prot · G7099 · 1983-12-31 00:00:00 — som marknadsekonomin av dessa skäl försvagadessysslade näringslivet med sin egen självdestruktion. Det skedde genom entidigare oanad koncentration av ägande, makt och tillgångar. Det var delvis enföljd av industrikrisen, som drev fram nedläggningar, hopslagning och uppköp avföretag. Men än större roll spelade framväxten av penning- och transaktionsekonomin.De nya penningmatadorerna och de nya investmentbolagen, fastighetsbolagen osv.satte i gång en svindlande karusell, där företag flyttas som schackpjäsermellan olika ägare och enorma förmögenheter skapas inte genom produktivainsatser utan genom hantering av pengar. Detta schackrande med företag och fillgångar har inte barainneburit maktmissbruk och filltagande orättvisor. Det har också försvagatviljan till produktivt arbete. Det långa, tålmodiga slitet att utvecklaprodukter och företag, att skapa något, ter sig föga lönsamt och meningsfulltnär men bevisligen kan bli mångmiljonär genom ett antal smartaklipp. Det märkligaste som har hänt i svensk politik på länge ärde borgerliga partiernas och näringslivets reaktion inför denna utveckling. Deborgerliga regeringarna gjorde inget allvarligt menat försök att ändrainriktningen av sin politik, att hålla emot koncentrationsprocessen och dedestruktiva krafterna i marknadssystemet. Och näringslivet självt visade ingenvilja till självsanering. Men uppenbarligen insåg man behovet av att gå till någotslags attack, att hitta en syndabock för allt som hade gått snett. Det man dåangriper är, paradoxalt nog, alla inslag som finns i vårt samhälle avkollektiva insatser, av människors samarbete för gemensamma mål. Den offentligasektorn utmålas som befolkad av en samling onyttiga, frihetsförkvävandebyråkrater. Fackföreningsrörelsen beskrivs som en maktapparat, uppbyggd tillnytta enbart för ett gäng pampar. I samma fördömdeisens garn har praktiskttaget alla folkrörelser hamnat, från fill ABF. Enligt den borgerliga förkunnelsen är det alltså dessainstitutioner och organisationer som hotar friheten, förstör marknadsekonominoch driver bort kapitalet från de produktiva investeringarna. Och om bara denoffentliga sektorn kan trängas fillbaka, fackföreningarna bekämpas ochfolkrörelserna försvagas, då kommer näringslivet att blomstra, kapitalet attanvändas till att skapa sysselsättning åt alla, konsumenterna att få en oanadfrihet, osv. Kan man dessutom få varje löntagare att köpa några aktier, såförsvinner maktkoncentrafionen i ett huj, och penningmatadorernas klipp blirallmänt accepterade. Alla blir vi ju då akfiespekulanter, alla har vi juchansen att bli en eller en - dock inte en JanStenbeck, för här gäller det att ärva rätt fader. Det ärmöjligt att den här reaktionen är något mer än en avledningsmanö- ver för att dölja de egna misslyckandena. Men om manverkligen tror att den öppna, decentraliserade marknadsekonomin kan räddasgenom att man slår sönder våra folkrörelser och förkväver människors känsla försolidaritet och rättvisa, då har borgerlig politik slagit in på farliga vägar.I alla händelser blev de borgerliga partiernas reaktion på marknadsekonominskris ödeläggande för deras förmåga att lösa denna kris. Den socialdemokratiska regeringens politik motkrisen följer tre huvudlinjer. Den första är att återge de produktiva krafterna inäringslivet styrka och utvecklingsförmåga. Det skedde genom den kraftiga devalveringeni . Men det sker också genom att vi lagt om närings- ochindustripolitiken. Den har vridits bort från de defensiva och dyrbarasubventionerna fill mera offensiva och framåtsyftande insatser, som stöder detutvecklingsbara men lägger ansvaret för utvecklingen på företagen själva. Den andra huvudlinjen är att driva ner inflationen. Det äravgörande för våra möjligheter att återvinna den fulla sysselsättningen ochbalansen i vår ekonomi. En framgångsrik anfiinflationspolitik blir också etteffektivt slag mot spekulafions- och transaktionsekonomin. Det ger mindreutrymme för fåtalet att bli rika på andras