, såväl arbetare som tjänstemän, har jutillvunnit sig allmän respekt och erkännande för sin vilja och sin förmåga tillett brett ansvarstagande. Det är självfallet så, att de anställdas intresseninte enbart begränsas till lönefrågor och till de traditionella fackligafrågorna. De anställda har också ett primärt intresse av att det egna företagetsköts på ett riktigt sätt och av att nödvändiga åtgärder vidtas för attlångsiktigt utveckla och stärka företaget. Man skall se de anställda som entillgäng och som en resurs och icke som ett hinder och en belastning, sommoderaterna tycks göra. Enligt propositionen skall intefondstyrelserna tilldelas ett regionalpolitiskt ansvar. Fondernaskapitalplaceringar skall inte heller begränsas till vissa regioner. Däremotkommer varje fondstyrelse genom sin personsammansättning att ges en klarförankring i en geografiskt sammanhållen region. Trots att fonderna inte getts ett regionalpolitiskt ansvarbetyder det inte att fondernas verksamhet kommer att sakna regionalpolitiskbetydelse. Styrelsernas regionala anknytning innebär att styrelserna kommer attha en särskild kunskap om utvecklingsförutsättningarna i den egna regionen.Fondstyrelserna har möjlighet att genom kapitalplaceringar medverka tillutvecklingen av framtidsprojekt i de olika regionerna. Fonderna kan dessutom genomkapitalplaceringar i regionala investmentbolag medverka till utvecklingen avden egna regionen. Det finnsockså skäl att nämna att när det gäller de små och medelstora företagen,som har stor betydelse i många regioner i vårt land, så kan dessa företagfiliföras riskkapital genom de särskilda medel som föreslås att avsättas fördenna typ av företag. Sammanfattningsvis kan man med fog säga att om fondernautnyttjar de förutsättningar som finns i detta avseende så tordelöntagarfonderna komma att spela en icke oväsentlig roll för den regionalautvecklingen. Får jag så avslutningsvis säga att vi nu häri står inför ett viktigt avgörande, som kommer att få stor betydelseför utvecklingen av vårt näringsliv. Men frågan har också en annan dimension.Förslaget om löntagarfonderna skall också ses mot bakgrunden av dendemokratiseringsprocess som socialdemokratin stått för alltsedan den politiskademokratins genombrott i vårt land. Alla våra strävanden för att bredda det folkligainflytandet i samhället har alltid mötts av ett starkt motstånd från olikamaktgrupper och från det borgerliga lägret. När vi nu lägger fram ett förslagsom innebär att löntagarnas inflytande och ansvar förstärks i näringslivetmöter vi samma motstånd, och vi hade väl inte väntat oss något annat heller.Införandet av löntagarfonder innebär att den fåtalsmakt som råder i detekonomiska hvet och i det svenska näringslivet nu breddas till en mångfald ivad gäller inflytande och ansvar på detta område. Löntagarfonderna är därförett vikfigt steg på vägen mot ekonomisk demokrati i vårt land. För övrigt instämmer jag i det yrkande somframförts av min partivän . 64NILS CARLSHAMRE (m): En dåre lär kunna fråga mer än tio visa kansvara på. I fråga om löntagarfonder tycks det i viss mån förhålla sig tvärtom,för vi har bevittnat hur en härskara av galenpannor, ochförvisso också ett antal normalt kloka personer, har överbjudit varandra i attförsöka besvara frågor som ingen människa har kommit på idén att ställa. Det senaste försöket i den riktningen lanserades avstatsminister i hans regeringsdeklaration - ellervi bör kanske säga trontal. Det var då han döpte om löntagarfonderna tilltrygghetsfonder och försökte besvara frågan på vilket sätt dessa fonder kanvara gagneliga för den sociala tryggheten i allmänhet och pensionstryggheten isynnerhet - eller med statsministerns mer publikknipande formulering: förtryggheten på äldre dar. Därmed försökte han svara på en fråga - utan särskildframgång; det skall gärna medges - som ingen människa hade ställt, av det enklaskälet att det redan från början var uppenbart för alla att varje sådan effektav de föreslagna löntagarfonderna var i grunden omöjlig. I går tog regeringen tillbaka en proposition enligt vilkenänkepensionerna skulle ha avskaffats och ersatts med ett enklareefterlevandeskydd. Om man försöker få fram någonting ur de mycket bristfälligaekonomiska beräkningar