prot · G709168 · 1983-12-31 00:00:00 — Denallvarliga invändning som man måste göra mot regeringens ekonomiska politik äratt den nonchalerar de grundläggande och svårartade balansproblemen i ekonominoch inte bara uppskjuter nödvändiga besparingar på budgeten, utan på det helataget demonstrerar en anmärkningsvärd brist på ett långsiktigt perspektiv i denekonomiska polifiken. Detkan synas som om samtalen med arbetsmarknadens parter på häromdagenändå vittnar om medvetenhet om hur ytterligt känsligt läget är för svenskekonomi. Men jag noterade ett uttalande av LO-ordföranden eftermötet. Han sade att regeringen föreföll ointresserad av att diskutera vad somföljer efter 1985. Det är i så fall - om han var riktigt refererad - ganskabetecknande. Det finns ingen anledning att här avge något omdöme om dessaöverläggningar, eftersom vi inte har sett något resultat och eftersomöverläggningarna kommer att fortsätta. Denekonomiska politiken, m. m. Dockär det nödvändigt att slå fasf, att det är angeläget atf arbetsmarknadensparter och staten kommer till en uppgörelse som innebär att avtalsrörelsenmedverkar i stabiliseringspolifiken och inte, som har varit fallet i snart fioår, motverkar och nonchalerar de centrala stabiliseringspolitiska målen. Vadjag beklagar i sammanhanget är att regeringen varit så senfärdig. Överläggningarnaskulle självfallet ha kommit fill stånd års avtalsrörelse. Att nuefteråt försöka korrigera en avtalsrörelse som har gått snett och som fårkonsekvenser över hela konjunkturcykeln vittnar varken om handlingskraft ellerom någof större mått av klarsynfhef. Detdöljer sig nu Hksom tidigare en klar motsättning i regeringens agerande.Finansministern har , som påminde om, i en infervjubokdemonstrerat en klarsynfhef när det gäller de centrala problemen i den svenskaekonomin. Det är en klarsynfhef som man gärna vill gratulera fill, och jag villinstämma i finansministerns synpunkter. Här demonstreras emellertid på sammagång en iögonenfallande dualism i regeringens politik, en anmärkningsvärdinkonsekvens när det gäller socialdemokrafins sätt att hantera problemen. Detär f. ö. etf fenomen som blivit synonymt med regeringen - den allvarligabristen i koordinationen meHan ord och handHng. Detta illustreras även av detcentrala budskapet i , nämligen att det inte finnsutrymme att ytterligare höja skattetrycket här i landet. Detta vill jaghjärtligt och gärna instämma i. Obalanseni budgeten, det stora budgetunderskottet, måste alltså , dels genom enallmän tillväxt i ekonomin, dels genom en fortlöpande anpassning av denoffentliga konsumtionen fill produktionsresultatet - dvs. Ifinansplanen och i debatten kring den, liksom ikompletteringspropositionen, avvisar dock regeringen ytterligare besparingar.I stället knyter man helt sina förhoppningar till den internationellautvecklingen och till den tillväxt i ekonomin som den ger upphov tiH: Tror manverkligen inom regeringen att den högkonjunktur vi nu befinner oss i skall varaför evärdlig tid? Den fråga som anmäler sig är: Hur tänker finansministern fåbalans i samhällsekonomin, när vi på nytt är inne i en lågkonjunktur - eller ärperspektivet inte så långt? Nöjer sig finansmihisfern med att tänka påmandatperioden? Det kanske är klokast så. Hurskall man klara uppgiften aft spara, att begränsa utgifterna, när man inte harkurage att ta vara på opposifionéns sparförslag i en så markant högkonjunktursom den vi nu upplever? vore det dessutom i hög grad konjunktur- ochstabiliseringspolitiskt motiverat att söka begränsa budgetunderskottet, ävenav stabiliseringspölitiska och kortsiktiga skäl. Tillbilden hör att regeringens strategi har misslyckats och misslyckats grovt i ochmed årets avtalsrörelse. Den modell som man tiHämpar förutsätter etf lågt inflationstryck,om man över huvud taget skall kunna lyckas. Inflafionen är alltjämt hög.Inflationsmålet kommer inte att infrias, och ingen tror längre påinflationsmålet . Min fråga är: Gör finansministern själv det? Sannolikt är misslyckandetmed årets avtalsrörelse