bekostnad och större utrymme förfolkets flertal att höja sin levnadsstandard. Den tredje huvudlinjen är att åter låta svensk politikpräglas av en rättvis fördelning av välfärd och samhällsinsatser. Kravet på enrättvis fördelningspolitik utgår inte bara från en moralisk övertygelse utanbygger också på förvissningen att krispolitiken endast kan bli framgångsrik omden får stöd från breda folkgrupper. Våra polifiska motståndare är skakade inför utsikten attdenna ekonomisk-politiska strategi blir framgångsrik. Man vill inte höra talasom att svensk industri just nu genomgår en vitalisering och en uppryckning somden inte har upplevt på länge - att industrin återtar förlorademarknadsandelar, att export och produkfion ökar, att krisbranscherna blir alltfärre, att rapporterna om försäljningsframgångar och nyinvesteringar duggarallt tätare. De vill antagligen också glömma att de sedanförutspådde att inflationen skulle bli , medan den i själva verket,trots devalveringen, blir lägre än under den borgerliga regeringsepoken.Dessutom ligger det nu inom räckhåll att ytterligare pressa nerinflafionstakten. På en rad områden, både inom den privata och den offentligasektorn, börjar planer och beslut inriktas på att den av regeringen målsattainflationstakten skall kunna uppnås . De borgerliga partierna beskärmar sig högljutt över detstora statliga budgetunderskottet. Men det erbjuder vissa svårigheter att görabudgetunderskottet till en socialdemokratisk uppfinning för de partier som, iolika kombinationer, ökade underskottet från 6 till 80 miljarder mellan 1976och 1982. Den propagandistiska effekten fördunklas dessutom av att underskottetdetta budgetår, , visar tendenser att minska. Lägetblir ur borgerlig synpunkt ännu dystrare om man besinnar att kommunernas ekonomi, utan egentliga skattehöjningar, ocksåhåller på att förbättras. Denna verklighet har förnekats av de borgerliga deltagarnai den här debatten. Man påstår ogenerat att budgetunderskottet bara stiger ochstiger, när det faktiskt inte ökar längre. Man påstår likaledes att regeringeninte har gjort ett enda dugg för att hålla tillbaka underskottets fillväxt ochatt vi låtit förgå utan att ingripa mot de underskott som skapatsav fyra borgerliga regeringar . Låt migdärför i sanningens intresse påminna om vad vi har gjort. För det första presenterade vi enstatsbudget för /84 som inte hade ett större underskott änföregående budgetårs, 1982/83, dvs. underskottet stannade på 90 miljarder. Detvar faktiskt första gången som en budget lades fram utan att visa enytterligare uppgång av underskottet. Vi har hunnit en bit in i dettabudgetår, och allt tyder på att budgetpropositionens prognos inte slår fel åtsamma håll som var vanligt under de borgerliga regeringarnas tid utan hålleroch t. o. m. kan ha överskattat storleken på budgetunderskottet för innevarandebudgetår. För det andra har regeringen lagt framförslag om nya system för statsbidragen till kommunerna på väsentligautgiftsområden, som innebär att den tidigare automatiken i utgiftsökningenbrufits utan att stödets effektivitet har försvagats. För det tredje har regeringen forcerat arbetet medutgiftsprövningen inför nästa budgetår, 1984/85, så att redan nästavecka kan föreläggas förslag om både utgiftsnedskärningar ochinkomstförstärkningar som förbättrar budgetläget både innevarande och nästabudgetår. Det tog innan de borgerligaregeringarna insåg nödvändigheten av att sanera statsfinanserna och att det varfarligt och omöjligt att år driva upp utgifterna medan inkomsternastagnerade. Vi tog itu med den saken från början. Det trumfkort som återstår för oppositionen att spela utär då arbetslösheten. Vi erkänner utan omsvep att arbetslösheten är hög. Menvi påstår också utan omsvep att med en fortsatt borgerlig politik av det slagsom den sista Fälldin-regeringen förde, utan devalvering och med otillräckligasysselsättningspolitiska insatser, skulle arbetslöshetsköerna ha innehållit åtminstone50 000 fler människor. Det finns dessutom hopp om att