som var infogade i den propositionen, kan man komma framtill att om den hade gått igenom, skulle ATP-systemet in på 2000-taletha belastats med ca 5miljarder kronor mindre än med det system som fick vara kvar. Om manpå grundval av liknande bristfälliga beräkningar försöker komma underfund medhur mycket ATP-systemet kan tillföras med hjälp av löntagarfonderna, tycks manhamna någonstans vid 500 milj. kr. , nämhgen om man räknar på deca som hinner samlas ihop under resten av dettaårtionde. Propositionen om änkepensionerna kunde dras tillbaka utanatt någon för den skull tycks ha varit särskilt orolig för ATP-systemetsbestånd, fastän man genom den hade kunnat spara 5 miljarder , men de 500miljonerna tycks vara omisfliga och den nya garanten för att ATP-systemet skallbli bestående. Jag har ingen annan funktion i denna debattän att anlägga någon aspekt från den utsiktspunkt som vi har isocialförsäkringsutskottet, dvs. från oss som har att nästan professionelltsyssla med och försöka begripa detta konstiga som kallas allmän försäkring. Denbedömning som jag har varit med om att göra där leder fram till slutsatsen attvad löntagarfonder än i övrigt kan göra för nytta eller skada - förpensionssystemet gör de varken det ena eller det andra; i varje fall ingennytta. Den hlla effekt man kan se skulle kunna kallas marginell, men, herrtalman, så smala marginaler finns inte. 65SVEN ASPLING (s): När man denna dag lyssnat till de skräck- ochhotbilder som de borgerliga målat upp när det gäller de följder somlöntagarfonderna skulle få, kan man inte underlåta att erinra om att den socialdemokratiskareform-och trygghetspolitiken mött ett liknande borgerligtmotstånd och liknande argument. Hur har man inte förespått olyckor för landet omreformerna skulle komma att genomföras. Det har dock inte hindrat att man harfunnit det politiskt nödvändigt att ge reformerna sin anslutning när de välgenomförts. Det har rått strid om de viktigafördelningspolitiska reformerna och om reformer som har gällt inflytande ochökad medbestämmanderätt i samhället. Det har ofta varit med knappa majoritetersom reformerna har kunnat genomföras. Kampanjen mot löntagarfonderna är i olika avseenden nästankopior av liknande kampanjer efter kriget, för att nu inte gå ännu längretillbaka i historien, som uppvisar rader av liknande exempel. Vi som minns den s. k. känner igen detmesta. Det var Per som döpte kampanjen tillplanhushållningsmotståndet. Den kampanjen riktade sig mot arbetarrörelsensefterkrigsprogram, som lades fram . Full sysselsättning, rättvis fördelningoch höjd levnadsstandard samt större effektivitet och mera demokrati inäringslivet var programmets målsättning. I väsentliga delar låg programmettill grund för det uppbyggnadsarbete som följde efter kriget. Den kampanj somde borgerliga partierna och olika näringslivsorganisationer då startade verkarnästan ha stått modell för den kampanj vi har upplevat mot löntagarfonderna. Under kampanjparollen anklagades arbetarrörelsen för tvångshushållning och statlig centraldirigeringav näringslivet. De fria marknadskrafterna skulle sättas ur spel, och iframtiden hotade då som diktatur. Det var inte utan orsak som Per AlbinHansson en februaridag 1946 slog fast: "Folkets väl går förestorfinansens." Nog bevarar många av oss i minnet den borgerliga kampanjenmot ATP -den allmänna tilläggspensionen, som skulle öppna vägen till enpensionstrygghet även för arbetarna och andra grupper i vårt samhälle. Vilken strid utlöste inte detta reformförslag. Då som nufanns det inga gränser för de olyckor som skulle drabba landet om ATPgenomfördes. På nytt mobiliserades privata näringslivsorganisafionerför att med sina resurser bekämpa förslaget. Återigen var det frågan om "frihet eller tvång",återigen var demokratin i fara. "Medborgarna skulle inte längre själva fåavgöra hur de ville använda sin arbetsersättning", förkunnade . Pensionen skulle bli "likadan för alla kategoriermänniskor trots alla olika behov som finns. Den enskilde finge inte längremöjlighet att välja, utan staten skulle bestämma också på detta område." I de borgerhgas ögon skulle den allmänna pensionsfondenbli ett enda stort socialiseringsäventyr. Den "skulle fullständigtdominera den allmänna