prot · G7099 · 1983-12-31 00:00:00 — Vi får ta itumed frågan om det nordiska medborgarskapet och andra viktiga frågor. Det ärbetydelsefullt för säkerheten i att vi fortsätter med ett infimt samarbete. 30 (): I den allmänpolitiska debatten för ett årsedan - efter valet och regeringsskiftet - gav den då nyfillträddefinansministern en karakteristik av de då gångna borgerliga årenspolifik. Jag ser att finansministern inte är här, men jag hoppas att hankommer ihåg vad han sade . Annars har han möjlighet att läsadet i protokollet. Han sade på följande sätt, i en karakteristik av deborgerliga åren: "arbetslösheten skulle också drivas upp så att löntagarnablev mjuka i sina krav. Det skulle - så var strategin - pressa ned reallönernaoch öka lönsamheten och med större vinster skulle investeringarna börja ökaigen och därmed processen ta fart. ----- Dethär förvärrades av att åstramningspolitiken också misslyckades med atthålla budgetunderskottet under kontroll". Så långt citatet av . Det är ensammanfattande bild av den kritik som socialdemokraterna riktade mot defidigare borgerliga regeringarnas ekonomiska politik. Huvudpunkterna i dennakrifik var alltså: stigande arbetslöshet, sänkta reallöner, ofillfredsställandeinvesteringar och oförmåga att hålla budgetunderskottet under kontroll. Pådessa avgörande punkter skulle, menade , en socialdemokratiskregering medföra avgörande förändringar i positiv riktning. Låt oss nu se vad av socialdemokratisk politik harinneburit. Arbetslösheten fortsätter att öka kraftigt. uppgickantalet arbetslösa till 180 000. har arbetslösheten legat på enhögre nivå än . Vilken jämförelsefidpunkt man än väljer kan mankonstatera att arbetslösheten under den socialdemokrafiska regeringen varithögre än under de tidigare icke socialistiska regeringarna. Den successivaåterhämtningen av svensk ekonomi, framför allt kännetecknad av en stark ökningav exporten, har således icke medfört någon minskning av arbetslösheten. Reallönerna har fortsatt att sjunka sedan densocialdemokratiska regeringen tog . Detta har i sin turmedfört en minskning av den privata konsumtionen, som för första halvåret i åruppgick till och som satt sina spår i en minskad omsättning i detaljhandelnmed räknat i volym. Detta sammanhänger självfallet nära med prisutvecklingen,och här kan konstateras att den socialdemokratiska politiken definitivt förtupp i den övre hälften av länder när det gäller inflationstakten. Underde sista månaderna av den fidigare regeringen sjönk inflationen under genomsnittetför industriländerna i , medan vi alltsedan regeringsskiftet har haften inflationstakt som har legat högre än inflationstakten i allmänhet inomOECD-området. Några tecken på en minskad prisstegringstakt i steg konsumentprisernamed en halv procent, och det var sjätte månaden i följd som ökningen frånföregående månad låg högre än . Det är nu sannolikt attinflationen för hela 1983 kommer att stanna på , vilket är väsentligthögre än i flertalet andra industriländer i . Det är egentligen bara iett av dessa länder som man har en klart högre inflafionstakt än , ochdet är inte oväntat i det socialistiskt styrda . Och de senastemånaderna har inflationsgapet mellan och ökat. Detta konstaterande bidrar självfallet till att undergrävatrovärdigheten i regeringens inflationsprognos om . Det finns nuall anledning att på nytt varna för att inflationstakten återigen skall stiga,och stiga över det i samband med skattereformen magiska talet . Inte heller investeringssituationen är ljus. Sanningen äratt industriinvesteringarna sedan regeringsskiftet har sjunkit. beräknasinvesteringarna ligga års redan mycket låga investeringsnivå.Den senast tillgängliga investeringsenkäten tyder på en fortsatt minskning avinvesteringarna , även om man här kanske kan hysa förhoppningen attvi i vart fall skall kunna nå upp till i sigotillfredsställande nivå. Det är bara på ett område som man kan redovisa en positivtrend sedan regeringsskiftet . Det gäller utrikeshandeln, somförsta året