prot · G70970 · 1983-12-31 00:00:00 — Den härskande tendensen harvarit den att skillnaderna mellan styrande uppgifter och verkställandeuppgifter har ökat. Den arbetandes avstånd fill produktionsprocessens helhetblir större. Arbetet blir abstrakt och allt mindre sinnligt. Den vanligelönarbetarens underordning ökar. Men processen går att forma på ett annat sätt. Man kanutveckla och uppvärdera yrkesarbetet. Man kan sedan förena detta med tekniken.Modellprodukterna, prototyperna, tankarna och syftena med service ochinformation - i allt detta kan man låta alla arbetande delta, utveckla sinskicklighet. Av modellerna och prototyperna väljer man sedan de mest förfinade,mest genomtänkta. Och dessa modellexempel låter man sedan den nya teknikenmassproducera. Och man förkortar arbetstiden därför att arbetets kvalitativainnehåll kraftigt har höjts. Beroende på vilken väg man väljer får man helt motsattasociala utvecklingsförlopp. I det ena fallet degraderas arbetaren, i det andrablir det mänskliga arbetet oundgängligt och får ett förhöjt värde. I det enafallet förstärker man utslagning och underklassposition, i det andra startar manen utveckling mot jämlikhet. Och att styra denna stora process är också ettfrihetsproblem. För de klassiska ideologerna i den internationellaarbetarrörelsen var detta en mycket stor och avgörande fråga. Det finns mycketatt lära av deras sätt att analysera problemet. När är en människa fri? Och de svarade: Hon ärfri, när hon inte har några herrar över sig. Och slutsatsen gav sig själv: Iett klassamhälle kan människan inte vara fri. Människan kan heller inte vara fri, om hon görs till enfrämling för sitt arbete, om hon saknar överblick över den process där hennesarbete ingår. Hon kan inte vara fri, om hon saknar kontroll över produktionensredskap och teknik. Det betyder, att det aldrig räcker att utbilda folk tillaldrig så skickliga manövrerare av knappar och skärmar. Det handlar i ställetom att öka den humanistiska och sociala allmänbildningen, så att människanförstår helheten och sammanhanget. Nr 70 Det kan därför inte varaarbetarrörelsens uppgift, att försona sina Onsdagenden anhängare med det teknologiskatyranni och det klassamhälle som håller 1 februari1984 P ' utveckla sig. Arbetarrörelsenmåste fråga sig, om det inte finns någon annan ekonomisk utvecklingslinje än den som går ut på att exportera Allmänpolitisk nafionen ända in i helvetet.Arbetarrörelsen måste fråga sig, om dess ledare (jgbatt "ått när de hävdar, att vimåste anpassa oss till något som styrs av förment Jag får det intrycket, att det i förlängningen av denutveckling som har inletts bara kommer att finnas två alternativ. Detena är ett klasslöst samhälle, en på socialistisk humanism byggd ordning, därmänniskorna har lärt sig att aldrig tolerera några herrar över sig mer. Detandra är ett förråat klassamhälle, en fascistisk lösning byggd på en bas avteknologiserat barbari. Jag måste säga att det ofta har oroat mig med vilkenaningslöshet så många politiker här i landet redan nu sjunger lovsånger tilldetta teknologiserade barbari. Dagens allmänpolitiska debatt hålls i ett heltannat ekonomiskt klimat än fjolårets. Då hade det gått mindre än ett halvårsedan regeringsskiftet, och vårt land plågades fortfarande starkt av sviternaefter de borgerliga regeringsåren. Den nytillträdda regeringens politik hadeknappast hunnit verka, och många talare vädrade en oförfalskad pessimism. menade den gången att devalveringen hadevarit "olämplig". "Tidpunkten var olämplig därför att i ett lägemed dålig efterfrågan går det inte att sälja mer, nästan oavsett vad prisetsätts till", sade han ochfrågade mig: "När skall ni erkänna att devalveringen var för stor att vibara köpt oss tid, att högre inflationstakt blir det enda beståenderesultatet?" Han hävdade att"devalveringen håller på att slå fel" och menade att det var"uppenbart att den i hög grad kommer att framstå som ett slöseri medresurserna i vår stabiliseringspo-lifik". , som