kreditmarknaden. Räntor och kreditvillkor skullebestämmas av fondernas politik", ansåg . Vad ATP betytt för den enskilde i fråga om ökad trygghetoch frihet kan verkligheten bäst vittna om. I vad gäller fonden har det kollektiva sparandet iAP-fonden varit av utomordentligt stor betydelse för investeringsverksamhetenoch den ekonomiska utvecklingen och tillväxten. I själva verket har AP-fondenvarit grunden för en miljon nya bostäder, för sjukhus, skolor och annan kommunalservice. Och vad har inte AP-fonden betytt för mindre och medelstora företag. Våra fri- och rätfigheter har heller inte satts påundantag. På väsentliga områden har demokratin kunnat breddas och fördjupas. Historien lär oss vilka som gått i spetsen då det gälltkampen för demokrafin och vakthållningen kring demokratin här i landet. Löntagarfonderna kommer att förstärkaATP-systemet. Som framhålls i propositionen kommer alla medel som tillförsAP-fonden att i sin slutliga användning kunna utnyttjas förpensionsutbetalningar. har i sitt yttrande tillfinansutskottet understrukit detia. Genom att löntagarfonderna knyts till AP-fonden kommer demedel som löntagarfondsstyrelserna förvaltar att ingå i AP-fondens samladeförmögenhet. understryker också att medlen i sin sluthgaanvändning kan nyttjas för pensionsutbetalningar. Denna förstärkning avATP-systemet är viktig och minskar inte genom att man som hänvisar fill attATP-systemet bygger på fördelningssystemet. Genom löntagarfondernas kopphngfill ATP-systemet tillgodogörs alla löntagare, inkl. de som är 11 protokoll 1983/84:53-54 anställdai de mindre företagen, dessa medel. Det finns en tendens i den kampanj vi upplevtmot löntagarfonderna att söka ställa äldre generationer av socialdemokrater motde generationer som är verksamma inom vår rörelse. Liknande tongångar hargett eko även i dagens debatt. Det kan därför i detta sammanhang finnasanledning erinra om några ord av Per i hans historiska tal iriksdagen då han lanserade folkhemstanken. Han underströk att det var angeläget och nödvändigt attdemokratin utvecklades på samhällets alla områden. Skall det svenska samhälletbli det goda medborgarhemmet, betonade han, måste klasskillnaderna avlägsnas,den sociala omsorgen utvecklas, en ekonomisk utjämning ske, de arbetandeberedas andel även i det ekonomiska förvaltandet, demokratin genomföras ochtillämpas även socialt och ekonomiskt. Han tillade, att det politisktfullmyndiga folket kommer icke i längden att finna sig i att de viktigastemedlen för produktion av dess livsbetingelser och för bevarandet och ökandet avvälståndet, ligger i händerna på några få kapitalister, som ofta för atttillgodose sitt vinstbegär, åsidosätter hänsynen till produktionen och andraallmänna intressen. Dessa Per ord saknar inte sin aktualitetnär vi nu har att ta ställning till regeringens förslag om löntagarfonder. Nogfinns det, herr talman, en samstämmighet mellan då och när det gäller vårasträvanden att vidga och fördjupa demokratin socialt och ekonomiskt. Jag beratt få yrka bifall till utskottets hemställan. 66FILIP (): Jag har anmält mig för ett tio minutersinlägg. Men eftersom jag vet att kammarens ledamöter känner till vilken negativinställning jag som aktiv småföretagare intar till regeringenslöntagarfondsförslag, och eftersom flera av de argument mot fackföreningsfondersom jag hade tänkt torgföra här redan presenterats i dagens debatt,avstår från jag att hålla mitt väl förberedda anförande. Jag nöjer mig med att kort och bestämt yrka avslag påregeringsförslaget att socialisera näringslivet. Därmed har jag, herr talman,gjort min plikt. Jag har från talarstol yrkat avslag på det förkastligalöntagarfondsförslaget, och jag kommer att rösta för de moderatareservationer som är fogade fill betänkandet. Om de borgerliga partierna vinner valet , och om jagdå kommer in i - båda sannolika händelser - kommerjag att hjälpa till att riva upp fonderna i samhället. Därmed är mitt inlägg slut, och jag harsparat åtta, , vilket jag hoppas icke kommer att läggas migtill last. 67 (): De nu aktuella löntagarfonderna frånregeringen, det s. k. Edinska förslaget, innebär vidareutvecklingar av dekonstruktioner som man uttalade sig för vid LO- och SAF-kongresserna. Förverkligasdetta