resulterade i ett kraftigt överskott - större än vad man förutsåg ibudgetpro-posifionen . Det finns dock anledning att varna för att endel av den här glädjande positiva förändringen av handelsbalansen är avsäsongsmässig karaktär. redovisades ett betydande underskotti handelsbalansen, på ca tre och , vilket bara ärobetydligt bättre än föregående år. Man skall då hålla i minnet att augustimånad allfid är en minusmånad i utrikeshandeln. Men självfallet finns detanledning att räkna med att de genomförda devalveringarna skall ge en positiveffekt på utrikeshandeln även och att bilden framförallt skall bli mycket mer positiv än , dåju devalveringens kortsiktiga effekter på "terms of trade" fick ettomedelbart genomslag i ett underskott i handelsbalansen. Så till den sista punkt som nämnde i sittanförande i allmänpolitiska debatten , nämligen utvecklingen avbudgetunderskottet och statsskulden. Här är det nu enkelt att konstatera attden socialdemokratiska politiken har medfört en fortsatt ökning av såvälbudgetunderskottet som statsskulden och att budgetunderskott och statsskuldvuxit i snabbare takt än . Räknat på en tolvmånadersperiodfrån till augusti steg statsskulden med 86 miljarderkronor, varav 36 miljarder gällde utlandsskulden. Och budgetunderskottet kanunder det just avslutade budgetåret beräknas ha uppgått till närmare 90miljarder kronor. Den statistik som vi nu har framför oss överett års socialdemokratiskt ekonomisk-politiskt fögderi är inte uppmuntrande. Regeringenhar förvisso inga skäl att slå sig för bröstet. Tvärtom - på just de punkter där socialdemokraterna kritiserade de tidigareregeringarna på den ekonomiska politikens område har utvecklingen varitpåtagligt negativ. Arbetslösheten har fortsatt att stiga, reallönerna harsjunkit, industriinvesteringarna har inte skjutit fart och budgetunderskottoch statsskuld är alltjämt förfärande höga. Denna negativa utveckling har ägtrum trots att den ekonomiska utvecklingen i omvärlden delvis har gynnat Sverigeoch medfört en ökad efterfrågan på svenska produkter. Mot denna bakgrund måsteman ställa sig frågan: Vilka trendbrott har egentligen ägt rum i svensk ekonomisedan oktober 1982? Vilka resultat kan egentligen i dagredovisa? Socialdemokratin gick sedantill val med en serie av löften. Det var först och främst de s. k. fyravallöftena, som efter valet visade sig vara de löften som man avsåg att hålla.Det var i övrigt en mycket lång serie av vidlyftiga utfästelser om ökadeinsatser på olika områden. Trots att bara en liten del av dessa vallöften harförverkligats i regeringsställning har alltså effekten på budgetunderskottetblivit betydande. Det faktum att regeringen upphävde vissa viktiga besparingarsom beslutats av medförde en betydande ökning avbudgetunderskottet. Ett antal industripolitiska satsningar under föregåendebudgetår ledde likaledes till en betydande ökning av budgetunderskottet. Många andra vallöften har över huvud taget inteaktualiserats sedan socialdemokraterna kom till makten. Det gäller t. ex.löften om kraftigt ökat byggande av vägar, broar och bostäder. Och barnfamiljeroch pensionärer står undrande inför de många olika turer om pensioner ochbarnstöd som spelats upp på den politiska scenen. Slutsatsen är given - den harockså dragits tidigare här i debatten: Den lättsinniga löftespolitiken tåldehelt enkelt inte konfrontationen med den krassa ekonomiska verkligheten. Den havererade löftespolitiken har emellerfid också sinbetydelse ur principiellt demokrafisk synvinkel. I en demokrati som fårmänniskorna utöva inflytande genom att välja mellan olikapolitiska parfier. Dessa parfier tillhandahåller åsiktspaket som människornakan värdera. Om denna demokratiska process skall fungera krävs självfallet attde åsiktspaket som partierna erbjuder väljarna under valrörelsen också är desom man förverkligar om man får väljarnas stöd. Att i stor skala och planeratsvika sina vallöften medför helt enkelt att den demokratiska processen sätts urspel. Det är från denna utgångspunkt man