dä var talesman för , instämdei kritiken mot devalveringen. Han hävdade att dess effekter påkonkurrenskraften snart skulle sopas bort genom den alltför svagainflationsbekämpningen. "Regeringen", sade han, "räknar i åretsfinansplan med en inflation på 11,. Detta är med största sannolikhet enunderskattning. Som ett kuriosum kan nämnas att inflationsprognösen ifinansplanen bara en enda gång, , legat högre än utfallet. Regeringenlär inte förbättra statistiken med nu föreliggande prognos." De borgerliga parfierna gjorde också sina egna prognoserför de offentliga utgifterna och budgetunderskottet. påstod att"de samlade utgifterna i stat och kommun stiger snabbare än någonsin- snabbare än våra samlade inkomster. Trots att regeringen höjerskatterna på snart sagt alla områden växer underskottet i statens finanser. Denoffentliga sektorns utgifter kommer att motsvara nästan 70%- av vad vi sammanlagt producerar." Och för att göra dettauttalande riktigt historiskt fillade han: "Minns dessa ord som jag säger ." Jag minns ord i dagden . har vi facit i hand i vad gäller det gångna året, detsom enligt de borgerliga spåmännen skulle leda käpprätt till fattigstugan. Vad har då hänt? Vad man än kan säga om devalveringen; denhar inte misslyckats. Tvärtom har den medfört resultat som överträffar de mestoptimistiska förutsägelserna. De svenska relativpriserna-gentemot utlandet -har sjunkit och marknadsandelsvinsterna har uppgått till 1,5%.Exportökningen var 1983 i volym. Bytesbalansunderskottet minskade från22 miljarder till 6 miljarder, vilket innebär att det som andel avbruttonafionalprodukten minskade med tre fjärdedelar, från 3,till . Med anledning av detta vill jag ställa en fråga tillherrarna . Står ni fast vid de bedömningar av devalveringensom ni framförde ? Ett enkelt ja eller nej räcker som svar. Jag skulle också vilja ställa en fråga till ,men eftersom han inte är här går det bra för att svara på den. Hurblev det med inflationen? Blev den högre än 11,- eller blev den månne lägre? Och när det gäller Adelsohns olika siffror vill jag behonom, eller åtminstone , att begrunda följande. Den offentligasektorns utgifter växte inte snabbare än dess inkomster.Tvärtom växte de avsevärt långsammare, nämligen med 2,gentemot 3,. Ochunder 1984 blir skillnaden än större. förutses de offentliga utgifternastiga med bara 0,, medan inkomsterna ökai- med 2,. Därmed inträffar ett trendbrott i de offentligafinansernas utveckling. Under den borgerliga regeringsperioden växte deoffentliga utgifterna med i genomsnitt 5,, samfidigt som inkomsternastod praktiskt taget stilla. Som en följd därav slog den offentliga sektornsfinansiella sparande om från ett överskott motsvarande avbruttonationalprodukten till ett underskott på 1982, således enförsämring av bruttonationalprodukten eller med 50miljarder kronor. På tal om de offentliga utgifterna kan jag nämna att derasandel av bruttonationalprodukten steg under den borgerliga regeringsperiodenmed - från av bruttonationalproduktennär vi lämnade regeringen till . Det var återhållsam borgerligutgiftspolitik. vänds dessa trender. Den offentligasektorns finansiella sparande förstärks med nästan en tredjedel, underskottetminskar till av bruttonationalprodukten - och deoffentliga utgifternas andel minskar med halvannan procentenhet, till avbruttonationalprodukten. Detta sker utan att skattekvoten höjs, den liggeralltså oförändrad. Det är inte att gå för långt att säga att de påståenden somherr Adelsohn gjorde visat sig vara helt gripna ur luften. Sanningen är ju att det just nu går bra för Sverigesekonomi. Industriproduktionen, som sjönk 1982, steg med och beräknas öka ännu mer. Industriinvesteringarnaberäknas öka ganska kraftigt oavbruten nedgång.Sysselsättningen väntas öka inom både industrin, den privata tjänstesektorn ochden offentliga sektorn. Därmed bör det bli möjligt att börja pressa nedarbetslösheten. De offentliga finanserna har börjat förbättras igen efter detnästan