prot · G70992 · 1983-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1983/84:92 1 §Föredrogs och hänvisades Proposition 1983/84:135 till näringsutskottet 2 §Föredrogs och hänvisades Motionerna 1983/84:2554-2556 tilltrafikutskottet /84:2557-2569 fill jusfitieutskottet Föredrogs finansutskottets betänkande 1983/84:25 omriktlinjer för den ekonomiska politiken och för budgetregleringen m. m. (prop.1983/84:100 delvis). Anf.1 (): De borgerliga ledamöterna i finansutskottet har vid behandlingen avregeringens finansplan nått enighet, inte bara om att beslutet om kollektivalöntagarfonder skall rivas upp utan också om den ekonomiska politiken i stort.Även om vi moderater vill gå längre i neddragningar av statens utgifter ochskattesänkningar, är vi på den borgerliga sidan överens om att deninternationella konjunkturuppgången måste utnyttjas för en kraftigare minskningav budgetunderskottet än vad regeringen föreslagit. Utantvivel är det ekonomiska stämningsläget i världen mer optimisfiskt nu än förett år sedan. Ändå är konjunkturförbättringen markant endast i ,och . Återhämtningen går betydligt trögare bland Sverigesgrannar i . RonaldReagans får av socialdemokraterna i finansutskottet motvilligt beröm föratt ha åtagit sig rollen som lokomotiv i världsekonomin. En expansivfinanspolitik parades med en uppmjukad penningpolitik, vilket getten efterfrågesfimulans av keynesianskt märke. skottspolitikär alltid äventyrlig. Den stora bristen i den federala budgeten och den däravföljande höga realräntan verkade länge uppdrivande på dollarkursen. När nu dentendensen tycks ha vänt, är det inte säkert att det innebär lättnader för varesig eller världsekonomin i stort. Amerikanerna kan tvingas höja räntanytterligare, och det får då en allmänt avkylande inverkan på den nu inleddauppgången i den internationella konjunkturen. Om finansutskottets socialdemokrater ger en klapp påaxeln, så får de stora i en skrapa för att de för enalltför restriktiv ekonomisk politik. Men den uppgång som inletts i dekonservativt styrda länderna och störs inte avstora budget- och bytesunderskott och kan därmed väntas bli mer stabil. IFrankrike har deri socialistiska regeringen vänt den tidigare offentligaexpansionspolitiken i dess motsats, och industrin skall förnyas på, som detheter, marknadsmässiga villkor. President betecknar numera en sänkningav skattetrycket som regeringens främsta politiska mål! Tala om helomvändning!Och gärna föredöme för den socialistiska regeringen i ! Ett annatintressant tidens tecken är att socialistregeringen i för en klartmonetaristisk politik, trots att arbetslösheten ligger så högt som på . Även utanför finns en del riskmoment, som hotarstyrkan och stabiliteten i konjunkturuppgången. OPEC-länderna är inte längre såköpstarka som när oljepriset stod högre. Det stora antalet ochöststater med finansiella problem utgör fortfarande ett bekymmer, även omskuldkrisen har kunnat hanteras bättre än väntat. Den tilltagandeprotektionismen verkar också återhållande på världshandeln. Det är mot denna internationella bakgrund som regeringenhar formulerat sitt budgetförslag. Finansplanen är anmärkningsvärt tom påkonkreta åtgärder. Det verkar som om regeringen tror sig med enbart positivttänkande - och kanske talande - kunna påverka utvecklingen. På snart sagt allapunkter gör den en mer optimistisk bedömning än det egnaprognosorganet och det vanligtvis så träffsäkra Industriförbundet.Det är i och för sig inte ovanligt att en j-egering på detta sätt avviker uppåtfrån mera neutrala konjunkturbedömare, men då brukar man härleda sin optimismtill någon ekoriomisk-politisk åtgärd som sätts in. En faktor bakom regeringens ljusare framtidsbild är attden förutser en fortsatt förbättring av handelsbalansen. Men den tycks dåbortse från att förra årets exportuppgång till betydande del berodde påtillfälliga faktorer som onormalt stor försäljning äv fartyg ochpetroleumprodukter till utlandet. Den högre inflationstakten i än ivikfiga konkurrentländer gör det svårt att räkna