ett långt allvarligare inslag i den ekonomiskautvecklingen än vi kanske föreställer oss . Just nu kör svenskexportindustri på högvarv, men ändå ligger arbetslösheten på en högre nivå änden som man i valrörelsen sade sig omöjligen kunna acceptera frånsocialdemokratisk sida. Det måste vara ytterligt pinsamt för ensocialdemokrafisk regering att i detta skede nödgas notera att, dess främstavallöfte och det som förde den till makfen, dvs. aft minska arbetslösheten,snöpligt har misslyckats. Det är ganska naturligt om vi kräver attfinansministern ger ett klart besked: Är det av socialdemokratin angivna målet"arbete åt alla" utmönstrat som en central poHtisk målsättning försocialdemokratin? För centerparfiet är det alltjämt ett centralt mål och enviktig uppgift att klara när man lägger upp den ekonomiska poHfiken. Bordedå inte misslyckandet med sysselsättningspolitiken mana till eftertanke? är eftertankeoch ödmjukhet inte det som i första hand präglar den socialdemokratiskaregeringen och infe heller majoriteten i finansutskottet. Den socialistiskamajoriteten i utskottet är inte ens beredd aft med kraft fullfölja vad manbörjade göra , nämligen att sätta in budgetunderskottet i ettlångsiktigt perspektiv. borde man dessutom ha haft tid på sig att smältaregeringskansliets egen långtidsutredning, LU 84. förordför en reducering av budgetunderskottet och för konkreta åtgärder för attminska inflafionen så aft man kan uppnå samhäHsekonomisk jämvikt 1990 är klartoch ovedersägligt, liksom rekommendationen att de offentliga utgifterna bordeskäras ned med ytterligare ca 6 mHjarder kronor under de närmaste åren.Försiktigtvis för varken finansministern eller utskottsmajorifefen någon,egentlig argumentation kring detta långsikfiga problem. kan mansäga att en gemensam reservafion från de icke-socialisfiska partiernademonstrerar aft det dock på oppositionssidan finns en grundläggande gemensamövertygelse Om hur stabiliseringspolitiken skaH bedrivas under de närmasteåren. Där finns en konkret diskussion även om de långsiktiga målen. Deicke-socialistiska parfierna är också överens om att löntagarfonderna skallavvecklas, eftersom de är ett omöjligt inslag i en fri ekonomi. Närdet sedan gäller det korta perspektivet, dvs. de allmänna riktlinjerna förbudgetregleringen, har opposifionsparfierna liksom fidigare gått fram med varsin reservafion. Jag kan föreställa mig att det på nytt kommer att föranledakommentarer från den socialdemokrafiska sidan; Men det är en självklarkonsekvens att man går fram med var sin reservafion när det gällerbudgetregleringen, eftersom man i det politiska arbetet i övrigt självfalletmåste gå fram med egna partimotioner och förslag som naturligtvis också måsteföljas upp i budgetregleringen. Det vore att på ett tämligen meningslöst sättmangla sönder hela den politiska debatten i kammaren om inte partilinjernaskulle få konkrefiseras även till sina budgetkonsekvenser. Vihar för vår del påmint om bakgrunden fill den socialdemokrafiskabudgetpolifiken som den bedrivs , dvs. den socialdemokratiska taktiken aftblåsa upp budgetunderskottet under det första regeringsåret. Trots att mangenomförde stora skattehöjningar ökade alltså underskottet med nästan Denekonomiska politiken, m. m'. Denekonombka politiken, m. m. 20miljarder på etf år, och utgifterna drevs upp med över 40 miljarder. Det var enutgiftsökning större än hela den statliga inkomstskaften för såväl fysiska somjuridiska personer. Det är från den höga, uppblåsta nivån som man nu försökerorientera sig ner på mer realistiska nivåer. Målsättningen för en långsiktigbudgetpolitik måste vara att statsskulden inte längre ökar i reella fal. Därförmåste det strukturella budgetunderskottet avvecklas, och det kan inte ske påannat sätt än genom en kraftig minskning av de offentliga utgifterna. Enligtvår uppfattning måste detta naturligtvis i synnerhet gälla i ettkonjunkfurförlopp som det vi nu upplever, då det av stabiliseringspolifis-kaskäl finns särskild anledning att försöka begränsa likviditeten i penningsystemet.Det räcker inte att hänvisa till förbättringar på budgetens intäktssida. SomLars påminde om fidigare är ju de intäktsförbättringarna egentligenrätt skenbara. Vihar i vårt budgetalternativ angett hur vi vill lösa detta problem kortsikfigt,men det mest angelägna är att man är beredd att angripa de grundläggandeobalansproblemen med kraft och målmedvetenhet på lång sikt, vilket - somlångfidsutredningen antyder - är ofrånkomligt om man vill uppnåsamhäHsekonomisk balans. Den socialdemokratiska polifiken saknar justdenna långsikfiga och kraftfulla inriktning som är en förutsättning för att denekonomiska politiken skall väcka tilltro i landet - men också i vår omgivning. Man skulle kunna sammanfatta med att säga, att det är tur för densocialdemokratiska regeringen inte bara att vi har en nådig internationellkonjunkturutveckling, utan också att har ett näringsliv som är såproduktionskraffigt och som har kommit ur industrikrisen med en internatio-neHtsett så konkurrenskraftig struktur att det bHr sådana framgångar påexportmarknaderna. Detta har medfört en kraftigt förbättrad bytesbalans, vilketi sin tur ger oss ett andrum i vår ekonomiska polifik. Regeringenseget bidrag i detta sammanhang är faktiskt skäligen blygsamt. Devalveringenslångsiktiga konsekvenser är det dessutom ännu för tidigt att yttra sig om, ävenom de kortsiktiga effekterna kan förefalla gynnsamma. Mycket talar för aftdevalveringen var kraftigt överdimensionerad, och att deexportframgångar, som vi nu upplever för svensk industri, på lång sikt kan visasig samhällsekonomiskt mycket dyrköpta, infe enbart i form av onödigt drastisktsänkta reallöner och onödigt uppdrivna kompensa-fionsanspråk, utan även med långsikfigabalansrubbningar i andra avseenden. Huvudintrycketav regeringens ekonomiska politik är alltså, när man så här på vårriksdagenssista arbetsdag summerar den politiska utveckHngén, att regeringen på ettanmärkningsvärt sätt misslyckats med sysselsättningspolitiken och attsocialdemokratin tydligen har övergett sitt centrala politiska mål: arbete åfalla. Regeringen har dessutom allvarligt misslyckats med atf bekämpainflafionen, och den har nödgats överge det med sådan emfas angivnainflationsmålet. Det är avslöjande för regeringspolifiken, och det skapar intetrovärdighet för regeringens ekonomiska polifik. Jag ber attfå yrka bifall fill reservafionerna nr 1, 3 och 5 vid finansutskottetsbetänkande nr 40 samt reservafionerna nr 1 och 4 vid betänkande nr 45. Anf.5 (); Svensk ekonomi har i flera avseenden utvecklats positivt.Produktionsvolymen, särskilt industriproduktionen, har ökat påtagligt, ochindustrins orderingång är aHtjämt hög, även om en fillfällig uppbromsning nutycks ha skett. Exporten har fortsatt att öka, och handelsbalansen uppvisarbetydande överskott, vilket i sin fur har lett till en förbättring avbytesbalansen, som 1984 kan väntas gå jämnt upp. Industriinvesteringarna visaren viss uppgång - låt vara från en.mycket låg nivå. Arbetslösheten liggerdäremot kvar på en hög nivå, och den aktuella konjunkturuppgången medåtföljande produktionsökning har alltså dess värre inte medfört någon nämnvärdminskning av arbetslösheten. Dennapositiva ekonomiska utveckling kännetecknar också många andra industriländer. INorge har BNP-tillväxten blivit högre än vad man väntade , iDanmark beräknas BNP komma aft öka med , och ser ut attbli det land som får den snabbaste produktionsökningen i med entillväxt på . Dennaposifiva utveckling i de nordiska länderna och också i många andra mindreindustrinationer är naturligtvis en följd av en positiv efterfrågeut-veckHng ivissa av de stora länderna. Utvecklingen i är av avgörandebetydelse, och trots ett rekordstort underskott i utrikeshandeln tycksden.ekonomiska politiken i infe komma aft läggas om. Dennaaktuella ekonomiska politik i har tillsammans med den höga dollarkursenvarit fill fördel för svensk exporfindustri. Den svenska exporrin-dustrinsförmåga att anpassa sig till förändrade förhållanden i världsmarknaden och drafördel av dessa har visat sig vara anmärkningsvärt god. Kandå denna uppgång i världsekonomin och i svensk ekonomi bli bestående? Flerafaktorer spelar därvidlag in, men för vår egen del bHr säkertkostnadsutvecklingen helt avgörande. Inflationen i ligger alltjämt påen högre nivå än i industriländerna i genomsnitt. Såyäl 1982 som 1983 blev frånden här synpunkten förlorade år. Inflationen i låg då fleraprocentenheter högre än i andra länder, och det var bara devalveringarnasposifiva effekt på det relativa kostnadsläget som kompenserade inflationensnegativa effekter. Detstår nu klart att regeringen har misslyckats med att infria sitt inflafionsmålpå . majoritet för etf något konstjat resonemangom vad den samlade effekten kan bli av å ena sidan lönekostnadsstegringarna ochå den andra de av regeringen föreslagna åtgärderna för att dämpa pris- ochkostnadsutvecklingen. Utskoftsmajorifetenkommer då fill slutsatsen att inflafionen under loppet av 1984 skall stanna vid5 %. Dess värre är nog också den siffran i underkant. Deri skulle innebärapraktiskt taget stillastående priser . Det sannolikaär väl att inflationen hamnar kring . Den siffran skall jämföras medatt inflationen inom i genomsnitt ligger Denekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m.m. och inom de nordiska länderna på i genomsnitt . Även om alltså regeringen misslyckats med att hållainflationen nere enligt sina intenfioner så är utvecklingen -1985 - av ännu större betydelse. Här har regeringen uppsatt ett inflafionsmålpå . Det målet ter sig mot bakgrund av utvecklingen och mot bakgrund avutvecklingen på den svenska arbetsmarknaden helt osannolikt. Gapet iinflafionsfakt mellan och andra industriländer kommer att bli större1985 än 1984. KostnadsutveckHngen kommer atf bli relativt sett mera ogynnsam iSverige i förhållande till övriga länder . Löntagarorganisationerna och arbetsgivarnahar ju under den senaste månaden agerat under betydande tryck från regeringen.Hoten om en regelrätt statlig inkomstpolitik och om tvångsingripanden mot denfria förhandlingsrätten har varit påtagliga. I förrgår, på vår nafionaldag,fick dessa antydningar och hot ett konkret innehåll. Regeringeri kräver nu att den samladelönekostnadsutvecklingen inte får överstiga . Med aktuellaöverhäng betyder det i väldigt många faH att några nominella lönehöjningaravtalsvägen inte kan fillåtas. Regeringen hotar nu med att skärpa denekonomiska polifiken, om inte arbetsmarknadens parter accepterar deftaregeringens diktat i fråga om storleken på lönehöjningarna . Nog är det ganska egendomligt aft en regering, somförsöker framställa sig som en "löntagarregering", går så bryskt tillväga mot löntagarna och deras organisationer. En huvudpunkt isocialdemokraternas krifik mot regeringarna var ju aft man dåtvingades acceptera reallönesänkningar. Det skulle bH svängrum i stället försvångrem, hette det. Men är tonen en annan; löftespolifiken harförvisats fill parfitaktikens skräpkammare, och regeringen har tagit fram denomskrivna svångremmen igen samt hotar att dra ett extra tag runt löntagarnasmidja. En av regeringens ekonomiska experter, , har itidningen på ett vältaligt sätt utvecklat regeringens syn på denaktuella situationen. Han säger att utvecklingen är iHavarslande. Vissabranscher och företag, som saknar exportindustrins betalningsförmåga, kommeraft drabbas . Men, fortsätter , framför allt finns enallvarlig risk att strävandena att pressa ner inflafionen även 1985 ochdärefter kommer att misslyckas. 1984 tycks i det här avseendet redan varainregistrerat som etf förlorat år. fortsätter: "Även om deavtalsmässiga lönestegringarna 1984 är överkomliga bäddar stora överhäng, olikakompensationsklausuler och den uppsplittrade förliandHngsordningen illa införframtiden." Också i andra avseenden ger en långt mera negafiv ochmindre förtröstansfull bild av den ekonomiska utvecklingen än den som tecknasav finansministern i regeringens proposifion och av finansutskottetssocialdemokrafiska majoritet i det aktuella betänkandet. påminner omvår sårbarhet för sfigande inflafion, och han påpekar attbytesbalansförbäftringen sker i ett läge med svag inhemsk efterfrågan, hög arbetslöshet och låga investeringar; I ettanförande av finansministern vid i fidigare ,som jag har läst ett referat av, gav han uttryck för liknande tongångar. Detta är just vad vi från folkparfiet har framhållit vid fleraekonomiska debatter . Om man inte lyckas hållainflationen i schack, om prisstegringarna i blir påtagligt högre än iandra länder, då riskerar den nu aktuella konjunkturuppgången ochproduktionsuppgången i aft bli tillfällig. Jag har vid etf par olikatillfällen, bl. a. vid debatter här i kammaren med finansministern, citeratprofessor karakferisfiska uftryck "ett fillfälligt glädjerus". icke-socialistiska partiernas gemensamma reservation påpekas atftimlönekostnaden i svensk industri har jämfört med västtysk industri ökat med12 % sedan den stora devalveringen . Om denna skillnad ilöneökningstakt mellan och blir bestående - och en hel deltyder på det - så kan hela den aktuella konkurrenskraftsförbättringen varauppäten . Vadgör då regeringen för att hålla kostnadsutvecklingen i schack, för att skapaförutsättningar för att dess eget inflatipnsmål skall kunna förverkligas? Jo,man visar en optimistisk uppsyn. Och det är bra. Finansministern skall varaoptimisfisk och tro på en låg inflafion. Men det vore än bättre om regeringenkompletterade finansministerns glada och optimistiska uppsyn med konkretaåtgärder som höH inflafionen nere. Regeringenhar nu infört ett allmänt prisstopp, trots att väl aHa vid det här laget vetatt ett prisstopp är en artificiell åtgärd, som i varje fall på lång sikt ickehar någon effekt på inflationen utan som tvärtom riskerar att spä påinflationsbrasan genom att förtroendet för regeringens förmåga att hållainflationen nere urholkas och att företagen därför så fort prisstoppet hävs görprishöjningar för att gardera sig mot kommande ingrepp i prisbildningen.Prisstoppet är alltså inte någon åtgärd som bidrar till att vi får lägreinflation. Prisstoppet leder dessutom till en omfattande byråkrati med uppgiftatt pröva dispenser från prisstoppet. Flera löjeväckande exempel på dennaprisbyråkrati har också förekommit . Det räcker med att påminna omförsöken att behandla tidningar i ett Hkvärdigt konkurrensläge olika när detgäller prissättningen. Isyfte att förmå företagen att vara återhållsamma med lönehöjningar föreslårregeringen nu också särskilda vinstavsäftningar i ochexportdepositioner för skogsprodukter. har vid granskningen avdessa förslag funnit flera ofullkomligheter, som tyder på att förslagen harutarbetats i stor hast. Regeringen har i det här sammanhanget t. ex. glömt bortde s. k. handelshusen, som skulle kunna drabbas av exportdepositioner av enomfattning som i vissa fall blev lika med dessa företags samlade årligaomsättning. har gjort en ändring på den punkten och givit handelshusenrätt att återkräva depositionsbeloppet från tillverkningsföretagen, och det ärbra. Men finansutskottet har då bortsett från risken att de här beloppen genomatf sättas in på handelshusens konton i inte blir tillgängliga förde tillverkande företagen förrän systemet avvecklas. Det kan t. ex: få deneffekten att om ett handelshus går i konkurs, så kan den tillgång Denekonomiska politiken, m. m. 2Riksdagens protokoll 1983/84:168-170 Denekonomiska politiken, m. m. somde aktuella depositionerna utgör komma aft ingå i handelshusefs konkurs, ochden blir alltså då en motsvarande förlust för det tillverkande skogsföretaget,som ju egentligen har erlagt deposifiorien. Dethär är ett av fler exempel på hur illa förberedda förslagen i proposition 200är. Ett annat exempel; Närdet gäller de tvångsmässiga avsättningarna på likviditetskonton hartidningsbranschen uppmärksammat en formulering i propositionen. Det står attäven företag som erhåller stöd av samhället i någon form, t. ex. vissatidningsföretag, bör kunna befrias från skyldigheten att betala in påHkviditetskonto. Vid utskottsbehandlingen ställdes frågan vad som avsågs meddetta. Frågan var om det sagda innebar atf alla tidningsföretag, som t. ex. iform av samdisfribufionsstöd kan sägas erhålla stöd av samhället, skulle blibefriade från skyldigheten att göra inbetalningar på ordförande förklarade i utskotfet att det här inte skullemedföra några problem för tidningsbranschen, och jag drar därav slutsatsen attdetta betyder att alla tidningar som t. ex. uppbär samdisfribufionsstöd harmöjlighet att slippa obligatoriska inbetalningar på likviditetskonto. Annarsskulle ju effektc ..v det här kunna bli att t. ex. företag som uppbär pressfödskulle slippa .vängsvis inbetalning på likviditetskonto medan andra tidningsföretag,som redan nu missgynnas genom att inte få presstöd, skulle åläggas skyldighetatt betala in på likviditetskonto. Det vore värdefullt om någon talesman förutskottsmajöriteten eller regeringen ville klarlägga hur det förhåller sig idet här avseendet. Detvångsåtgärder som regeringen hänvisar till i proposifion 200 -prisstopp,hyresstopp, obligatoriska inbetalningar på likviditefskonton ochexportdepositioner för skogsprodukter - kommer inte att långsikfigt kunna dämpakostnadsutvecklingen här hemma. De aktuella diskussionerna med avtalsparternaär naturligtvis då av långt större betydelse. Regeringen har under de senastemånaderna försökt förmå arbetsmarknadens parter att vidta åtgärder sombegränsar lönekostnadssfegringarna. De nu aktuella diskussionerna gäller inte1984 utan . Tankegångar av det här slaget måste vara kända i förväg, om deskall kunna ha någon effekt på arbetsmarknadens parter. Jag tycker därför atfdet är viktigt att finansministern och statsministern i den här debattenklargör vilka typer av tvångsåtgärder, riktade mot arbetsmarknadens parter,som regeringen nu överväger. Regeringen måste på denna punkt ge klart beskedinnan åtskiljs. Det räcker inte att i allmänna ordalag tala om eneventuell skärpning av finanspolitiken. Det är infe bara arbetsmarknadensparter utan också folkefs valda representanter här i och svenskafolket som måste få ett besked om vad det är för typ av tvångsåtgärder riktademot arbetsmarknadens parter som regeringen förbereder. Är det en tvångslag somman har i beredskap i kanslihuset? Förbereder regeringen förändringar iskaftelagstiftningen som skall drabba löntagarna eller företagen? Kommer dettredje steget i den delvis redan raserade marginalskattereformen attifrågasättas? Jag är övertygad orn att svenska folket och riksdag medspänning väntar på besked på dessa punkter från stats- och finansministrarna. I den gemensammareservafionen från de tre icke-socialisfiska parfierna Nr 168 med mig som första namnfinns en allmän plädering för nödvändigheten att p p p a bevara och stärka detmarknadsekonomiska systemet. skapar på ett unikt sättett samspel mellan konsumenternas efterfrågan och producenternas utbud som isin tur leder till en maximal tillfredsställelse för ,-. konsumenterna och ettmaximalt effekfivt produktionsutbud. Marknadseko- ,.., politiken, m. m. nomin är det bästatillgängliga redskapet för att skapa en bestående välfärd, och marknadsekonomin harockså historiskt sett visat sig vara det ekonomiska system som är lättastförenligt med ett polifiskt system präglat av frihet för de enskildamänniskorna. Det är därför viktigt, som sägs i reservationen, aft undanröjaolika marknadsstörningar inom den ekonomiska politiken, pen-ningpolifiken ocharbetsmarknadspolifiken. Regeringens reviderade budgetförslag uppvisar ett lägrebudgetunderskott än budgetförslaget . Även för innevarande budgetårförutses nu ett lägre budgetunderskott med mellan 2 och 3 miljarder kronor.Både för innevarande och för nästkommande budgetår är detta resultatet av enuppräkning av den antagna lönesummeökningen. förutsätts dennu öka , vilket ger ett högre basfal i jämförelse med 1985, och för 1985förutses därutöver en ökning . Självfallet leder en ökning av människorslöneinkomster till ökade skatteintäkter för stat och kommun.