osannolika ras utför som de borgerliga regeringsåren medförde.Slutligen; Det finns goda förutsättningar för att nu radikalt pressa nedinflationen till en varaktigt lägre nivå än 1970-talets. Det är till den här politiken och dess resultat somoppositionen nu skall försöka åstadkomma ett alternativ. När det gällervänsterpartiet kommunisterna måste man medge att syftena med deras olikareform- och utgiftsförslag - åtminstone på pappret - ser både sympatiska ochangenäma ut. Vem skulle inte ha önskat att kunna göra allt detta? Men tyvärrkommer dessa syften inte att nås med hjälp av de åtgärder som vpk föreslår. Vpk påstår att de har full finansiering för sinareformförslag. Men i praktiken har man inte det. Lägger man pä sådanaskattehöjningar på aktier och på förmögenheter som vpk vill, riskerar man attslå undan benen för hela den polifik man för. Nationalekonomerna brukar tala omnågot som de kallar "elasticitet". Det anger hur känslig en vissvaras efterfrågade eller utbjudna kvantitet är för förändringar i priset.Enligt vpk;s sätt att resonera är uppenbarligen aktier en vara som är heltokänslig för både skatte- och prisförändringar. Det skulle vara intressant attse underlaget till det resonemanget. Så länge det ej har presenterats, blir vityvärr tvungna att se vpk:s förslag i första hand som vackra luftslott. Grundläggande för de borgerliga partiernas kritik avregeringens ekonomiska polifik är att de anser att finanspolitiken bör skärpasytterligare. Det skall då ske genom både nedskärningar av statsutgifterna ochhöjningar av skatterna, men framför allt genom nedskärningar. är det visserligen betydande skillnader mellan de trepartierna i fråga om åtstramningsambitionerna. De förslår nedskärningar som perhelår uppgår till , enligt deras egna beräkningar. Eftersomman sänker skatterna med 11 miljarder blir budgetunderskottet 18miljarder lägre per helår än i regeringens förslag, säger . Detta skall uppnäs genom nedskärningar av u-hjälpen,försämringar av sjukförsäkringen, föräldraförsäkringen, vuxenutbildningen,matsubventionerna, ytterligare nedskärning av industristödet, urholkning avbostadsstödet och energibidragen samt försämringar för de arbetslösa. Dessutomvill man sälja ut stora delar av de statliga affärsverken till det privatanäringslivet. Måhända låter detta kraftfullt och kärvt. Sanningen ärdock att kärvheten är synnerligen ojämnt fördelad. För det första harmoderaterna i många fall överskattat den budgetförstärkande effekten av sinanedskärningar. Det gäller t. ex. inom barnomsorgen och kostnaderna för en ökadarbetslöshet. För det andra underskattar man inkomstförlusterna till följd avsina skattesänkningsförslag. För det tredje ger en stor del av förslagen baraengängseffekter. Detta gör att den faktiska saidoförstärkningen avåtstramningarna inte alls blir så stor som hävdar. Speciellt gällerdetta det underliggande saldot, som enligt beräkningarinte förbättras med mer än ca 4 miljarder per helår jämfört med det moderaternastår och talar om här ~ 18 miljarder. Och denna förstärkning uppkommer till ett mycket högt prisgenom de stora omfördelningar man gör. Enligt preliminära kalkyler, med denfinanspolitiska effektmodell som förfogar över, innebärmoderaternas budgetförslag en höjning av arbetslösheten med ca 35 000 personerjämfört med regeringens politik. Det beror på de stora nedskärningarna framförallt gentemot kommunerna och inom bostadssektorn. Arbetslösheten späds påytterligare genom neddragningarna av beredskapsarbeten. Det lär inte kunna undvikas att detta medför stigandesocialkostnader och krympande skatteunderlag. Därmed leder de moderatanedskärningarna i slutändan till relafivt blygsamma saidoförbättringar. som de moderata nedskärningarna skulle slå hårtmot arbetslösa, mot vanliga löntagare och pensionärer, gynnar sinaegna kärntrupper starkt via skattepolitiken. Man vill sänka marginalskatternaför de högavlönade som man vill behålla den obegränsadeavdragsrätten. Man vill sänka