med så storamarknadsandelsvinster som regeringens prognos förutsätter. Regeringens optimism bärs också upp av förväntningar om eninvesteringsökning i näringslivet - inte minst inom industrin. Andra bedömareligger här betydligt lägre. Och onekligen är det svårt att se hur en utbyggnadav näringslivet skulle kunna komrria i gång så länge avkastningen på enalternativ placering i statspapper ligger så högt som den nu gör. I valrörelsen lovade socialdemokraterna att sättafart på genom att få i gång investeringarna. Men någon sådan ökningblev det inte . Industrins investeringar minskade enligt regeringensuppgifter , i verkligheten förmodligen mer. Investeringskvoten blevdärmed den lägsta . På bara har den minskat från 17till . Det betyder att den nuvarande investeringsvolymen nätt och jämntmotsvarar den kapitalförslitning som pågår. Enligt den preliminäranationalbudgeten fortsätter investeringskvoten att falla även . Dettautvecklingsmönster skiljer sig markant från den förra konjunkturuppgången, dåindustrins investeringar sköt fart under det andra uppgångsåret. När investeringskvoten på motsvarande sätt kraftigt sjönki varnade många ekonomer både i och utanför landetför vad detta skulle komma att innebära för landets välståndsutveckling pålängre sikt. Men politikerna tog inte dessa varningsord på tillräckligt allvar.Följden blev något som kom att kallas för den engelska sjukan:industriproduktionen stagnerade och industristrukturen blev snabbt föråldrad.Trots att den konservativa regeringen beslutsamt angripit dessaproblem, har fortfarände en omodern industristruktur, därkapaciteten är störst i de branscher som har framtiden bakom sig. Hur har då vår socialdemokratiska regering reagerat påmotsvarande varningssignaler ? Försöker den göra det merlönsamt att investera, att ta risker och att utveckla nya produkter? Nej, praktiskt taget allt regeringen gjort efterdevalveringen verkar i motsatt riktning. Industrins investeringar hållstillbaka av att regeringen, i strid med näringslivet, drev igenomlöntagarfonderna. De hämmas vidare äv att aktiesparandets villkor försämrats påett mycket systematiskt sätt. Den skärpta kapitalbeskattningen minskaravkastningen på produktivt sparande, vilket verkar i samma riktning. Huvuddelenav de 42 skatter regeringen har höjt eller infört sedan den trädde till får isjälva verket till effekt att investeringsverksamheten dämpas. Därtill kommerregeringens oförmåga att dra ner budgetunderskottet tillräckligt mycket för attmöjliggöra en sänkning av räntenivån. Morgondagens välstånd bestäms av det sparande och deinvesteringar som sker . socialdemokrater kommer därförverkligen snett, när de kritiserar den moderata partimotionen för att framhålladet fördelningspolitiskt motiverade i att låna mindre från våra barn ochbarnbarn. De medger ju själva att statens upplåning utomlands övervältras pånästa generation. Och problemet med den inhemska statsupplåningen är att den istor utsträckning går till att hålla uppe konsumtionen på investeringarnasbekostnad. Den i finansplanen förutsedda produkfionsökningen för 1984bygger till stor del på förväntningar om ett lageromslag. Den senastekonjunkturbarometern visar emellertid att många företag fortfarande bedömersina lager som alltför stora och siktar till att dra ner dem. Vidare fortsätterbostadsbyggandet att rasa. Eftersom vi i stora delar av landet redan harförbyggt oss, är detta i och för sig inte att beklaga. Men talunder valrörelsen om att sättafart på byggandet så att det blir mer att göra i gardinfabrikklingar alltmer ihåligt. Det förtjänar i detta sammanhang att påpekas attkonjunkturförbättringen utomlands, t. ex. i , har dragits i gång genom attden privata konsumtionen ökat på bekostnad av sparandet och genorri ett ökatbostadsbyggande. I båda dessa avseenden är illa rustat, eftersom viinte har något utrymme för att minska hushållssparandet, som ligger på.uniktlåga , och efterfrågan på nya bostäder inte gärna kan förutses växa. Det är, herr talman, svårt att frigöra sig från