bör granska dendiskussion om värdebeständigheten av pensionerna som vi här har lyssnat till. Det är uppenbart att socialdemokraterna nu avser atturholka värdebeständigheten i pensionerna långt mer än vad som blivit följdenav vårt förslag, som utsattes för ett så våldsamt bombardemang undervalrörelsen . Jag reagerade kraftigt mot ett uttalande av socialministerSten , när han påstod att det förslag sommittenregeringen presenterade skulle leda till att pensionsnivånsänktes från . Det, fru talman, är en ren osanning. Underhänvisning till devalveringens prishöjande effekt har regeringen nu föreslagit pensionärsorganisationerna att räkna av påden prisstegring som ägt rum och som skulle föranleda motsvarandeprocentuella höjning av pensionerna . Till råga på allt har manförsökt få pensionärsorganisationernas godkännande av att denna s. k.devalveringsreduktion av pensionerna också skall gälla efter 1984. Det ärförståeligt att det här förslaget blev väl magstarkt också för PRO. Och intelär väl pensionärerna ha bUvit lugnare av vad sade för en stundsedan i debatten. Det är, fru talman, egentligen bara på en punkt somsocialdemokraterna har en oförändrad linje sedan före valet, och det är i frågaom införandet av kollektiva löntagarfonder. Socialdemokraterna vet egentligen bara en enda sak om dekollektiva löntagarfonderna, och det är att de skall införas i fr. o.m. De vet inte vad fonderna skall vara bra för - motiven har växlatlika fort som höstlöven nu singlar fill marken. Först var det näringslivetskapitalförsörjning som skulle lösas genom fonderna. Men har det visat sigatt det problemet har löst sig ändå, framför allt genom skattesparandet och dendärmed livliga utvecklingen på börsen. Det dagsaktuella problemet är ju intebrist på kapital. Sedan var det stabiliseringspolitiken och den solidariskalönepolitiken som skulle stödjas genom fondsystemet. Men både LO:s ochlöntagarfondsutredningens utredning visar att lönerna inte stiger mindredärför att pengar samlas i kollektiva fonder. Så var det den ekonomiska demokratin som skulle införasgenom fonderna. Men inte får den enskilde löntagaren större inflytande på sinarbetsplats genom att 25 fackliga ombudsmän.sitter i styrelserna för någralöntagarfonder. Det senaste argumentet är att de kollektiva fonderna skallstödja pensionssystemet. Men pensionsutbetalningarna beror inte på vilkakollektiva fonder som finns utan på landets produktionsförmåga och på viljanatt hålla avgivna löften. Socialdemokraterna kan faktiskt - utredande- inte ge besked om de tycker att fonderna är små och oskyldiga eller omde är en patentmedicin som kan uträtta storverk. I TV-programmet för en fid sedan menade att det var löjligt av näringslivet och de borgerliga att oroa sig överfondernas inverkan på ekonomin. De skulle minsann inte medföra några storaförändringar någonstans, utan de var bara ett smärre inslag i krispolitiken. När man hör LO-företrädare, t. ex. , låter detemellertid annorlunda. Då är de kollektiva fonderna ett stort och viktigt steg. Ingenting tycks nu hindra socialdemokraterna från atttrumfa igenom förslaget om löntagarfonder med kommunisternas hjälp. Det är isjälva verket anmärkningsvärt och för vidkommande ganska unikt att manpå detta sätt hastar igenom ett förslag som är så dåligt förankrat hos medborgarna.Stora delar av de fackliga organisationerna, hela näringslivet, den samladeborgerliga oppositionen och en stor folkmajoritet är inte bara likgilfiga förförslaget - de är också akfiva motståndare till det. Och detta förslag kommerfrån en regering som har talat om "den utsträckta handen". om vilja till samförstånd, och som i valrörelsen lovadeatt man före beslutet skulle lyssna på och ta hänsyn till andra opinioner. Nej, fru talman, det föreliggande förslaget och det sättvarpå det skall genomföras vittnar i stället om att regeringen nu medvetet harvalt konfrontationens väg. Det är en beklaglig utveckling. 