arvs-, gåvo- och förmögenhetsskatterna, man villta bort omsättningsskatten på aktier, man vill återinföra skattefondssparandetoch de subventioner fill aktieägare det innebar, m,m. Vilka fördelningspolitiska effekter detta ger harstatsministern tidigare redovisat. Dessa siffror, tillsammans med vad jagtidigare sagt om de mycket begränsade statsfinansiella effekter man uppnår meddessa väldiga omfördelningar, gör det fullständigt klart att den moderatapolitiken inte är någonfing annat än en ren och brutal intressepolitik,nödtorftigt förklädd till ansvarskännande s. k. sparpolitik. Man kan se vissa skillnader mellan mittenpartierna ochmoderaterna. påstår sig visserligen gå nästan lika långt sommoderaterna i nedskärningar, men i själva verket består deras nedskärningartill större delen av bokföringsmässiga operationer. Så föreslår de t. ex. attbostadslånen skall lyftas ut ur budgeten och tillgodoräknar sig detta /85 - trots att det torde vara helt omöjligt att genomföra detföre , varom förslag redan föreligger i budgetpropositionen. Enrad engängseffekter uppnår man genom att sälja ut statliga företag.Förstärkningen av det underliggande saldot gentemot regeringens budgetförslagbegränsas därför till 2-3 miljarder. Det är i det här fallet summan av dencenteristiska kardemumman. anger att budgetsaldot skall förbättras med 10miljarder fr. o. m. . Den ekvationen får jag inte att gå ihop,eftersom man i sin motion hävdar att utgifterna miskar med 10 miljarder nettooch inkomsterna sjunker med 2 miljarder. Räknar jag då rätt blir det bara 8miljarder. Men man tycks förutsätta vissa icke specificerade försäljningar avstatliga företag. Det vore intressant att få veta vilka det skall bli. Den analys hargjort pekar på att budgetförstärkning inte blir mer än hälften avden man anger eller ungefär 5 miljarder. Där ligger man dock i nivå medmoderaterna. Det ter sig ändå blygsamt mot bakgrund av den nyafolkpartiledarens starka ord om behovet av att minska budgetunderskottet medminst 40 miljarder. Det är också värt att notera den kraftiga omfördelning ifel riktning av välfärd som förslag skulle innebära. Folkpartietvill gå vidare med marginalskattesänkningar för de högavlönade och sänkaskattesatsen till för inkomster ända upp fill . Eftersom maninte andas ett ljud om några andra åtgärder, t. ex. att fortsätta deavdragsbegränsningar som har förekommit, måste det betyda att fortsattalättnader i inkomstbeskattningen i huvudsak skall förbehållas de högavlönade.Detta understryks av att vill återinföra tidigare skattelättnaderför förmögenhetsägare och att man säger nej fill omsättningsskatt påaktiehandel. De nedskärningsförslag som framlägger är iåtskilliga fall också sådana att de äventyrar inflationsbekämpningen. Detgäller t. ex. den kraftiga neddragningen av subventionerna till livsmedel,framför allt till mjölken, höjningarna av en rad statliga utgifter,avgiftshöjningar i kommunerna till följd av minskade statsbidrag och kraftigahyreshöjningar på grund av minskade bostadssubventioner. Här är man för dendelen i gott sällskap med moderata samlingspartiet. Som alternativ till regeringens politik har deborgerliga förslagen en annan inbyggd, svaghet. Det är nämligen inte myckettill alternativ man hittar om man försöker foga samman vad alla tre partiernaär ense om. Så här ser det ut: vill skära ned u-hjälpen i förhållande tillregeringens förslag, medan och vill öka den. Alla trepartierna har olika uppfattning om försvarsanslagen. vill bevaralivsmedelssubventionerna, medan moderater och folkpartister vill skära neddem. och vill ha större skattelindringar för dehögavlönade än vad vill. har tidigare stött delar avregeringens förslag om reavinstbeskattning av aktier och ROT-programmet, men detilltänkta koalifionsbröderna har avvisat båda förslagen. Man har olikauppfattning om ersättningsnivån i sjukförsäkringen. vill havårdnadsbidrag till barnfamiljerna, medan vill ha barnavdrag. Exemplen skulle kunna göras långt