prot · G709153 · 1983-12-31 00:00:00 — Det har alltså skett en förändring och återigen enkoncentration till den stela låsningen vid landramar och landprogram, ochsocialdemokraterna har minskat satsningen på de viktiga miljöfrågorna. 48 ()replik: Jag ställer mig helt bakom beskrivningen av situationen i framför alltAfrika, som utrikesministern inledde med. Internationelltutvecklingssamarbete m. m. huvud taget den goda toneni utrikesministerns anförande. Men jag måste kanske ändå invända mot bristen påslutsatser. Utrikesministernredogjorde för svårigheterna i - och de är dramatiska. Vi vet så oerhört mycket mer om problemen där än vi gjorde för bara sedanoch naturligtvis ännu mycket mer i jämförelse med tidigare. Ändå sägerutrikesministern att han inte kan se att fömtsättningarna för vårt bistånd igmnden har ändrats. Förnågot avskaffade faktiskt regeringen det särskilda anslagetför miljö, markvård och energi, vUket jag påpekade i mitt huvudanförande. Vivisste ändå då tillräckligt mycket om denna kris för att inse att detta vargalet. Det låg ju inte minst ett negativt symbolvärde i den åtgärden. Katastrofanslagetskall , om jag uppfattade utrikesministern rätt, i större utsträckning kunnautgöra en förstärkning av landramarna i länder som särskilt har drabbats avmiljökatastrofen. Men miljökatastrofen följer ju inte principerna för vårt valav samarbetsländer. Den stora miljökatastrofen måste mötas med storainternationella satsningar, där man i första hand angriper de centralaproblemen i miljökrisen. Miljökatastrofen kan inte avhjälpas genom att manställer mer pengar till förfogande för vissa regeringar som vi samarbetar med.Vi vet ju vilka svårigheter som finns i t. ex. Trornågon att har möjligheter att märkbart möta miljökrisen då manbefinner sig mitt uppe i alla sina andra problem? Tror någon att är berett att göra en stor insats för att möta den totala afrikanska krisenpå det här området - eller eller ? Det går inte att lösa dessaproblem inom ramen för landramarna. Det måste företas stora satsningar utanfördem. 49 ()replik: Jag vill i linje med notera den hovsamma ton somutrikesministem hade i sitt anförande och de bemödanden han gjorde för attinformera om det aktuella läget då det gäller vår biståndspolitik.Det var ett positivt drag jag kunde notera i detta sammanhang. Jagsaknar väl också en del direkta slutsatser av de synpunkter somutrikesministern hade att anföra. Jag hade i mitt anförande tagit upp detspeciella miljöanslaget som den nuvarande regeringen tog bort i sin förstabudgetproposition. Där anförde utrikesministern en del synpunkter som mycketnära sammanfaller med de intentioner som reservationen från de tre borgerUgapartierna uttrycker. Jag tycker att en slutsats av det borde ha varit att manhade återfört miljöanslaget som ett särskilt anslag och alltså även anvisat särskildapengar för detta. Det är ändå något väsensskilt från t. ex. det direktakatastrof anslaget. Denuppräkning som regeringen gjorde i tilläggspropositionen var mycket välkommen,och den täcker in vissa brister på en del andra anslagsposter. Sedanvill jag också konstatera att utrikesministern hade en positiv syn på enutvärdering av landprogrammeringen och att man skulle göra en modifiering av den, på ettnärmare studium av de enskilda organisationernas möjligheter att göra insatserlika väl som på en utredning beträffande SAREC:s verksamhet. Dettaär några av de viktiga punktema i de.utredningskrav som vi har framfört i enreservation..Jag beklagar att det inte gick att nå enighet i utskottet, så attvi hade kunnat få en samling kring just detta utredningskrav. Det var intemeningen att det skulle vara en långdragen och stor parlamentarisk utredning,utan det sades klart ifrån att den skulle vara operativ, arbeta ochså snabbt som möjligt lägga fram förslag. Jagnoterar vidare att vi inte fick höra någonting om. Jag hoppas attutrikesministem vill undersöka om utrikesutskottet har fått alla handlingarsom hör till detta aktuella fall. Internationelltutvecklingssamarbete