31 (vpk): Om den nuvarande utvecklingen i vårt land fortsätter,finns det stor risk för att det gamla överhetssamhället kommer fillbaka, detsamhälle som helt byggde på de rikas och välbesuttnas intressen och där de sominte lyckats slå sig fram skulle stå med mössan i hand och bocka. Det är ettsamhälle där alla medborgare inte har rätt fill fri undervisning, fri sjukvårdoch en ordentlig pension, utan tvingas vara beroende av framgång eller nederlagi konkurrenskampen och av privat välgörenhet. Det är det samhälle somhögerkrafterna med och i spetsenkämpar för. Om den nuvarande utvecklingen i vårt land fortsätter,finns det stor risk för att friheten inskränks för majoriteten av Sverigesinnevånare. Om högerkrafterna lyckas i sina ansträngningar att, som det heter,privatisera skolor, sjukvård, ja allt som sköts i offentlig regi utomkyrkan, polisen och försvaret, då betyder det minskad frihet för lönarbetareoch bönder. Men friheten ökar för kapitalet, för de stora egendomsägarna, förhöginkomsttagarna som har råd att använda privatskolor och privatsjukhus. Visst finns det brister i det samhälle som brukat kallasvälfärdsstat. Men de största bristerna beror ju inte på att storkapitalet harför litet att säga till om, utan tvärtom på att storfinans och monopol har förmycket makt. En sådan grundläggande rättighet som rätten till ett meningsfulltarbete för alla är därför inte förverkligad. Det finns emellerfid också brister som sammanhänger medatt statsapparaten i den historiska utvecklingen blivit den form genom vilkenden sociala solidariteten skulle genomföras. Stat och kommun är de gemensammaorganen för att garantera undervisning, sjukvård, socialvård osv. Menstatsapparaten var ursprungligen och är fortfarande till sin kärna en våldsmaktför att säkra det ekonomiska systemets fortbestånd och de härskande klassernasherravälde. Den borgerliga staten har utvecklat en byråkratisk organisation somsvällt alltmera. Stat och samhälle är inte samma sak. Och det är intearbetarrörelsen som skapat den nuvarande statsapparaten. Socialister och kommunister beskylls ju ofta för att hainställningen att staten skall bestämma allt. Delvis har de sig själva attskylla. De har länge försummat att framhålla den ursprunghga socialistiskatankegången att staten under utvecklingens gång skall dö bort, försvinna ochersättas med en förvaltning av ting och ledning av produktionsprocessen.Arbetarrörelsen har i stället accepterat den borgerliga staten och försökt attbygga ut den. Arbetarrörelsen har försummat att utveckla nya former för ensolidarisk samverkan mellan människorna. Kooperafionen var emellertid en sådan Folkrörelsernas verksamhet över huvud taget är enannan. Självverksamhet och självstyre i solidarisk samverkan mellanmänniskorna måste vara arbetarrörelsens svar till högerkrafternas agitafion fördet kapitalisfiska klassamhället. Men om detta är riktigt, måste det få konsekvenser också iden aktuella politiken. Demokratin måste utvidgas och befästas genom attarbetare och tjänstemän erövrar ett avgörande inflytande över sinaarbetsplatser. Jämlikheten måste ställas som det centrala målet ifördelningspolitiken. Vi måste framför allt satsa på olika former för samverkanmellan människorna i kampen för att utrota arbetslösheten. De boende i olikakvarter och stadsdelar måste tillkämpa sig bestämmanderätt när det gällergemensamma angelägenheter. Den ekonomiska politiken kan inte få utformas så attden tillfredsställer storfinansens intressen. I den agitation som bedrivs från och närstående kretsar har man påstått, att barakapitalets vinster ökar så ökar också investeringarna och förbättrassysselsättningen. Den socialdemokratiska regeringen har hakat på dennatankegång. stiger vinsterna kraftigt inom näringslivet. Så gott som allabörsföretag räknar med vinstökningar på mellan-1982 och 1983. Detsammanlagda driftöverskottet inom näringslivet beräknas öka från 49 till65 miljarder kronor. Men trots denna kraftiga vinstökning fortsätter industrinsinvesteringar att sjunka. Det visar hur eländig den borgerliga teorin om attökade vinster garanterar ökade investeringar är. I krisens spår frodas de falska ekonomiska teorierna somogräs. nöjer man sig inte längre med att beskriva skenet och förklara attoljeprisstegringarna, de höga lönerna och den offentliga sektorns tillväxtorsakat den kapitalistiska krisen. kräver av arbetsköparna anställdaekonomer direkt att ännu flera skall kastas ut i arbetslöshet för att krisenskall kunna övervinnas. säger en socialdemokratisk ekonom att moderaternahaft rätt i sin ekonomiska polifik. framträder riksbankschefen och förklararatt kapitalisterna måste bli tuffare i sitt motstånd mot lönekrav. Och detta iett läge då reallönerna redan sänkts med . Allt detta är uttryck för klasskampens skärpning och för denreaktionära ideologiska vågen. Den senares styrka kan beklagas, men samtidigtär det bra att reakfionärerna framträder och avslöjar sig. Ingen låter sedanlura sig av de borgerliga ekonomernas förmenta objektivitet. Marxismen ställer sig uttryckligen på de utsugnaklassernas sida. Men just därför kan den inte nöja sig med skenet, utan måstesöka utforska de verkliga och inre sammanhangen. Enligt den marxistiska teorinär det kapitalisfiska produktionssättet självt orsak till de ekonomiskakriserna. Kriserna ses som nödvändiga led i kapitalismens utvecklingsmekanism.Kapitalismen kan inte utvecklas utan ekonomiska kriser. Det är inte möjligt attavskaffa konjunkturrörelserna och de ekonomiska kriserna så länge kapitalismenbestår. Först under socialism och planekonomi är detta möjligt. Men denna ståndpunkt får naturligtvis inte leda till attarbetslöshet accepteras eller att man försummar att göra allt som är möjligtför att reducera den och dess verkningar. Defta var också en ståndpunkt som vann gehör t. o. m. ivissa borgerliga kretsar , under den stora ekonomiska krisen. Denvanliga rekommendationen när det gällde att komma ur en ekonomisk kris vartidigare framför allt sänkta löner. På det sättet hoppades man att profitkvotenskulle stiga och nya investeringar bli intressanta. Receptet hade emellertid inte avsedd verkan under1930-talets långt utdragna kris, som gick över i depression. Då kom de nyateorier som är förknippade med engelsmannen och den svenskaStockholmsskolan av nationalekonomer. En huvudtanke var att staten bordestimulera efterfrågan och på den vägen söka få fart på ekonomin. Fullsysselsättning ställdes nu upp som ett mål. Under de första årfiondena efter det andra världskrigetfanns stora illusioner om att full sysselsättning skulle kunna skapas inom detkapitalistiska produkfionssättets ram. Målet "full sysselsättning"fick inte ifrågasättas. Alla ville, i varje fall i princip, bekämpaarbetslösheten. På denna punkt har det nu skett en vikfig förändring.Samtidigt som arbetslösheten är större än någonsin , höjs öppetröster för att den skall göras ännu större. Det är arbetsköparna, derasorganisationer och deras ekonomer som framträder med detta krav. Tanken är atten ännu högre arbetslöshet ännu bättre skall bidra fill att hålla lönerna nereoch profiterna uppe. På vet man att fackföreningarnasstyrkeposifioner försvagas vid massarbetslöshet. I samhällsdebatten kan manalltså inte längre utgå ifrån att alla parter vill förbättra sysselsättningenoch att tvisten bara gäller de olika metoder som bör komma till användning. Kravet på ökad arbetslöshet läggs till programmen för ennedskärning av reallöner och av offentlig verksamhet. I agitationen inriktarsig dessa klassintressen på de s. k. underskotten - i bytesbalans och istatsbudget - och anser det väsentliga vara att bota dessa. Att det betyderökad arbetslöshet ser de som en fördel. Lönarbetarnas intressen är emellerfid helt andra. Deuttrycks i de krav som säger att efterfrågan i stället bör ökas i samhället,varigenom sysselsättning och produkfion kan öka och underskotten därigenom såsmåningom avvecklas. En förbättring av reallönerna innebär enligt dennauppfattning att också sysselsättningen förbättras. Vänsterparfiet kommunisterna hävdar bestämt att en polifikav nedskärning av reallönerna, av