fler. Slutsatsen, frutalman, är emellerfid alldeles klar. Den borgerliga enigheten och förmågan attdriva en sammanhållen polifik är lika svagt utvecklad nu som den visade sigvara . Över den perioden fällde omdömet: Detvar inte mycket att skryta med! Jag finner sällan skäl att instämmai vad har att säga, men här gjorde han en lika träffande somkoncis sammanfattning av den borgerliga regeringsepoken. Men låt oss bortse från alla konstigheter ochmotsättningar i det s. k. borgerliga alternativet. Låt oss anta att detfaktiskt finns ett sådant alternativ, och att det innebär en åtstramning avfinanspolitiken med ytterligare 10-15 miljarder- dit de borgerliga parfierna i varje fall anser sig böra sträva. För det är dåsom de väsentliga frågorna kan ställas. För det första: Vore en ytterligareåtstramning av finanspolitiken i den storleksordningen bra för Sverigesekonomi? Skulle det påskynda den industriella återhämtning som har inletts?Skulle det underlätta strävandena att bekämpa inflationen och öka sysselsättningen? För det andra: Leder en finanspolitisk åtstramning avväsentligt större omfattning än den regeringen föreslår verkligen till detangivna målet - att pressa ner budgetunderskottet? Svaret på den första frågan har stor betydelse för svaretpå den andra. Jag är minst lika bekymrad som någon annan över de problem pålängre sikt som skapas av en ständigt växande statsskuld och räntebörda. 1detta perspektiv vore givetvis en ännu snabbare minskning av budgetunderskottetredan i år högeligen önskvärd. Men problemet är följande; Med den budgetpolitikregeringen föreslår beräknas underskottet mellan innevarande budgetår och nästaminska med . För att.nå denna omsvängning ibudgetutvecklingen måste finanspolitiken föras med sådan skärpa att denåstadkommer en indragning av efterfrågan i motsvarande av BNP,dvs. Vad skulle då en finanspolitik med dubbelt så storefterfrågeindragning innebära? På detta ger de borgerliga inget svar. Det ärfaktiskt uppseendeväckande att de tiger som muren om hur deras olikanedskärningsförslag skulle slå på den reala ekonomin, på sysselsättning,produktion och köpkraft, om de faktiskt kunde genomföras. Inga prognoser försysselsättning och arbetslöshet står att finna i de borgerligasekonomisk-politiska motioner. Man måste fråga sig: Betyder det att den fullasysselsättningen är ett viktigt mål för er? Och om den är det-varför redovisar ni då inte åtminstone på någon punkt vilka effekter påsysselsättningen som ni tror att er politik kommer att få? Denna tystnad blir ännu mer intressant om man betänker attalla borgerliga partier kategoriskt motsatte sig devalveringen -just den åtgärdsom nu ger oss den tillväxt som gör det möjligt att bedriva en stramarefinanspolitik utan att arbetslösheten ökar. Var och en kan ju begripa, att omde borgerliga dels skulle föra en nedskärningspolitik av den dignitet de sägersig vilja uppnå, dels skulle ha underlåtit att devalvera-och därmed gått misteom efterfrågestimulansen från omvärlden - skulle följden naturligtvis blivit enfortsatt snabb uppgång av arbetslösheten; precis som deras politik före valet1982 medförde. har det i den allmännadebatten hävdats att denna regering, och i synnerhet dess finansminister,skulle vara särskilt lyckligt lottad därför att vi har en opposition sombesjälas av uppgiften att stödja regeringen i dess ansträngningar att minskaunderskottet i de offenfliga finanserna. Men inte ens en välvillig tolkning avoppositionens motioner ger vid handen att detta skulle vara dess syfte. Avsiktentycks tvärtom vara att markera största möjliga avståndstagande frånregeringens politik genom att dels framställa förslagen som en radikaltannorlunda inriktning av finanspolitiken, dels rikta en serie överbud tillresp. partiers egna stödtrupper. Svårigheterna att förena dessa båda ambitioner gör att deborgerliga partiernas motioner varken blir ett alternativ till regeringenspolitik eller bildar någon grund för ett verkningsfullt stöd för den. Naturligtvis utesluter inte detta att det i de borgerligamotionerna kan finnas vettiga uppslag, som kan bidra till att förbättra bådestatens och ekonomi. Jag utgår från att den fortsatta behandlingen iriksdagens utskott kommer att uppdaga detta. Det avgörande skälet till att vi avvisar deninriktning av statens skatte- och utgiftspolitik, som förordas i de borgerligamotionerna, är trots allt ändå inte att man vill driva en alltför ambitiösfinanspolitik, utan det är den väg mot ett annat och för många människor sämresamhälle, som man under ledning håller på att staka ut. I den borgerliga agitationen har, medmoderaterna som försångare, två begrepp använts allt flitigare. Det ena är"frihet för den enskilde"', det andra "skydd för de svaga". Friheten för den enskilde skall först och främståstadkommas genom lägre skatter. Denna frigörelse kräver att det allmännasutgifter sänks kraftigt. Förmånerna i de generella försäkringssystemen -sjukförsäkring, arbetslöshetsstöd, ATP osv. - måste alltså skäras ner.Dessutom måste utbudet av mer eller mindre kostnadsfri offentlig service, t.ex. sjukvård, omsorg och utbildning, begränsas. Men dessa nedskärningar beskrivs också som ett led iindividernas frigörelse. För med sämre sjukförsäkring, lägrearbetslöshetsersättning, begränsning av den allmänna sjukvårdens ochutbildningens resurser, får vi i själva verket valfrihet. Vi får själva- välja- mellan olika privata försäkringssystem, mellan olika slag av privat,avgiftsbelagd service. Eftersom löftena om skattesänkningar bara riktar sig tillde bättre ställda i samhället, kan denna agitation emellertid inte dölja attstora grupper inte kommer att ha ekonomiska förutsättningar att utnyttja de nyafriheterna. Därför förenas frihetsbudskapet med löftet att "skydda desvaga". Vad som därmed menas utvecklar man sällan. Menmoderaternas senaste programskrifter ger ändå ett ganska klart - t. o. m.självklart - besked, vad det är fråga om. Om man sänker nivåerna på de generella transfererings- ochförsäkringssystemen, om man privatiserar och kommersialiserar mera betydandedelar av den offentliga sektorn, råkar vissa grupper i vårt samhälle i direktaekonomiska och sociala svårigheter. De blir naturligtvis inte heller delaktigaav den nya friheten att välja mellan offentlig och privat service. Med andraord - dessa människor blir de svaga som skall skyddas. Men därmed måste de sorteras ut och identifieras som desvaga, som behöver detta skydd. Och finns det bara en väg att gå. De generella systemen måste kompletteras eller ersättas medsystem för behovsprövning och inkomstprövning. Och tillgången till denkostnadsfria offentliga service som finns kvar måste också styras genombehovsprövning eller inkomstprövning. Ur detta kommer två konsekvenser oundvikligen att uppstå.Den ena är att samhället måste bygga upp ett omfattande system för att granskaoch klassificera sina medborgare. En stor byråkrati måste till för att vägabehov, kontrollera inkomster och sortera ut de svaga, så att de kan beviljas deförmåner och den service som tillkommer dem. Det är föga troligt att demänniskor som utsätts för denna behandling kommer att uppleva den som enbefrielse. Den andra konsekvensen är att den medelklass som lockasav löftena om en ny frihet med stor sannolikhet kommer att bli djupt besviken.Dessa människor lockas av löften om lägre skatt och större ekonomisktrörelseutrymme. Men de kommer att finna att det nya övervaknings- ochkontrollsamhällets byråkrati kostar stora pengar, som de får betala. Och detkommer fortfarande att finnas stora behov av kollektiva insatser, som bara kanbetalas över skattsedeln - hör på stridsrop när det gäller ökadeutgifter till försvaret! Men framför allt kommer de att drabbas av att de nu uregna plånböcker måste klara en stor del av sitt behov av försäkringsskydd, vårdoch annan service, som samhället tidigare ordnade i kollektivt finansieradesystem. Att detta slags frihet skulle bli särskilt uppskattad, har jag svårtatt tro.