m. m. 50 (vpk) replik: Jag ställde några frågor till utrikesministern, inte minst när detgäller u-krediterna. Det sägs: Principiellt skall u-krediterna gå till ländervilkas utvecklingspolitik ligger i linje med de svenska biståndspolitiskamålsättningarna. Det anförs vidare: De länder som kan bli aktuella böremellertid vara kreditvärdiga eller på viss sikt bedömas ha entillfredsställan-, de återbetalningsförmåga. Jag frågade då: Vilka avde nuvarande programländerna lever upp till det? Jagfrågade vidare: Om det är länder som är kreditvärdiga, bör man då använda dendel av u-krediterna som faller på biståndet till sådana länder? Sedanfrågade jag vilka låg- och medelinkomstländer som skall komma i fråga föru-krediterna när det gäller biståndsdelen av dessa. Är det , Indonesienoch som man. Men de lever väl inte tillnärmelsevis upptill våra biståndspolitiska målsättningar? Utrikesministern borde kunna gesvar på den frågan. Jagfrågade vidare beträffande och den massaker som där skedde och som jagredogjorde för i mitt huvudanförande. Har katastrofhjälpen kommit fram till dedrabbade i de här områdena? - Det är en viktig fråga, som kanske många ställer. Jagvill också säga att det kan finnas ett visst fog för att efter förstabudgetåret sänka landramama. Men man skall vara litet försiktig när man talarom stora reservationer och inte använda dem som argument för att sänka enlandram. Reservationer kan vara positiva genom att de visar på en skärpthetinte minst från hemmamyndighetens sida. Man slänger inte bara in pengar i ettprojekt. Vidaremåste man skilja mellan ointecknade reservationer och intecknade - som är tillför att täcka kostnader för redan uppgjorda avtal om insatser i länder. Jagtycker således inte att man skall ta reserverade medel som en intäkt för attsänka landramarna. Sedanberor det aldrig enbart på fel i mottagarländerna att det uppstårreservationer, därför att man inte får i gång ett projekt. Det kan också finnasfel hos givarlandet - att vi inte här har tillräckUg kapacitet. Internationelltutvecklingssamarbete m. m. bekant ett bekymmer hosSIDA, som inte får tillräckligt med pengar. - Jag anser att det också bör sägasi sammanhanget. Jag skall begagna de få minuter som står till mitt förfogande till attbelysa några av de frågeställningar som har kommit upp. Margarethaaf säger att jag i mitt inlägg inför kammaren alltför litet tog upp deproblem som är förknippade med biståndspolitiken. Jag vill då framhålla att jaguppehöll mig mera vid krisen i än vid den påstådda krisen i vårbiståndspolitik. Jag anser inte att någon sådan kris föreligger. Däremotär det självfallet svårigheter förenade med arbete i ett u-land. Vi kan tänkapå svårigheterna här i att få företag att lokalisera sig tillglesbygder. I sådana fall anförs allt möjligt - brist på skolor, kommunikationer,arbetsvana hos befolkningen osv. - som förklaring till att man inte kan drivanäringar i dessa områden. Men när det gäller utvecklingsländerna fömtsätts detatt en industriell verksamhet skall kunna stampas ur jorden och framgångsriktbedrivas. Det är för dem som vill sökaexempel på svårigheter ingen särskiltmagnifik uppgift att leta upp projekt där vi inte lyckats från början. Men detär ju då snarare fråga om att vara uthållig än att ge upp i tanke att detskulle vara omöjligt att genomföra projekten. Jagvill också till säga att det ingalunda är så att vi gerbistånd till länder där vissa typer av regimer är förhärskande, utan vi gerbistånd med utgångspunkt i ländernas sociala och ekonomiska förhållanden. Detär bara att konstatera att antalet demokratier i västerländsk mening troligeninte uppgår till mer än omkring 30, om man räknar generöst, bland jordens allastater. Jag skall gärna medge att de länder till vilka vårt bistånd ges utgörett ganska blandat sällskap i fråga om samhällssystem. Det är bådemarknadsekonomier och socialistiska ekonomier. Jagär inte inne på den tanke som ger uttryck för. Hon menadeju att vårt bistånd skulle koncentreras exempelvis