arbetslösheten snartskall börja minska. Sysselsättningen börjar öka, antalet varsel liggerrekordlågt och länsarbetsnämndernas rapporter talar på längeom att man runt om i landet börjar se en vändning till det bättre påarbetsmarknaden. De borgerliga partierna har alltsedan regeringsskiftetbenhårt hamrat mot vår ekonomiska politik och förnekat dess möjligheter. Menslagen har ofta träffat i tomma luften, eftersom verkligheten talar ett annatspråk. Och skallet mot den socialdemokratiska politiken har ingen trovärdigklang när det kommer från personer och partier som inte har något annatalternativ att hänvisa till än sina egna tidigare misslyckanden. Jag måste tillstå min förvåning när jag lyssnade till debatten , där först tre företrädare för denborgerliga opposifionen framträdde och sedan ytterligare tre utan att i en endamening förklara varuti det borgerhga alternativet till den nuvaranderegeringspolitiken består. Jag antar att de borgerliga partistrategerna inserriskerna med denna taktik, nämligen att deras trovärdighet ytterligare kommeratt sargas om människor upplever att verkligheten, de praktiska konsekvensernaav socialdemokratins polifik, blir en annan än vad våra polifiska motståndareoförtrutet hävdar. Detta är just vad som håller på att hända . Detta är en rimlig förklaring till att man nuslår in på en annan väg i sina angrepp på socialdemokratin. Det är en väg somhar utstakats av och med ochfolkpar-fiet som ivriga efterföljare. Den vägen innebär att man utmålarsocialdemokratin som ett hot mot både den politiska friheten och den öppnamarknadsekonomin. Ett sådant hot blir vi därför att vi tror att den offentligasektorns insatser är nödvändiga, att fackföreningar och andra folkrörelser ärvärdefulla inslag i en demokrati och därför att vi tror att solidaritet är likavikfigt som individuell frihet. Dessa socialdemokratins värderingar skall , enligtborgerlig uppfattning, ta sig uttryck i att vi släpper loss vår trängtan attslå sönder alla fungerande marknader och ersätta dem med byråkratstyrdcentralplanering. Och särskilt förslaget om löntagarfonder avslöjar vår vildalust att vrida om vår ekonomi i riktning mot mer tvång och mindre frihet. Men om detta nu är sant, borde det då inte avspeglas i denpolitik vi faktiskt för? Om vi ville reglera och styra näringslivet - varförvalde vi då att genom devalveringen satsa på företagens och företagarnas,arbetarnas och tjänstemännens egen förmåga att nå konkurrenskraft ochlönsamhet? Och om vi misstror näringslivet så till den grad - varför har vi dåupphört med alla former av prisreglering just i ett skede när vi sätter i gångkampen mot inflationen? Och om vi ansåg att marknadskrafterna allfid pekar åtfel håll -varför har vi då inlett en frigörelse av våra kreditmarknader? I själva verket, herr talman, är det ju så att om visocialdemokrater verkligen hade velat reglera sönder den svenska biandekonomin,då hade vi inte gått den väg vi nu valt och som jag har redovisat - överstärkandet av de produktiva krafterna och över en vitaliserad, konkurrensutsattsektor. Nej, om vi verkhgen hade för avsikt att undergräva biandekonomin, dåskulle vi helt enkelt ha fortsatt längs den väg de borgeriiga regeringarnastakade ut, och som jag också har redovisat, - med ett planlöst regn avstatliga subventioner; med en intill självutplåning gränsande undfallenhetgentemot spekulanter och gråmarknadsjobbare och, sist men inte minst, enavslöjande brist på intresse då det gäller att göra marknadsekonomin socialtdräglig och acceptabel. Jag vill stryka under det sista. Det allvarligaste hotetmot marknadsekonomin är i själva verket det som finns inbyggt imarknadsekonomins eget sätt att fungera, nämligen dess oförmåga att lösasociala och ekonomiska konflikter. En ekonomi, där fördelningen av välfärd ochmakt helt styrs av marknaden, har aldrig visat sig kunna tillfredsställamänniskornas krav på arbete. solidaritet och rättvisa. Erfarenheterna från - både i och ivästvärlden i övrigt - visar med all önskvärd tydlighet att