de sociala bidragen och av den offentligasektorn inte kan leda fill ökad sysselsättning. Den minskar ju efterfråganytterligare och ökar arbetslösheten. Den motsatta politiken, alltså attförbättra reallönerna, förbättra de sociala bidragen, öka efterfrågan och byggaut den offenfliga sektorn måste vara den rikfiga. Det är också den enda möjligaoch framkomliga vägen att långsiktigt minska de s. k. underskotten. Men att bara föra en allmän politik som ökar efterfråganger inte avsett resultat. Det beror på monopolens starka ställning, på destarka inflafions-tendenserna osv. -kort sagt på förändringar i kapitalismen.Där måste man också observera den stora kapitalexporten ochindustriutflyttningen från till utlandet, de starka långsiktiganedgångstendenserna inom den kapitalistiska ekonomin m. m. Enligt vår åsiktmåste man ställa upp bestämda och konkreta målsättningar för politiken, t. ex.så här: Bygg ut den offentliga sektorn medsammanlagt 100 000 nya arbeten - 35 000 - inom barnomsorg, sjuk- ochhälsovård, åldringsvård, kollektiva kommunikationer, miljövård och kultur.Börja ett industrialiseringsprogram som på fio år skapar 100 000 nyaarbeten brutto inom den svenska industrin och servicesektorn. Vidtag deåtgärder som är nödvändiga för att uppnå dessa mål. Om de privatägda företageninte kan fylla målen - vilket de uppenbarligen inte kan - måste samhällsägdaoch löntagarägda företag stå för den nödvändiga förnyelsen. Kostnaden för ett sådant program är inte stor, relafivtsett, men effekterna kan bli mycket stora. Genom kamp för demokratisering avstat och kommun liksom av företagen blir utbyggnaden ett steg iriktning mot ett annat samhällssystem, i riktning mot socialism. Det här är ett annat sätt än det vanliga att formuleramålsättningen för ett anti-krisprogram. Men vi anser att det är ett fruktbartsätt. Det ställer nämligen upp mål som en majoritet av medborgarna anserviktiga att uppnå. Naturligtvis måste programmet för flera arbetenkompletteras med en rad andra åtgärder - förkortning av arbetsdagen, endemokratisk och progressiv fördelningspoUtik, stopp för industriutflyttningenoch kapitalflykten, demokratiska rättigheter för de anställda i företagen,verklig likställdhet mellan kvinnor och män, en rikare fritid och kultur åtalla. Ett återvändande till den modell som byggde på samarbetemellan socialdemokratin i regeringsställning och storfinansen kan inte lösa deaktuella problemen. Lösningen är i stället en radikal polifik som ger uttryckför arbetarklassens kamp mot storfinansen och som har sin bas i folkrörelsernasorganisationer. Den ekonomiska polifik som förts sedanregeringsskiftet har i de flesta avseenden varit tämligenframgångsrik. är det nu möjligt att hävda att den lett till envändpunkt i den svenska industrins långa period av fillbakagång. Ökadprodukfion och bättre sysselsättning, minskat underskott i utrikeshandeln ärtecken på detta. Men socialdemokratins ekonomiska polifik förtjänar intebara att uppmärksammas för sina praktiska resultat. Den bör också sättas in iett ideologiskt perspektiv och ses som ett uttryck för hur vi vill förena enöppen, decentraliserad marknadsekonomi med rättvisa och frihet för alla medborgare. Utgångsläget var följande: De borgerligaregeringarna hade i sina försök att lösa den industriella krisen hamnat i enalltmer långtgående statlig inblandning i det ekonomiska livet. Det skeddeförvisso inte utifrån någon genomtänkt plan. Men trots, eller snarare tack vareplanlösheten blev ingreppen djupgående, och de fick påtagliga konsekvenser iform av industriell koncentrafion och statlig styrning. företagsenheter som byggdes upp kunde ändå i flertaletfall motiveras med att någon annan lösning inte stod till buds, eftersom detprivata kapitalet övergav både företag och anställda. Värre var det rikligaflödet av subventioner, stöd och allehanda mer eller mindre fiffigtkonstruerade lån till industrin. Det gjorde företagen beroende av staten,som viljan och förmågan fill självsanering och egna inifiativ avtog.