intrycketatt regeringen i sina bedömningar tänjt sig till det yttersta för att införavtalsrörelsens slutskede kunna inge förhoppningar om en posifiv reallöne- ochkonsumtionsutveckling, förutsatt att den nominella löneutvecklingen stannar påen låg nivå. I själva verket är alla regeringens glada siffror beroendeav att inflationstakten kan nedbringas fill . Det förutsätter isin tur att löneutvecklingen kan hållas nere vid . Men en så kraftig nedgångi pris-och löneutvecklingen saknar motsvarighet i modern tid, i synnerhet i ettskede av konjunkturförbättring. Lönerörelsen är svårare att följa än tidigare pågrund av sin decentraliserade karaktär. Så mycket står emellertid klart som attvarken löntagarorganisationernas utgångsbud eller deras nuvarande ståndpunkterär förenliga med de av regeringen uppställda målen. Konsumentpriserna stegförra året . Det var betydligt mindre än vad som förutsågs vid åretsbörjan, men betydligt mer än i våra konkurrentländer. Det förbättradeutfallet förklaras i själva verket av den snabba nedgången i den internationellainflationen. har siffror för endast en månad hunnit presenteras.Prisstegringen.i januari var 1,. Om regeringens förhoppningar skall infrias,kvarstår det alltså ett utrymme på för de återstående elvamånaderna. Regeringens ekonomiska politik är mycketkortsiktig. Man tar åt sig äran för den uppbromsning av utförsåkningen som deninternationella konjunkturuppgången skapat utrymme för. Men man gör i stortsett ingenting för att varaktigt råda bot på de djupgående strukturella problemsom ekonomi brottas med. Därtill är man uppenbarligen förhindrad avsåväl ideologiskt betingade fördomar som valtaktiska överväganden. Mot denna låt-gå-inställning vänder sig de tre borgerligapartierna i finansutskottet i en gemensam reservation om den ekonomiskapolitikens inriktning. Vi framhåller där, att så länge inget görs åt deoffentliga utgifterna, det höga skattetrycket, det stora budgetunderskottet ochde många detaljregleringarna kan den svenska ekonomins grundläggande probleminte lösas. Det är , när har draghjälp av en internationellkonjunkturuppgång, som de offenthga utgifterna och budgetunderskottet måstepressas ned. Att gå in i en kommande konjunkturnedgång med ett verkligtunderskott på drygt 90 miljarder vore utomordentligt farligt. Vi reservanterföreslår därför att budgetunderskottet minskas med 10-12 miljarder jämfört medregeringens budget. Eftersom vi i redan slagit igenom skattetaket kandenna förstärkning inte ske genom skattehöjningar utanenbart genom nedskärningar på budgetens utgiftssida. För att lösa den strukturkris som råder i ekonomiräcker det emellerfid inte med endast besparingar. Den offentliga sektorn måstedessutom struktureras om genom att det ges större utrymme för enskildainifiafiv. Att ersätta offentlig verksamhet med privata marknadslösningarinnebär inte bara möjligheter till en effektivare produktion utan även tillstörre variationsrikedom i tjänsteutbudet, vilket ökar valfriheten för bådekonsumenter och näringsidkare. Även om den borgerliga politiken på kort sikt kan medföravissa omställningar och uppoffringar för enskilda människor, är det viktigt attkomma ihåg att en minskning av de offentliga utgifterna och budgetunderskottetär det enda möjliga sättet att undvika massarbetslöshet och mycket höginflation . Löser vi inte problemen i den offentliga sektorn,kommer vi snart att tvingas vidta med nu aktuella mått mycket drastiska ochlångtgående nedskärningar i de offentliga utgifterna. I valet mellanregeringens långsiktigt fördärvliga och de borgerliga partiernas kortsiktigtkärva politik måste den senare föredras, därför att den för tillbakatill balans och tillväxt. Jag yrkar bifall till den borgerliga reservationen nr 1 omde allmänna rikflinjerna för den ekonomiska politiken. Ett nära samband med dessa riktlinjer har naturligtvis,herr talman, frågan om vårt ekonomiska system. Under stor brådska drevs straxföre jul beslutet om fondsocialism igenom här i kammaren. harfackföreningsfondernas