prot · G709126 · 1983-12-31 00:00:00 — Överläggningenvar härmed avslutad. 19 §Svar på interpellationerna 1983/84:130 och 131 samt frågorna 1983/84:408 och429 om samhällsskyddet mot våld har - mot bakgrund av ettTV-inslag om kvinnomisshandel - i en interpellation frågat mig om jag avser attvidta några åtgärder för att förbättra samhällsskyddet mot våld. har mot samma bakgrund i en interpellationfrågat vilka åtgärder jag är beredd att vidta för att skydda våldsoffer frånytterligare övergrepp från samma gärningsman. har frågat mig vilka åtgärder jag är beredd attvidta för att skydda misshandlade kvinnor från fortsatta övergrepp. Slutligen har - med hänvisning till attadressuppgifter ur vissa offentliga register kan utnyttjas itrakasseringssyfte-frågat civilministern om han avser att vidta sådanaändringar i sekretesslagen, att uppgift som omfattas av sekretess i folkbokföringsregistretfår samma skydd också i register som bara omfattar ett visst urval avbefolkningen. Arbetet inom regeringen är fördelat så att det är jag som skallsvara på frågan. Jagbesvarar interpellationerna och frågorna i ett sammanhang. Jag vill börja med att framhålla att jag hyser storförståelse för att de aktuella frågorna har tagits upp. Det är självklart atten kvinna som har utsatts för upprepad misshandel kan känna stark oro - . o. m. skräck -inför att den som misshandlat henne skall friges eller skrivasut från en institution. Det står klart att en sådan oro måste tas på allvar.Risken för fortsatta övergrepp måste beaktas, t. ex. vid beslut om permissionerinom kriminalvården. Detsamma gäller beträffande beslut om utskrivning från sjukhusför sluten psykiatrisk vård. Sistnämnda fråga har tagits upp av JO i ettutförligt beslut . I tre fall har han riktat kritik mot detsätt på vilket enskilda ärenden har handlagts. Jag förutsätter att hanssynpunkter kommer att beaktas av dem som har ansvaret för dessa svåra beslut. I regel tycks emellertid de bedömningar som görs varariktiga. Jag vUl dock gärna medge att det ibland i efterhand - när man så attsäga har facit i handen - visar sig att man har felbedömt riskerna för nyaövergrepp. I själva verket hänger det här samman med ett klassisktoch mycket svårt problem, nämligen vilka möjUgheter det finns att i ett enskiltfall förutsäga grova brott. Tyvärr är de möjligheterna små. Det är mot den bakgrunden en mycket känslig fråga underhur man kan hålla en människa inspärrad - inte för vad han har gjort,utan på grund av vad han eventuellt kan komma att göra . a. ett etiskt problem som ytterst rör vilka befogenheter samhället skall haatt använda tvång och straff. Det enskilda fall som utgör bakgrunden tillinterpellationerna och till fråga rör närmast tillämpningen avreglerna om sluten psykiatrisk vård. Den som har överlämnats till sådan vårdskall skrivas ut så snart vårdbehovet har upphört. I regel sker utskrivningentill en början på försök. Om samhällsskyddet mot våld ochpatienten ställs under tillsyn. Reglerna om intagning och utskrivning vidpsykiatrisk vård utreds f. n. av socialberedningen (S 1980:07) som-enligt vadjag har inhämtat - ägnar stor uppmärksamhet åt problem av det slag som är ifråga. I det JO-ärende jag nämnde framförde JO också synpunkter på dessaregler. Beslutet har överlämnats till bl. a. socialberedningen. Kvinnomisshandelär emellertid ett problem som också på många andra sätt ägnas storuppmärksamhet av regeringen och ansvariga myndigheter. Inom mitt eget områdekan nämnas lagändringen , som medförde att all misshandelnumera skall åtalas utan krav på angivelse från målsägandens sida. Betydelsenav att kunna komma åt misshandel som sker i hemmet var det främsta skälet tillden ändringen. Jagvill påminna om att frågor som rör kvinnomisshandel har utretts särskilt av eninterdepartemental arbetsgrupp inom . Gruppens rapport harbl. a. resulterat i att regeringen uppdragit åt att lämnaförslag tUl försöksverksamhet för att motverka kvinnomisshandel. Verksamhetenskall beröra både de misshandlade kvinnorna och