till marknadsekonomiema ochatt vi skulle lämna andra ekonomiska system utanför - att vi således skulleanvända vårt bistånd till att försöka tvinga på andra länder samhällssystem sominte vore valda av dem själva. Idetta sammanhang vill jag gärna komma in på frågan om humvida man skall halandprogram eller gå via projekt. Landprogrammen avser just att i samverkan meddet land som det är fråga om få i gång ett samarbete mellan Ukvärdiga parter, så att man diskuterar sig fram till behoven i det land somdet gäller och finner de lämpUga resurser som skaU sättas in. Vi kommer inteutifrån och säger: Var så goda, här är vårt projekt - sätt i gång med detta!Nej, vi ställer i viss utsträckning finansiella resurser till förfogande föratt sedan diskutera hur resurserna bäst används i varje särskilt land. Jagkan inte finna att det är någon brist på demokrati i detta system, som alltsågår ut på att låta de människor som närmast berörs av förhållandena få ettinflytande på utformningen av biståndet. Det är enligt min mening rimligare attgöra på detta sätt än att sitta i och besluta vad som skall gälla i Sydostasieneller i , i tanke att man vet allting bättre än de människor som harsvårigheterna närmast inpå sig. Närdet gäller frågan om de särskilda programmen för energi samt för mark- ochmiljöfrågor är det ju riktigt att ett speciellt anslag härför en gång fanns,och det infördes /81. Men biståndsmyndigheterna säger att de inte har godaerfarenheter av detta, och regeringen har därför på förslag frånfackmyndigheterna beslutat att återgå till den gamla ordningen och fördeladessa resurser i huvudsak på länderna att användas där inom de särskildalandramarna. Detär välkänt att den svenska biståndspolitiken i mycket stor utsträckning ärinriktad på att få fram vatten, på att få jorden att ge skördar och på att överhuvud taget skapa en bättre utveckling på landsbygden. Precis de mål som manhar när man stäUer krav på särskilda program för energi, för markvård och förmiljöförbättring uppnås, även om det sker under diskussion med varje land försig inom resp. länders landramar. Jagvill erinra om att den av valda metoden inte är en svensk uppfinning.Den används också av övriga nordiska länder, som förmodligen har gjorf sammaerfarenheter av biståndspolitik. övriga inlägg som jag här särskilt vill kommentera har som vanUgt BertilMåbrink återvänt till frågan om u-landskrediterna och i det sammanhangetställt en rad frågor. Först och främst anser att man inte skallge krediter till de länder som har någon återbetalningsförmåga. Men det voreväl ett ännu större svek att ge krediter till ett land, som är så fattigt attdet inte kan betala tillbaka. Vi ger en rad afrikanska stater bistånd, och detskulle där vara rena bedrägeriet att säga att biståndet ges med återbetalningsskyldighet. Detfinns grader av fattigdom. De flesta av de svenska programländerna måste fåallt bistånd i form av gåvor utan någon som helst återbetalningsskyldighet.Några av våra programländer, t. ex. som av regeringen harbeviljats en u-landskredit på 500 milj. kr., har en sådan ekonomi attåterbetalningsförmåga föreUgger. Detfinns även länder, som inte är programländer men som ändå kan vara i behov avbistånd. Gåvan behöver där inte vara så stor. Lämpligt är en kredit på mjukarevillkor än kommersiella krediter. Det är klart att vi även ger kommersiellakrediter, men då kallar vi det inte bistånd. Det enda vi kallar bistånd i vårasärskilda u-landskrediter är den del som utgör gåva. Jagkan inte uppfatta det såsom någon större brist att svenska företag och svenskaanställda i dessa företag får glädje av att en beställning går till dem förleverans till andra länder. Men - och det kritiseras vi för ibland - densvenska leveransen kommer givetvis inte till stånd, om inte köparen frivilligtvill ha den och om inte vår varas eller tjänsts pris och kvalitet är överlägsenandras. Om så emellertid är fallet, kan en affär komma till stånd. Det skallvisas i den enskilda affären med de olika ländema. Omsåsom ett led i affären ingår en viss gåva för att underlätta krediten, ges dengåvan självfallet primärt för att understödja befolkningen i det land somförvärvar produkten. Om sedan på köpet sysselsättningen ökar i Internationelltutvecklingssam -arbetem. Internationelltutvecklingssamarbete m. m. genom detta, måste detvara svårt för att vid mötet med dessa människor förfasa sig överatt en svensk leverans av elektrisk utrustning, pumpar eller annan utrustningkommer i fråga. TillRune vill jag slutligen säga att det han sade om tillfredsställelsenöver att regeringen sett det möjligt att öka anslagen till biståndet utöver vadvi förutsåg i budgetpropositionen hälsar jag med stor tillfredsställelse. Jagser ingen anledning att i den här frågan ta upp en polemik. Anf.52 () replik: Det är naturligt att utrikesministern inte vill se en kris ibiståndspolitiken. Det är ju den poUtik han själv företräder. Han torde dockvara ganska ensam om att inte se den röda linjen i den socialdemokratiskabiståndspolitiken , den Unje som inneburit att man skulle satsapås.k. progressiva länder - progressiva lika med sociaUstiska ellermarxistiska. Bara man satsade på sådana länder skuUe därmed allting bU bra, ochde länderna visste ju bäst hur biståndet skulle omhändertas. Allvarligtär att utrikesministern inte vill diskutera de ytterligt svåra problem sommöter det svenska - och naturligtvis inte bara det svenska-utvecklingssamarbetet i många av våra huvudmottagarländer. Vad skall vi göra?Skall vi satsa på landsbygdsutveckling, jordbmksutveckling i ett land somsjälvt satsar på statsfarmer och på att tvångskollektivisera småbmkare, vilkethar en förödande effekt på livsmedelsproduktionen? Skall vi fortsätta med det,utrikesministem? Skall vi göra som biståndskontorschefen i antydersatsa på s. k. systemneutrala insatser, där regimens politik kanske betydernågot mindre? Detta är ytterligt allvarliga frågor. Tydligentycker utrikesministern inte att vi skall ha några synpunkter på detta. Vi iStockholm vet ju så mycket mindre än man gör i landet självt. Det ärnaturligtvis ett slående påstående, men trots allt har vi väl här i Sverigevissa synpunkter när det gäller folkligt deltagande, incitament för småbmkare,vad vi tror är rätta sättet att stimulera människors egna produktiva insatseroch när det gäller en riktig demokratisk utveckling. Vi har ju vissa mål förvår biståndspolitik, utrikesministern: demokratisk utveckling, ekonomisktillväxt, oberoende, ekonomisk och social utveckUng. I många av våraniottagarländer och i många av våra programländer bidrar vårt bistånd inte tillnågot av dessa mål. Detta är krisen i svensk biståndspolitik. Anf.53 () replik: Först kort om det särskilda anslaget för miljö, markvård och energi.Utrikesministern sade att det togs bort på förslag av biståndsorganet. Dettakom faktiskt som en överraskning för mig. Jag har tydligen missat det, för jaghar inte något minne av att detta var grundat på något förslag i SIDA:s petita.Har utrikesministern rätt på den punkten viU jag emellertid inte angripa honomför detta. Det får jag titta efter. Jagdelar i och för sig utrikesministerns uppfattning att det primära i den krissom råder naturligtvis är krisen i u-världen, i den fattiga världen. Detprimära är inte krisen i vår biståndspolitik eller i vår biståndsapparat. Biståndsapparaten ochbiståndspolitiken är emellertid tillkomna i en helt annan situation än den vi ser i u-världen. Krisen finns, menar jag, i förhållandet mellan den apparatoch den politik vi byggde upp och den verklighet som vi har att arbetamed. Det är därför man behöver tänka om. Det fungerar inte med bara småförändringar. Vimåste samla våra resurser. Vi måste ha ett högt bistånd, men vi måste ocksåkoncentrera våra resurser så, att de medför största effektivitet. Vi måstekoncentrera dem till de behov som är särskilt angelägna. Detta är enkoncentrationspunkt. Den andra är att vi måste koncentrera oss på det vi iSverige har störst förutsättningar att hjälpa till med. Det är inget förmynder-skapgentemot om vi menar att vi skall göra det mesta och bästa vi kanmed våra resurser. Det är inte att styra dem.- Vi görklart att på dessaområden, som vi då formulerar, där är berett att göra en ordentliginsats. Vi vill då ha ett samarbete med de internationella organisationerna ochmed de regionala program som finns hos de enskilda länder som har behov avdetta. Detta är inte att påverka någon på något sätt. Detär att använda våra resurser på bästa sätt för att möta jordens svårasteproblem. Internationelltutvecklingssamarbete m. m. 54 (vpk) replik: Jag förstår inte varför utrikesministern var så lugn i sitthuvudanförande men sedan tog i alldeles förfärligt när jag råkade nämnau-kreditema igen. Det är väl inte så märkvärdigt. Jag har frågeställningarkring detta. Det kan vi debattera som vänner emellan. Jagkan väl förstå att utrikesministem och regeringen vill sälja så mycket svenskavaror som möjligt. Vi har en utrikeshandelsminister som far jorden mnt som enskottspole till alla möjliga länder och försöker se till att vår exportindustrifår order. Det kan jag förstå, Uksom att det finns krediter för sådant. Det haralla andra länder, och vi måste vara med, eftersom vi är ett kapitalistisktland. Menvad jag inte förstår, herr utrikesminister, är att 375 miljoner skall belastabiståndsbudgeten för sådan verksamhet. Jag menar att man bör skilja dettakommersiella - det är nämligen en kommersiell transaktion - frånbiståndsanslaget. Mennu finns det där, herr utrikesminister. Det är alltså en 25-procentig gåvoandelav u-krediten om jag fattat det rätt. Men låt då dessa enbart gå till våra 20programländer och inte till några andra länder. Ni talar om låg- ochmedelinkomstländer och kreditvärdiga länder och alla möjliga sorters länder somockså skall ta del av dessa 375 milj. kr. som ligger på biståndsbudgeten. Detär detta jag har reagerat mot, och det är väl inte så märkvärdigt att manreagerar. Jaghar frågat: Vilka länder är det? Är det , osv. som heltplötsligt skall ha del avdessa biståndspengar? Det accepterar jag inte. Internationelltutvecklingssamarbete m. m. 55 ()replik: Jag tyckte att utrikesministem hade en klar feltolkning av vårt förslagdå det gällde projektbiståndet. Utrikesministern skissade ett förhand-Ungslägedär, som han uttryckte det, vi här i skulle sitta och bestämmaprojekten. Vi skulle liksom veta allting bättre. Men det är ju inte allsmeningen. Det skall inte gå till på det sättet om man går in för även den härtypen av projektbistånd. Det skall ske en underhandling med vederbörande land.Projektet skall vara angeläget för det land man förhandlar med. Inuvarande läge fastställs en penningsumma, och man förhandlar fram olikaprojekt omkring denna penningsumma. Med ett projektinriktat bistånd skall manförst fastställa ett innehåll, ett projekt. Sedan kostnadsberäknas detta, ochdärefter beviljas anslaget. Det är tankegången i projektbiståndet enligt vårmodeU. Jagtycker att det är en ganska stor skillnad mellan dessa två typer av bistånd. Sedannågra ord om , mänskliga rättigheter och anfallskrig. Jag skulle viljaatt utrikesministern gav sin syn på om vi skall förhandla fram ett landprogrammed . När ett land så uppenbart bryter mot de mänskliga rättigheterna ochdessutom har startat ett anfallskrig, bör enligt min och meninginsatserna i ett sådant land begränsas till de humanitära insatserna. De kanför all del vara av betydande omfattning, men det bör finnas en klar skillnadmellan insatser i ett land som har en sådan politik och UtveckUng som Vietnamoch insatser enUgt den policy i övrigt som tillämpas när bistånd beviljas. Beträffanderegeringens tilläggsproposition konstaterar jag att det är bra att man därbeviljar ytterligare 300 milj. kr. Men det var synd att anslaget inte gick upptill 450 milj. kr., varvid man skulle ha infriat enprocentsmålet. Skälet tillatt man beviljade dessa 300 miljoner ahges vara torkkatastrofen i Afrika.Rapporten om den katastrofen var av ett mycket gammalt datum.. Jag har det intrycket att hoppas och tror att detgår att finna en modell för hur vårt bistånd skall bedrivas som, när man välfunnit denna underbara modell, kan användas i alla tänkbara delar av världen.Den skall man nu finna genom att studera de svårigheter som vi har och sedankonstmera den nya tekniken. Men det verkliga läget är att skillnaderna mellande olika länder där vi arbetar är enorma. Därför måste man specialarrangera ettbistånd för varje enskilt land efter landets fömtsättningar och behov. Även omjag kan uppskatta denna önskan om enhetUghet, systematik och allt annat fint,tror jag att man får dra sig fram genom att noggrant studera förhållandena i deländer som man avser att lämna bistånd till och därefter på grundval avresultatet av studierna avpassa biståndet. Då kommer det att vara stor skillnadmellan olika länder. Detkommer alltid att föras en diskussion om man skall ha landprogram eller om manskall arbeta med projektbistånd. Det kommer alltid att föras en diskussion omhur mycket som skall gå till multilateralt bistånd genom FN-organen och hur mycketsom vi skall sköta själva. Det kommer alltid att föras en diskussion om vilkaländer som, beroende på varierande utvecklingsnivå, skall få bistånd ellerinte. De frågoma måste vi syssla med. Jag tycker att vi genom den särskildamyndighet där bl. a. riksdagspartierna och folkrörelserna är representeradekontinuerligt får ett underlag som ger regering och riksdag möjlighet att vidanslagsfördelningen göra en något så när säker bedömning. Kravetpå en utredning är faktiskt den enda punkt där det råder enighet mellan deborgerliga partiema. Det är väl därför som man framhåller den med en sådanemfas. sade visserligen att de borgerliga partierna nu var eniga ifråga om biståndspolitiken. Men den enigheten varade inte längre än till nästatalare. Det visade sig att hade den uppfattningen att det intealls bestod någon enighet mellan t. ex. och moderatasamlingspartiet. I hög grad misstänkliggjorde i stället de motivsom moderata samlingspartiet kunde ha för olika förslag som var framlagda. Medanjag nu är i färd med att referera till inlägg, vill jag ocksåsäga att frågan om u-krediter till behandlades i en långdebatt här i , och därför har jag inte önskatta upp den ytterligare. På den särskilda frågan, om alla handlingar om Algerietöverlämnats till utrikesutskottet, vill jag dock svara att det lämnatsanvisningar att man skall lämna över alla handlingar som har att göra medu-krediter till . RuneÅngström säger att vi helst borde ha gått upp med inte bara 300 milj. kr. utan450 milj. kr. i samband med förhandUngama om extra anslag till u-hjälpoch försvar. Dethade varit mycket lättare att gå upp med detta belopp om vi hade fått detminsta stöd från t. ex. . Regeringen gick till partierna med förslagtill höjningar av försvarsanslaget med 300 milj. kr. och av biståndsanslagetmed 300 milj. kr. Försvarsanslaget satte de borgerliga partiema i gäng med attpressa upp, och vi nådde en uppgörelse. När det gälldebiståndsanslaget uppstod bland de två mittenpartiema en tankfull tystnad. Såsmåningom, när man upprepade gånger hade frågat dem om ingenting fanns kvar avvad som sagts i tidigare om nödvändigheten av bistånd, svarade de:Varför lägger ni fram detta förslag? Ni vet ju att är emot enhöjning av biståndsanslaget. Vadhade hindrat - om man hade en sådan brinnande önskan att höjabiståndet - att göra en uppgörelse med vårt parti? Vi hade kunnat resonera omsaken. Men bokstavligen inte en krona ville vid detta tillfällesatsa. Folkpartiethänvisade till att man hade lagt fram förslag i andra sammanhang. De förslagenskulle emellertid finansieras på annat sätt. Och hur skulle den finansieringenske? Jo, bl. a. genom att skära ned ersättningen till folk som var sjuka, genomatt skära ned pensionerna och genom att minska ersättningen till arbetslösa. För regeringen var detfrämmande att låta biståndsanslaget höjas endast Internationelltutvecklingssamarbete m. m. under fömtsättning att sänkningskedde av anslag för sociala ändamål.