program innebär det i praktiken inledningen till den störstakonfiskationen i historia. Konfiskationen ligger nu i att företagensjälva i praktiken får tillhandahålla kapital för sin egen socialisering.Följderna av detta ärf. n. oöverskådliga. Olika utvecklingsförlopp kan tänkas,men så mycket är klart att, om förslaget realiseras, skapas förutsättningar fören maktkoncentration hos dem som får det avgörande inflytandet över dessafonder utan tidigare motstycke i den svenska historien. verkligen sprida den ekonomiska makten och ge förmögenhets-ägandet enbredare och mera demokrafisk profil, måste man söka helt andra lösningar. Erfarenheternafrån av växande offentlig sektor och sparande i kollektiva former visaratt man inte kan komma vidare på den vägen. Konsekvenserna för svenska folkethar blivit höjda skatter, vilket i sin tur har inneburit kompensationer ilönekuverten. Detta har varit en väsentlig drivkraft bakom inflationen. Omett land skall växa, måste någon sektor i ekonomin spara. Vilken av de tresektorerna - den offentliga sektorn, företagssektorn och hushållssektorn -kommer att kunna stå för detta sparande i ? Ekonomeroch politiker i har av tradition studerat de bägge förstnämndasektorerna noga, och de har förlitat sig på att sparandet genom åtgärder inomdessa skulle räcka. Hushållens sparande har däremot betraktats såsom ett slagsostyrbar eller passiv faktor. Jämfört med andra länder vet vi genom forskningenmycket litet om hushållssparandet, och de statliga stimulanserna har varit små.Ibland sägs det också att hushållssparandet "är för dyrt för staten attpåverka". a. socialdemokratiskt håll har man t. ex. påtalat detskattefondssparande som den borgerliga regeringen införde. Deflesta ser på hushållssparandet som något som handlar om småpengar, och manfrågar sig om det verkligen är något som kan bli en hävstång i ekonomin. Hushållensinkomst efter skatt utgör ca . En procents sparande häravär alltså . Om vi lyckas höja sparkvoten med enprocentenhet från till , innebär det att vi får ett sparande på ca8,6 miljarder. En sådan förändring minskar som sagt inflationen, varvidytterligare sparande blir mer attraktivt. Ärdet då rimligt att förvänta sig en höjd sparkvot? Jämför med , därlöntagarnas sparkvot är , eller med det mer näraliggande ,där hushållens sparkvot är ! Om kunde uppnå sparkvot,skulle vi få ett nästan otroligt stort nysparande, nämligen 48 miljarder, dvs.långt mer än vad vi behöver. Låtoss vara ödmjuka och sikta på att nå netto, med sparstimulanser avdragna.Det skulle ge oss i nysparande . Enligt våruppfattning är det inte ett ouppnåeligt mål - om man har viljan. uppnå en mer socialt acceptabel förmögenhetsstruktur i ett land, bör mannotera att sådana åtgärder är lättast att genomföra i när det totalasparandet måste ökas. När ekonomin står stilla, är omfördelningar svårare attgenomföra. Vi står nu inför ett läge där expansion skall skapas ochstora nytillskott av sparande behövs. Då är med andra ord rätta tiden inne fören aktiv, "uppbyggande" förmögenhetspolitik. Några tecken på att en sådan förmögenhetspolitik planeraskan vi inte se. I stället används statens utrednings- och genomföranderesursertill ett märkligt löntagarfondsprojekt, som påstås skapa sparande i någon månoch vars mål också sägs vara en utjämning av förmögenhetsbildningen. Enligt vår uppfattning kommer det mycket snart att visasig att löntagarfonderna inte skapar sparande och att därför helt andraåtgärder måste till, om vi skall slippa en kraftigt ökad utlandsupplåning. Mendå är vi sent ute. Det tar nämligen tid att få sparstimulanser att börja verka. Argumentet att staten förlorar skattemedel genomsparstimulanser är riktigt. Men staten förlorar också stora skattemedel pålöntagarfonderna, både genom rätten till avdrag för avgifterna och genom attfonderna beviljas full skattefrihet i sin aktieförvaltning. Detta visar att detman politiskt vill genomföra, det accepterar man också kostnaden för. Vill viskapa en bättre förmögenhetspolitik och en ny struktur påförmögenhetsställningen i , kan det också få kosta pengar. Som nämnts har man i haft en sparkvot istorleksordningen - en uppgång från under1960-talet. Hushållens sparande svarar för av samhällets totalasparande.