tillskyndare inte hörts av på annat sätt än i form avriksdagsmotioner om att fondkanslierna skall förläggas till ,och , motioner som även finansutskottets socialdemokrater förskams skull avstyrker. Det är väl att hoppas för mycket att denna relafivatystnad betyder att effekten av fondbeslutet skall stanna vid nya skatter förföretagen, som då inte får större skadeverkningar - beaktansvärda nog ändå - änatt rent allmänt motverka livskraften och investeringsviljan i näringslivet. Deborgerliga partierna har under alla omständigheter tillsatt en gemensamarbetsgrupp, som skall förbereda den avveckling av fonderna som kommer attgenomföras så snart det åter blir borgerlig majoritet här i . Meneftersom dessa fonder ännu inte existerar, går det lätt att undanröja detför framtid så olyckliga beslut som fattades i slutet av förra åretoch i stället öppna möjligheter till en spridning av ägandet i näringslivetbland de enskilda människorna. Jag yrkarbifall till reservationerna 3, 5 och 6. Medan de borgerliga ledamöterna i finansutskottet äröverens om den ekonomiska politikens uppläggning, skiljer vi oss som sagt i denbudgetpolitiska avvägningen. Vi moderater vill gå längre iutgiftsnedskärningar, bl. a. för att få större utrymme för att sänka skatterna.Men detta är mer en gradskillnad än en artskillnad. Det skulle vara betydligtsvårare att jämka sig samman, om det förelegat principiella skillnader i synenpå de offentliga utgifterna, skatterna och budgetunderskottet. Det budgetförslag som redovisas i den moderatareservationen innebär jämfört med regeringens förslag en utgiftsnivå som liggermer än 20 miljarder lägre nästa budgetår. Skatteuttaget föreslås sänkt med nära6 miljarder. Det kassamässiga underskottet skulle därmed minska med hela 18miljarder. Eftersom drygt 5 miljarder av utgiftsminskningarna är av tillfällignatur, blir effekten på det underliggande budgetunderskottet en minskning meddrygt 12 miljarder. Jag yrkar bifall till reservation nr 7 liksom till reservationnr 12, där en ökad avgiftsfinansiering av offentliga tjänster förordas. Regeringen gör i finansplanen ett stort nummer av att detkassamässiga underskottet nästa budgetår sjunker till 81 miljarder och att detverkliga budgetunderskottet, sedan effekten av fillfälliga åtgärder räknatsbort, ligger kvar på drygt 90 miljarder. Det är naturligtvis bra om statensutgiftsöverskott inte fortsätter att växa i snabb takt, men egenfligen är deten svår besvikelse att förändringen stannar vid en uppbromsning på ungefärsamma nivå som . Ekonomiska debattörer som velat förringa Sverigesbalansproblem har hävdat att ungefär hälften av budgetunderskottet berott på dedåliga tiderna och alltså skulle försvinna vid en konjunkturuppgång. Men när nukonjunkturen går upp, inträffar inte den förväntade halveringen av underskottet.Konsekvensen av den uteblivna minskningen är att läget blir utomordentligtbesvärligt, när konjunkturen åter vänder nedåt. Och även om budgetunderskottet just nu inte ökar, stigerändå statsskulden från ca 500 miljarder till bortåt 600 miljarder om ettår. Denna ökning med visar att vi fortfarande håller hög fart påvägen in i skuldfällan. Den farligaste delen av statsskulden är den som ärplacerad utomlands. Jag förde en interpellationsdebatt medfinansministern där jag bad att han skulle ange en norm för statens fortsattaupplåning utomlands, att han skulle sätta en gräns som inte fick överskridas.Han ville inte göra det, utan resonerade som om statens utlandsupplåning förstskulle utvecklas innan den kan börja avvecklas. Detta rimmar ju inte alls medstatsministerns uttalande om att vi nu har blivit herrar i eget hus igen ochbörjar komma ifrån beroendet av utländska långivare. Jag finner såväl regeringenstvetalan som dess lättsinniga inställning till statlig utlandsupplåningutomordentligt oroande för framtiden. Vad den inhemska statsupplåningen beträffar har det storalånebehovet framtvingat en viss liberalisering avkreditpolitiken. Strävan att förlägga upplåningen utanför banksektorn harmedfört att räntenivån har höjts och lånens löptid förkortats. Den nyakapitalkällan har blivit de nu så likvida företagen. Men det är naturligtvisegendomligt och oroande för framtiden att det svenska näringslivet - genom denekonomiska politik som förs - i praktiken tvingas köpa statspapper i ställetför att satsa på sin egen verksamhet, i stället för att göra de investeringarsom behövs för att vi inte skall drabbas av den engelska sjukan. Dennauppläggning har kunnat fungera så länge det under recessionen inte har varitaktuellt med någon utbyggnad av företagens kapacitet, men går viförhoppningsvis mot bättre tider, ochdå är det ofrånkomligt att den höga avkastningen på finansiella placeringarverkar återhållande på investeringarna i näringslivet. I den moderata reservationen nr 13 om kredit- ochstatsskuldpolitiken förordas att den hittillsvarande ordningen med prioriteradestatsobligationer till konstlat låg ränta avskaffas. Ett steg i den riktningentogs , när sådana obligationer emitterades med en avkastning som mycketobetydligt skilde sig från marknadsnivån. Eftersom det inte finns någonanledning till att statens upplåning särskilt skall bekostas av pensionärer ochförsäkringstagare, bör man inte nöja sig med att smyga undan det här systemetmed prioriterade obligationer bakvägen utan öppet redovisa ett beslut av deninnebörden. Efter att länge ha varit ett lågränteland har Sverigesuccessivt utvecklats till ett högränteland. Orsaken är naturligtvis statensväxande upplåningsbehov. I syfte att begränsa likviditetsökningen i ekonominuttalar finansplanen nu ambitionen att hålla nere penningmängdens ökningtill 5 ä . Det är i och för sig bra att regeringen anger ett mål förökningen av penningmängden. Det behöver inte finansministern skämmas för.Visserligen brukar detta grepp kallas för, eller snarare skällas för,monetarism, men det är ofrånkomligt att penningmängdens utveckling måstebringas under kontroll, om det skall bli möjligt att få nedinflationen. Det hade dock gått betydligt lättare, om regeringen orkatföra en stramare finanspolitik. Den monetaristiska ansatsen ligger nu bakomriksbankens föreskrifter till banker och finansbolag att inte öka sin utlåningmed mer än 4 resp. . Mönstret känns igen - det är det vanliga mönstret: närregeringen inte klarar finanspolitiken faller bördan tungt på penningpolitiken.Trots att i andra avseenden ersatt regleringar med mermarknadsmässiga styrmedel, anser man sig här tvingad att påbjuda enrestriktion. Vi moderater menar att kredit- och statsskuldpolitiken i ställetbör liberaliseras, varför jag yrkar bifall till reservation nr 13. Med anledning av en enskild moderatmotion, där frågan omkonstitutionella begränsningar beträffande budgetunderskottet ochutlandsupplåningen aktualiserats, vill vi moderater dessutom erinra regeringenom att sådana kan bli aktuella för den händelse budgetunderskottet inte drasned i snabbare takt än vad som föreslås i finansplanen. Jag yrkar därför bifalläven till reservation nr 15. Sammanfattningsvis vill jag konstatera attregeringens budgetförslag tyder på att spararna i , fördenna mandatperiod i alla fall, har gett upp ansträngningarna att skära nerstatens utgifter. skickade statsminister ochpartisekreterare ut signaler med denna innebörd. Det bekräftas nu ivad vi ser i finansplanen och i socialdemokraternas ställningstagande ifinansutskottet. Detta vägval betyder att besparingsarbetet inte kan återupptasförrän val. Regeringens strateger hoppas givetvis attkonjunkturförbättringen skall hjälpa till att bevara den socialistiska riksdagsmajoriteten,och vill inte störa bilden med påminnelser om hur dåligt läget egentligen är.När vi moderater och övriga borgerliga företrädare i finansut- skottettalar klarspråk, gör vi det i förhoppningen - för att inte säga förvissningen-att väljarna skall förstå att för att man skall kunna få bukt med problemenmåste man faktiskt först erkänna att de verkligen finns. 