hotet motmarknadssystemet inte kommer från de krafter som vill anpassa marknadsekonominså att den fungerar med större hänsyn till sociala och mänskliga värden.Tvärtom: Ett aktivt och oförtrutet reformarbete för att mildra de negativaeffekterna av och tygla de destruktiva inslagen i marknadsekonomin är ennödvändig förutsättning för dess överlevnad. En ekonomi som är helt domineradav otyglade marknadskrafter kan i längden inte förenas med politisk demokrati. Å andra sidan är det också uppenbart att en ekonomi sominte innehåller de grundläggande marknadsekonomiska beståndsdelarna även den äroförenlig med en politisk demokrati av vår typ. Inte minst erfarenheterna frånde östeuropeiska planekonomierna utgör talande bevis för detta - och det ärockså därför den svenska socialdemokratin alltid stått i främsta ledet då detgällt kampen mot diktatur och centraliserad planekonomi. Den socialdemokratiska grundinställningen är såledesdenna: Det är nödvändigt, trots de inneboende konflikterna, att slå vakt omsåväl de mänskliga och sociala värdena som de fundamentala marknadsekonomiskafunktionerna. Denna sorts "samlevnad" var också en av de bärandetankarna bakom utvecklingen av den svenska biandekonomin under tidigare årtionden. För att kunna hävda sociala värden i vår typ av samhälle,då är gemensamma, kollektiva insatser nödvändiga. Den offentliga sektorn behövs,just för att skydda marknadsekonomin mot sig själv; den kompletterarmarknadslösningarna med de kollekfiva insatser som är nödvändiga för attgarantera att solidariteten och rättvisan inte sätts på undantag. Följandesanning måste nämligen inskärpas. Det faktum att vårt land har ekonomiska bekymmer är ingetskäl att frångå principen om en rättvis fördelning. De borgerliga hävdar att itider av kris och krisbekämpning måste fördelningspolitiken få stå tillbaka.Den viktigaste uppgiften är, hävdar man, att driva upp tillväxten genom attsatsa på "de välståndsbildande krafterna". Fördelningen av inkomsteroch förmögenheter måste då tillåtas bli mer ojämn; de kollektiva lösningarnafår finna sig i att stå tillbaka för de privata. Ett sådant synsätt är både orättfärdigt och felaktigt isak. Tvärtom blir en jämn fördelning av våra resurser speciellt viktig just ikristider. En fördelning av inkomster och förmögenheter som upplevs somorättvis av de breda folkgrupperna blir ett hinder för den uppslutning som ärnödvändig för att ta landet ur krisen med bibehållen social sammanhållning ochstabilitet. Om man lägger krisens och krisbekämpningens bördor på vissagrupper, medan andra får fillgodogöra sig de positiva resultaten, blir en sådankrispolitik destruktiv för sina egna syften. Det är uppseendeväckande att framför allt moderatasamlingspartiet i detta läge lyfter fram demonterandet av välfärdsstaten justsom ett centralt inslag i krispolitiken. Man tar ett kliv ihistorien och pekar ut privat välgörenhet som ett alternativ fill denkollektivt finansierade vården Det är ett rent piskrapp i ansiktet på alla dem som under decennierbyggt upp vårt välfärdssamhälle just för att slippa undan den förnedrandeosäkerheten i att tvingas förlita sig på andras välvilja och välgörenhet. Detär därför en krislösning som garanterar sociala konflikter och stridigheter ochsom följaktligen i praktiken är oduglig - också, vill jag hävda, ufifrånkonservativa utgångspunkter! Rent sakligt är det också svårt att hävda, att engenomgripande privatisering av det slag förespråkar skulle medförabättre eller effektivare service. Det enda alternafiv som man brukar framhållai debatten när det gäller sjukvården är den s.k. City Akuten. Men om den ärsnabb i sin behandling beror det på att den har möjlighet att avvisa alla detunga, svårbehandlade fallen och skicka dem till de offenfliga klinikerna. Ochframför allt: Den finns därför att den till övervägande del är offentligt ochkollektivt finansierad! När det gäller jämförelser mellan privat och offentligsjukvård är slutsatserna alls inte så entydiga som de ofta framställs