gärningsmännen. För attfinansiera denna försöksverksamhet har ; avsatts för denärmaste tre åren, dvs. sammanlagt 2,4 milj. kr. Härutöver har drygt 2 milj.kr. anslagits till utbildning, information och forskning på området. Jagvill också hänvisa till de förslag rörande bl. a. utbildning och informationför omhändertagande av offer för sexuella övergrepp som regeringen har lagtfram i propositionen rörande sexualbrott . Närdet sedan gäller möjligheten för den som känner sig hotad att försöka hålla sinadress hemlig gäller följande regler. Hosde myndigheter som sköter folkbokföringen gäller sekretess för uppgifter omenskildas personliga förhållanden, t. ex. adressuppgifter, om det av särskildanledning kan antas att den enskilde lider men om uppgifterna röjs. Dettainnebär naturligtvis inte någon absolut garanti för att inte adressen kommerut. Den som systematiskt försöker få upplysning om en adress har nog tyvärrgoda utsikter att lyckas förr eller . Som påpekar förhållerdet sig vidare så att sekretessbestämmelserna inte gäller andra register änbefolkningsregister, t. ex. bilregistret. Denna fråga uppmärksammades särskiltunder förarbetena till sekretesslagen. Att låta sekretessbestämmelsen omfattaalla register skulle vara förenat med avsevärda problem. Jag har f. n. inte underlagför en omprövning av den ståndpunkt man intog vid sekretesslagens tillkomst. Generelltsett är jag f. ö. tveksam till om hemUghållande av adress är en vare sigeffektiv eller lämplig metod att skydda människor mot förföljelse ochövergrepp. För det första finns det som jag antydde många olika sätt attta reda på var en människa bor. Regler om sekretess riskerar därför att bU ettslag i luften. För det andra talar som jag ser det flera principella skäl föratt man i första hand bör söka sig fram på andra vägar än att utvidgasekretessen. Allmänt vill jag häratöversäga följande. Trots förebyggande insatser på olika områden kan manaldrig uppnå någon hundraprocentig garanti för att inte våldsbrott av aktuelltslag upprepas. Det rör sig här om svåra avvägningar mellan hänsyn till olikaenskilda människor. Det är också en fråga om vilka resurser ett samhälle kansätta in i form av tillsyn, bevakning och polisiära åtgärder. Åskilligtkan emellertid göras för att minska riskerna för fortsatta övergrepp. Ensjälvklar åtgärd är att den ansvariga institutionen inför en föreståendefrigivning eller utskrivning av en man som dömts för kvinnomisshandelunderrättar kvinnan om detta. Detsamma bör gälla om mannen har avvikit fråninstitutionen. Detär över huvud taget av största vikt att de rättsvårdande och socialamyndigheterna bedriver ett nära samarbete för att skydda brottsoffer och hindraatt brott upprepas. Ettstort ansvar ligger på polisen. Polisen kan naturligtvis inte alltid ställa uppmed bevakning eller liknande åtgärder så snart en person har en allmän känslaav att vara hotad. Tyvärr är detta inte möjligt. Men i en konkret situation somt. ex. den som avses är det särskilt viktigt att ett påstående av kvinnan omatt mannen genom uttalanden eller på annat sätt uppträtt hotfullt tas på allvaroch blir föremål för undersökning. Jag har skäl att tro att polisen också gördet. Vid risk för fortsatta övergrepp från mannens sida bör alltså kvinnanomedelbart vända sig tiU polisen. I de flesta fallen torde det finnas godamöjligheter att genom olika åtgärder minska risken för övergrepp. Attdet här är fråga om ett viktigt ansvarsområde för samt hälso-och sjukvården står också klart. En väsentlig uppgift fyller dessutom de olikainsatser som har kommit tiU stånd genom initiativ av kvinnoorganisationer ochenskilda. Jag tänker här särskilt på den verksamhet som bedrivs av kvinnohus,kvinnojourer och liknande stödorgan. Föratt man skall komma till rätta med de problem som har tagits upp iinterpellationerna och frågorna behövs alltså åtgärder även på andra områden änrättsväsendets. Det krävs ett arbete med åtskiUiga byggstenar. Jag hoppas attjag genom mitt svar kunnat visa att regeringen arbetar med dessa viktiga frågorpå bred front. 108 (); Jag ber attfå tacka justitieministern för svaret på min fråga. Iett inslag i TV:s Aktuellt gav en ung kvinna, , uttryck för sin stora oroinför en situation som hon inte kunde påverka. Hon hade under tidbott tillsammans med en man som blivit alltmer grotesk i sitt våld mot henne.Det var en obeskrivligt skräckfylld tillvaro som tillsammans med de tvåbarnen hade haft. Itidningsintervjuer har sedan givit oss en del inblickar i den vardag hontidigare tvingades leva i. Som alltid när vi möts av dessa interiörer känner vimaktlöshet. Hur har detta kunnat pågå ? Hur kan vi somanhöriga och grannar låta det pågå? Varför är våld ett så vanUgt sätt attkommunicera? I fall kom såsmåningom en vändpunkt. Våldet blev så påtagligt att varken elleromgivningen kunde förneka det. Hennes man bedömdes vara i behov av psykiatriskvård. Han har efter häktningstid och den tid som åtgår för rättspsykiatriskundersökning varit intagen på en kUnik från hemorten. Inför hansförsöksutskrivning fick åka ner och möta honom. Hon såg inte någonförändring i hans inställning till henne, och hans konstaterande "enmördare talar aldrig om vem han mördar" förstärkte hennes oro. Dettatalade om för mig . Underden tid mannen har vistats i den slutna psykiatriska vården har nåtts avett fyrtiotal hotelsebrev. Att hennes fruktan inför vad som kommer att hända iframtiden bygger på faktiska omständigheter, tror jag inte någon behöverbetvivla. Därför gick ut i massmedia med denna sin fruktan. Detta är Sivssituation. Hon har varit stark och byggt upp ett nytt liv. De dryga somhon sluppit den dagliga misshandeln beskrivs av henne som en gåva. skuggashennes tillvaro av den fruktan hon känner när mannen på nytt kan fullborda sitthot. ' Denandra parten i detta förhållande, mannen, känner vi till för litet om. Hanssätt att reagera med våld kan ha sitt ursprung i uppväxtmiljö och yttreomständigheter. Jag är helt säker på att hans behov av vård har tillgodosettspå ett utomordentligt gott sätt. Men att bedöma en människas reaktioner isjukhusmiljö och därav dra slutsatser om dennes reaktion i en annan miljö ärmycket svårt. Det är tyvärr inför den situationen vårdpersonal och utskrivningsnämndstår i de fall då patienter skall få permission, försöksutskrivas eller heltskrivas ut. Iblandkan bara det att bryta upp från sin hemmiljö inebäraen rehabilitering, sade enskötare till mig vid ett samtal. Då kan återgången tiU denna hemmiljönaturUgtvis också innebära en återgång till sjukligt beteende. Kontakter mellannära anhöriga och den klinik där den sjuke vårdas ärdärför enligt mittförmenande mycket viktiga. Oro och fruktan hos de tidigare misshandelsoffrenmåste också tas pä allvar. Den psykiatriska vården får ej begränsas tiU detslutna rummet på kUniken. Jag är, som jag sagt, klart medveten om destora svårigheter som möter utskrivningsnämnden när den skall fatta beslut. Ennykter patient är ofta en människa som borde klara en utskrivningssituation.Tyvärr är droger och alkohol i alltför stor utsträckning delaktiga i det våldsom utövas. Droger och alkohol möter den försöksutskrivne i samhället. Inne påvårdavdelningen ser man inte patienten i påverkat tillstånd eller i hemmiljö,med aUt av känslor som det innebär. Detär detta nu känner oro inför. Hotelse- och hatbreven har plötsligt upphörtatt komma efter inslaget i Aktuellt. Heltnaturligt skall en frisk människa inte behandlas inom sluten psykiatrisk vård.Men för den s.k. aUmänheten förefaller det märkligt att den gripne inte såsnabbt skulle ha varit tillbaka ute i samhället om brottet medfört fängelsestraffsom han ofta är i de fäll då psykiatrisk vård meddelats. Vistelsetidenslängd är helt säkert även en etisk fråga. Allt öppnare vårdformer och bättreläkemedel har givit allt fler psykiskt sjuka människor möjlighet till en normaltillvaro. Men detta innebär inte att alla patienter klarar av ett liv utanförinstitutionen. Vi måste acceptera det samhällsskydd -och det skydd för densjuke - som denna vårdform innebär. Socialberedningenhar även i uppdrag att se över tillämpningen av lagen om sluten psykiatriskvård. Jag kan bara nära en from förhoppning att man från beredningens sida tarhänsyn till den som fortfarande känner sig hotad. Enligtvad jag har förstått av svaret är justitieministern rätt nöjd med den situationsom vi befinner oss i. Jag skulle önska att initiativ togs till någon form avseminarium omkring dessa frågor, och detta helst innan socialberedningenkommer med sitt förslag. Kvinnorsom liksom lever i fruktan och skräck känner sig absolut inte nöjda meddenna situation. Deras erfarenheter, från kvinnohus och kvinnojourer, kan medfördel användas - detta som komplement till den övriga informationsverksamhetsom har beskrivits i svaret. Detsom har framkommit i den kritik JO har riktat mot utskrivningsärenden behöverbelysas, och det borde kunna ske i ett brett upplagt seminarium. Förändringen iden rättspsykiatriska organisationen behöver också få en bred offentligbelysning. Det är också nya tongångar när man diskuterar beslut om utskrivningfrån psykiatrisk vård, där man helt vill slopa den försöksutskrivning som nutillämpas. Detskulle hedra justitieministern om detta initiativ kom från ,och det skulle visa att kvinnomisshandel och våld inte bara är ett socialtproblem. Det är viktigt att också lagstiftare finns med i samband medinformationen. Jagvill fråga justitieministern om han är beredd att ställa sig bakom ett sådanthär initiativ för att sprida information om den situation dessa kvinnorbefinner sig i. 109 (): Också jag vill tacka justitieministern för svaret på min interpeUation. Isvaret pekas det på olika åtgärder som kan vidtas från myndigheternas sida föratt skapa större trygghet i en allvarligt hotad människas liv, eller åtminstonemindre otrygghet. Justitieministernnämner olika steg. När man skriver ut en person skall man ta hänsyn tiU depersoner som råkar i allvarlig fara eller upplever sig råka i allvarlig fara.Därvid är det att märka att de myndigheter som prövar ett fall och skriver uten person kanske har en benägenhet att subjektivisera hotet, vilket alltså inteskulle ha någon motsvarighet i verkligheten. Detta är kanske i sin tur enfunktion av den psykologiska mekanismen hos den vårdande personalen eller hosde utskrivande läkarna, att man har lättare att känna sympati för en person somman har i sin omedelbara närhet än för en annan människa som man inte känneroch som därför tonar bort som något diffust och avlägset. Detär så som statsrådet säger, att vissa tillämpningar har medfört svåra lidandenoch t. o. m. döden för människor som har utsatts för både hot och våld. Även omdet inte går att hundraprocentigt säkerställa en människas 6Riksdagens protokoll 1983/84:126-127 trygghet,känner man sig inte övertygad om att den tillämpning som statsrådet hoppas påökar säkerheten så mycket som borde kunna ske. Detär naturligtvis svårt att i sådana här sammanhang utfärda generella regler för när frisläppning kan ske, men manskulle önska att det framgick av reglerna att, i ett fall som det vi härdiskuterar, de beslutande myndigheterna på ett entydigt sätt tog hänsyn tillden hotades integritet och behovet av ökad trygghet och säkerhet, dvs. attmyndigheterna inte bara tänkte paragrafmässigt utan också tänkte med hjärtatoch använde det sunda förnuftet. Idetta sammanhang betyder det att den människa som med ord och handling spriderfruktan, skräck och otrygghet i realiteten begår handUngar -orden måste bedömassom handlingar - vilket betyder att vederbörande måste ta konsekvensen av atthans handlingar allvarligt inkräktar på en annan människas rättmätiga frihet. Detär en fullkomligt olidlig tanke att samhällets rättsvårdande organ skulle ståhandfallna eller avvaktande och passivt åse att en människas frihet och rätt tillfrihet från fruktan inskränks på ett för alla uppenbart sätt. Alltför oftahänder det att människor med human inställning och ett klart rättsmedvetandefår uppleva att den som fängslas och slås i bojor inte är den som kantrakassera, förtrycka och andligt och socialt tilUntetgöra en annan människa,kanske rent av ett litet barn, utan det är samhället, fängslat av paragrafer. Denlagändring från som justitieministern nämner medförde attall misshandel numera skall åtalas utan krav på angivelse från målsägandenssida. Lagändringen var välkommen och har i det fall det här gäller redanbevisat sin betydelse - detta framgår av ett referat i . Den innebäratt människor som ser och hör att misshandel förekommer inte i fortsättningenskall behöva förhålla sig passiva, utan de har en möjlighet att avbörda sigden vånda och det medlidande och medkännande som inte bara får stängas inne.Det är så att ett starkt känslomässigt intryck som inte får följas av ettuttryck medför mänskligt betryck, och det är, om inte annat, mentalhygienisktförödande för många. Detär bra att justitieministern poängterar att polisen har möjligheter och ägerskyldighet att gripa in och åstadkomma skydd när den bedömer att behovet avsådant skydd är starkt, och det är det när en kvinna hotas och såintensivt och grovt som i det här aktuella fallet. Men om denna möjUghet skallkunna bli en verklighet, krävs det sannerligen att bedömningen av enrisksituation inte blir för ekonomiskt njugg, inte blir för byråkratisktomständlig och inte heller blir för officiellt sangvinisk, utan i ställetutmäiks för ett snabbt, lätt och ömt handlag, för flexibilitet och för viljaatt gripa in och till det bästa ordna allt. JustitieministernsutförUga svar är också på övriga punkter positivt på ett sätt. Det visar, ominte annat, att de problem som hör ihop med den grundläggande frågan omgränserna för människans frihet att vara och bete sig i samhäUet bearbetas. Jagtror att vi också kan vara överens om att den bearbetningen måste ta störrehänsyn till offret för våld och självsvåld från en annan individs sida när detär fråga om ett sådant gravt och ihållande övertramp av den ytterstagräns för den egna friheten som det innebär när man på ett eller annat sättskadar en annan människa. insats kan naturUgtvis kvinnoorganisationerna med sitt engagemang och sinidealitet utföra i sådana här sammanhang. De kan ge den enskilde råg i ryggen,de kan sätta sprätt på myndigheter och de kan avslöja den korkadeineffektiviteten i byråkratiskt paragrafrytteri. Kvinnoorganisationer är inteatt leka med, för de är ett skydd för den svage och ett hot mot den starke. Mensamtidigt visar det fall som har föranlett den här diskussionen att en människakan vara mycket ensam och utlämnad i en storstad och också på landet. Djungelnslag kan härska ganska oinskränkt på båda ställena. Detär egentligen skrämmande att en människa skall få lida under en plågoande , innan det äntligen görs något och lagar som sovit hävdas. Det krävsett ovanligt mod för en kvinna i den situationen, och förmodligen är det ettförtvivlans mod som får henne att träda fram i och vädja om hjälp. Nogvore det uppseendeväckande, om det här nödropet förklingade ohört och om intemyndigheter på alla plan gjorde sitt yttersta för att också för barnen skapa ensfär av trygghet, frihet och dräglighet, som är enkla mänskliga rättigheter. Jag vill därför till slutställa följande fråga till justitieministern. Ämnarjustitieministern följa upp det här fallet och verkligen försäkra sig om att enreell förändring till det bättre sker? Dettafall är inte unikt - tyvärr finns det nog en hel del som känner igen sig - mendet kan tjäna som modell för hur lag upprättas, för hur den svage kan värjasoch för hur den som väsentligen är den vållande blir satt på rätt plats, medandra ord ett exempel på hur den vilja, som ingen tvivlar på finns, kanmanifesteras. 110 INGA (vpk): Jag ber attfå tacka för svaret. 1Västgötalagen står följande: "Slår bonde hustru sin, ochhon ej varde lytt då varde ogillt." I landslag från 1400-taletfinns en förändrad uppfattning om förhållandet mellan man och hustru. Där kanman läsa: "Även om har givit åt mannen kvinnan till hjälp ochunderdånighet, så har han Ukväl icke givit henne åt mannen till trål eller tiUfotapall, utan bör vardera älska den andra, hon honom som huvud och han hennesom lem. Och därför, om man av hat eller ondska, i dryckenskap eller för enannan kvinnas skull, som han älskar, slår sin hustra blå eller blodig, lameller lytt, det skall botas dubbelt, och hennes närmaste fränder skola varamålsägande därvid. Näpsa han henne måttligt för brott som hon begått, vare hansaklös." 11734års lag har orden om skälig aga mot hustrun uteslutits. Men mannen kundefortfarande aga sin hustra. Först infördes en ny strafflag där mannensrätt att aga sin hustru inte längre fanns med. 1982 ändrades åtalsreglerna förmisshandel som inte ägt rum på allmän plats så att detta brottkom att falla under reglerna om allmänt åtal. Trotsdenna - om man ser tillbaka i tiden - positiva utveckling för kvinnan när detgäller att slippa aga och annan våldshandling, är kvinnan fortfarande i storutsträckning rättslös i fråga om att förhindra att våldshandlingar begås mothenne. Det är det vi diskuterar här . Manhar uppskattat antalet misshandlade kvinnor till 300 000 . Detta är enmycket osäker siffra. Jag kan inte säga om den är för hög eller för låg; detfinns ett stort mörkertal i dessa siffror. Men vad som är säkert är att 1982anmäldes 11 000 fall av kvinnomisshandel, och bara dessa 11 000 fall betyderatt tre kvinnor dör av misshandel . äger inte rätt att misshandla en kvinna, men ingen kan hindra honom förränefter det att han slagit. Det finns innan misshandel skett inget skydd förkvinnan. Varken poUsen eller kan göra något för att förhindra enmisshandel. Detfall som föranlett interpellationerna och frågan från mig handlar om enlångvarig misshandel, där mannen till slut togs in på sjukhus. Efter två årskrevs han ut, och är kvinnan rädd för fortsatt misshandel. I det lägetkommer denna debatt. Vad kan samhället göra för att skydda henne från eneventuell fortsatt misshandel? Svaretär: Ingenting. Inte heller i justitieministerns svar kan någon lösning hittas. Jaghar talat med oUka kvinnor som arbetat med dessa frågor sedan lång tidtillbaka,och alla har samma pessimistiska svar att ge. Man säger i stort settatt kvinnan kan flytta och försöka ha en anonym adress - kvinnan kan begärahemlig adress hos . Kvinnan kan också få byta personnummer. Dessaåtgärder är tillfälliga skydd. Männen letar ofta förr eller senare rätt påkvinnan, och då kan situationen vara densamma. Jag tycker att det är fel attkvinnan skall behöva flytta land och rike runt för att skydda sig emot eneventuell fortsatt misshandel. Det vore mer riktigt att i stället hindra mannenfrån att besöka den ort där kvinnan vistas - helt enkeU förbjuda honom att göradet. Detfinns fortfarande en obalans mellan offer och våldsutövare, där offret i dessafall utgörs av kvinnornas behov av stöd och hjälp, vilket inte tillgodoses. Arbetetmed olika klientreformer måste gå hand i hand med arbetet att tryggarättsäkerheten - i detta fall för kvinnorna. Det är samhällets uppgift atttrygga kvinnornas existens. Ytterst är det i kommunerna som hardenna skyldighet. Detskyddsnät som kommit fram är kvinnornas egen förtjänst. Jagtänker på kvinnojourer och på kvinnohus. Det är helt kvinnornas egen förtjänstatt dessa så viktiga vattenhål finns. Förmannen behövs en riktig eftervård, vare sig han kommer från sjukhus eller frånfängelse. För att kvinnan skall kunna känna sig säker - så säker som hon kankänna sig - behövs någon form av kontroll av mannen via någon form avkontaktperson inom ram. Sedan tror jag faktiskt på ett s. k.ortsförbud i de fall kvinnan känner sig hotad av mannen - och det gör hon med all tydUghet i dethär fallet. Detär viktigt att ta kvinnors rädsla på allvar. I många fall förnekas den härrädslan - tyvärr också av myndigheter. Jagvill något kommentera svaret som jag har fått. Jag är glad över att det ärlångt och utförligt, och jag tycker att det är välvilligt skrivet, men tyvärrfinns mycket kosmetika i det - jag skall återkomma till det.