2 (); Den internationella konjunkturuppgången harskapat en betydande tillförsikt i svenskt näringsliv. Tyvärr innefattar intedenna tillförsikt arbetsmarknaden, där arbetslösheten fortfarande befinner sigpå en hög nivå, avsevärt högre än under Fälldinregeringarna. Då upplevdeSverige sin värsta industrikris . Då var den internationellautvecklingen svag och präglades av en envis lågkonjunktur. Men då vararbetslösheten avsevärt lägre än . En arbetslöshet om under en markant högkonjunktur ären unik företeelse i vårt land, och man måste allvarligt fråga sig vad som hargått fel i den socialdemokratiska politiken. Begränsning av arbetslösheten vardet främsta socialdemokrafiska vallöftet, och det har socialdemokraterna alltsåinte förmått infria trots allmänt goda förutsättningar i vårt land och i våromvärld. Jag tror att förklaringen finns i den stora skillnadenmellan ord och handling i den nuvarande regeringens verksamhet. Aldrig har enregering i detta land producerat så många välmenande rapporter och så mångavisionära tal som den nuvarande. Aldrig har någon regering producerat så mångavoluminösa men tämligen intetsägande propositioner som den nuvarande. Densocialdemokratiska dialektiken i sann och klassisk socialistisk mening ärvälutvecklad men står inte i rimlig proportion till handlingskraften hosregeringen. Det finns många exempel: Socialministern, som talar väl ombarnfamiljerna men som inte lyckats lägga fram ett enda förslag - ipropositionens form i varje fall - för att förbättra deras situation. Forsknings- och framtidsministern, som lägger en storforskningsproposition som är ett utomordentligt kompendium över insatserna förforskning och utveckling och som innehåller många vackra uttalanden men som isak är skäligen mager. Industriministern, som lagt fram en ivrigt reklameradförnyelseproposition, där förnyelsen kunde ha klarats av på en sida och därdet mesta är en beskrivning och analys som i sig själv är läsvärd. Den leder ominte annat i bevis att Fälldinregeringarnas strukturinsatser i basindustrinvarit framgångsrika och i den nuvarande högkonjunkturen ger god avkastning.Tack för det erkännandet, men i sak är det inte mycket nytt! Finansministerns finansplan har alltså på något sättbildat skola för regeringens arbete. Fram tonar en regeringspolitik byggd påfromma förhoppningar att världskonjunkturen skall lösa alla problem och iövrigt ordfyrverkerier som skall skyla över tomheten och bristen påhandlingskraft. Man märker det om inte annat i utskottsarbetet.Regeringens beteende har uppenbart skapat problem för partiets företrädare iutskotten. I nästan pinsam belysning framstår skillnaderna mellan densocialdemokrafiska finansutskottsmajoritetensutlåtande och den nu diskuterade finansplanen, som måsteha antagits av regeringen . Utskottsmajoriteten uttaladedå befogade allvars- och varningsord: "Som utskottet ser det står vi nu inför valet attantingen vidta åtgärder för att minska underskottet eller att senare- och den tidpunkten ligger inom en förutsebar framtid - tvingas att accepteraatt den offentliga sektorn kraftigt skärs ned." I sak har det när det gäller t. ex. räntesaldot inteinträffat något som skulle förändra situationen mellan tidpunkten för densocialdemokratiska majoritetens avfattning av utlåtandet och författandet avfinansplanen. Jag skulle vilja fråga finansminister och utskottetsordförande : Är det något markant förändrat i bilden som motiverardenna helomvändning? Den glättade bild regeringen ger i finansplanen avSveriges ekonomiska situation framstår mot denna bakgrund som ettförsök att dölja bristen på konkreta insatser från regeringens sida. Efter deninterna partikritiken mot det i och för sig föga imponerandesparpaketet vågar man sig inte på några ytterligare besparingar, i varje fallinte års val. Det har såväl statsministern som finansministerndeklarerat. Även om den nuvarande konjunkturuppgången tillfälligt kanskymma de mest påtagliga symtomen när det gäller ekonomiska problem,är dessa problem förvisso inte lösta. Tvärtom lär de bli desto mer påtagliganär vi går mot en ny konjunkturnedgång.