ihögerpropagandan, nämligen att den privata sjukvården alltid skulle varabilligare och effektivare än den offentliga. Jag såg exempelvis i fidskriftenThe Economist - en tidning som inte har gjort sig känd som någon stortillskyndare av offentlig utbyggnad - att man redovisade en undersökning avsjukvården i . Denna undersökning visade att den privata vården i liderav en lång rad krämpor, just beroende på att marknadskrafterna där fått fulltgenomslag. Där arbetar man nämligen med de vårdformer och de insatser som gerde största marginalerna för sjukhusens ägare. Dét mest uppseendeväckanderesultatet av undersökningen var att den privata, kommersiella sjukvården varbåde dyrare och mindre effektiv än den offentliga sektorns sjukvård. Menframför allt: Om vi skall ha allas lika rätt till utbildning och sjukvårdförutsätter det en gemensam, solidarisk betalning av kostnaderna för denna vårdoch denna utbildning. Socialdemokraternas uppfattning attfördelningsfrågorna i kristider måste lyftas fram i stället för att skyfflasunder mattan är också utgångspunkten vår vår inställning i löntagarfondsfrågan. Det stabiliseringspolifiska problemet - hur det skall blimöjligt att förena en lugn pris- och kostnadsutveckling och låg arbetslöshetmed den lönsamhet som är nödvändig för att få till stånd en industriell uppgång- är långt mer komphcerat och fyllt av konflikter än det var under densnabba tillväxtens epok. Det kräver därför nya medel för att kunna lösas. I många länder i vår omvärld, där de nyliberala visorna ommarknadslösningarnas oöverträffade egenskaper har vunnit majoritet, förs nu enpolitik som de facto innebär att man kapitulerat inför problemet.Arbetslösheten används som ett medel att hålla fillbaka inflationen och berikakapitalägarna. Om också skulle slå in på den vägen - vilket blir falletom de moderata tänkarna får råda - skulle vi få en växande arbetslöshet, medall den sociala misär och det konfrontationsklimat som följer med en sådan. Detskulle slå sönder hela den samförståndsanda som tidigare under så mångadecennier bidragit till vårt välstånd. Och det skulle medföra en omfattande kapitalförstörelse och ett enormt slöseri med resurser. När vi nu står inför en situafion då vinsterna inäringslivet stiger, är det av synnerlig vikt att inte pris- ochkostnadsstegringen i vårt land på nytt skjuter fart, så att devalveringenseffekter omintetgörs och vi hamnar i en ny kostnadskris med förödande effekterpå sysselsättningen. För att undvika en sådan utveckling, i den härkonjunkturfasen lika väl som på , måste vi vidta åtgärder sommotverkar att vinstuppgången medför en ytterligare koncentration av makt ochägande i näringslivet. I stället är uppgiften att sprida makt och ägande sålångt det går, så att fler görs delaktiga i tillväxten. På det sättet skapasförutsättningar både för lägre kostnadsstegringar och för högre fillväxt,som vi inte eftersätter kravet på rättvis fördelning. Det ärdärför som regeringen lägger fram förslag om löntagarfonder. Det har påståtts att detta skulle innebära ett hot motmarknadsekonomin. Vi har en annan uppfattning. Vi menar tvärtom att löntagarfondernaär ett led i vår strävan att förmänskliga marknadsekonomin och därigenom räddaden från sig själv. I den mån fonderna medverkar till att minska defördelningspolitiska konflikterna kommer de att stärka marknadssystemetsställning. I den utsträckning de motverkar maktkoncentrationen och gör nyagrupper delaktiga i de ekonomiska besluten uppstår samma effekt. I denutsträckning de motverkar spekulation och stärker produktion och sysselsättningkommer utvecklingen mot en till människornas krav anpassad marknadsekonomi attförstärkas. Löntagarfonderna förutsätter också ett marknadssystem.Utan en öppen och livaktig marknad för riskkapital skulle de inte kunnafungera. I en centralstyrd ekonomi eller i en ekonomi med extremt utvecklatkorsvis ägande mellan företagen skulle löntagarfonderna inte ha någon plats. Jag såg i Affärsvärlden enhelsidesannons. Den var mycket stilfullt utformad och kungjorde att det harbildats någonting som heter . För den oinvigdevill jag förklara att detta är en utpräglat kapitalistisk idé. Det är ett bolagsom framför allt skall satsa på högriskprojekt i näringslivet och i mindreföretag. , som det heter på modernsvenska, har bildats av följande institutioner: , fjärdeAP-fonden, AMF-pensions-försäkringsbolag, , Svenska Personal-Pensionskassansamt ett managementbolag som står för själva bolaget. Jag tycker att detta är en slående bild av biandekonomioch dess villkor. Alfa Lavals verkställande direktör är i vida kretsar bekantsom en person som i olika sammanhang tagit mycket skarpt avstånd från tanken pålöntagarfonder och förklarat att med sådana institutioner i kommernäringslivet att gå under. Men han har alltså fillsammans med ,en typiskt kollektiv löntagarfond, löntagarnas eget pensionsförsäkringsbolagoch tjänstemännens penionskassa bildat ett bolag just för att sätta inriskkapital i näringslivet. Alla dessa fonder är kapitalförvaltare, vilkasverksamhet, såvitt jag kan bedöma, inte på något avgörande sätt skiljer sig 9 protokoll 1983/84:7-10 från de blivande löntagarfondernas. Så ser verkligheten ut. Det går att förena kollektivafonder med en aktiv marknadsekonomi. Och utan tvivel, här hyser jag ingen somhelst misströstan, kommer såväl näringslivet som den poHtiska oppositionenförr eller senare att erkänna det. Under detta anförande övertog andrevice talmannen ledningen av kammarens förhandlingar. 33LARS () replik: har tidigare i debattenbetecknats som en socialdemokratisk krutgubbe. Han har i så fall en sentidaefterträdare i . var kanske inte likaexplosiv som vanligt, men det berodde väl på snuva. angrep oss moderater för att vilja fåtill stånd privata vårdalternativ. Jag betonar alternativ. Det är ju intemeningen att de helt skall ta över. Den tunga specialistvården kommer rimligenalltid att bedrivas i offentlig regi. Men vid sådana enklare sjukdomsfall somfinansministern utgör prov på här kan det vara både bekvämt ochsamhällsekonomiskt fördelakfigt att uppsöka City Akuten. Jag har en sak ouppklarad med finansministern sedantidigare. I en frågedebatt här i kammaren i går bad jag honom att ange om detär kraftigt höjda avkastningsanspråk hos kapitalplacerarna eller förväntningarom fortsatt hög inflationstakt som gör det så svårt för staten att låna. Hanföredrog att inte svara. Kanske kunde han inte svara. Kanske kände hanisvindarna från de finansiella marknaderna och den annalkande förkylningen.Men sedan finansministern hunnit sova på saken återkommer jag med frågan,och jag skall för säkerhets skull hjälpa honom på traven. Med stora budgetunderskott är det enligt minmening oundvikligt att vi får antingen en hög realränta eller en snabbinflation - i värsta fall bådadera. Om vi vill hålla tillbaka inflationen krävs det en myckethård åtstramningspolitik, som skapar utrymme för statens upplåning. Låter vi istället penningmängden växa, kan statens lånebehov till lägre realränta,men inflationstakten blir då högre. Staten behöver nu låna i en takt av 15 miljarder imånaden. Förra veckans obligafionsemission misslyckades. ränta tio årframåt är tydligen inte attraktivt nog, fastän regeringen talar om 4 %inflation. Trots höjningen av korta räntan kunde det intesäljas statsskuldväxlar ens till ett lika stort belopp som summan av destatsskuldväxlar som förföll till återlösen. Valuta strömmar urlandet, därför att företagen inte som tidigare placerar sin likviditet istatspapper utan föredrar att amortera utlandslån. Är det inte så, , att statens storalånebehov verkar starkt uppdrivande på räntenivån? Är detinte så att inflationen inte kan föras ner i närheten av , förrän det stora budgetunderskottet har minskats kraffigt? Är det inte vidare så att höjda skatter inte ger någranämnvärt ökade inkomster för staten? Och är det inte därför på det viset attstaten kraftigt måste skära ner sina utgifter för att minska budgetunderskottetoch därmed få ner inflationen till en rimlig nivå? 34 () replik: