prot · G709155 · 1983-12-31 00:00:00 — Språkvårdsgruppenär ett samrådsorgan för landets språkexpertis. Via ett pressmeddelande har denrekommenderat oss att kalla nästa århundrade för tjugohundratalet. Jag serdenna rekommendation som ett naturligt inslag i språkvårdarnas arbete med atthjälpa oss alla att uttrycka oss enklare och begripligare. Säkerligen är vimånga som kommer att staka oss när vi skall uttala namnet på det sekel sombörjar om femton och ett halvt är, och än värre blir det kanske hundra årsenare när våra efterkommande skall välja mellan tvåtusenetthundratalet ochtjugoétthundratalet. Det hör dock, herr talman, inte till regeringensuppgifter att reglera sädana språkfrågor. Här är det i stället upp till var ochen att fritt avgöra vad som är lämpligt. 73 (): Jag ber att få tacka statsrådet för svaret. Frågan har föranletts avmeddelandet att den s. k. språkvårdsgruppen har kommit fram till att nästa århundradeskaU heta tjugohundratalet. Anledningen till att jag gör detta till en frågahär i - och frågar statsrådet - är att enligt uppgifter harrepresentanter för statsrådsberedningen ingått i denna språkvårdsgrupp. Jagär inte någon språkvårdsexpert utan i allra högsta grad en lekman på området.Och det är kanske just därför som jag tycker att det inte alls låter bra attsäga tjugohundratalet utan att det bör heta tvåtusentalet. Jag är definitivtinte ensam om denna uppfattning. Sedanjag ställde frågan har många hört av sig - människor som är verksamma inomskilda yrkesområden - och spontant uttalat att tvåtusentalet låter mycketbättre än tjugohundratalet. Liknande uttalanden har fällts vid undersökningarsom gjorts av tidningarna. Tjugohundratalet låter somom det sagts av hästhandlarna på Ombenämningen på nästa århundrade marknad.De säger nämligen inte fem tusen fyra hundra när de handlar, utan de sägerfemtiofyra hundra. Man kan fråga sig om språkvårdsgruppen har gjort studiebesökpå marknad. Jagtycker inte att det låter bra att säga tjugohundratalet. Det låter inte hellerbra att säga tjugohundratjugo eller tjugohundraett. Statsrådet säger i sittsvar att han ser rekommendationen "som ett naturligt inslag i språkvårdarnasarbete med att hjälpa oss alla att uttrycka oss enklare och begripligare".Jag har svårt att få det till att det skulle vara enklare och begripligare attsäga tjugohundratalet i stället för tvåtuséntalet. Statsrådetsäger att regeringen har inget ansvar för detta utan att var och en själv fåravgöra, och det är möjUgt. Men det finns väl ändå anledning för och regering att uttala en mening om hur'vi bör säga om nästaårhundrade. Finns det inget organ som säger ifrån om vad som skall tillämpas?Har inte regeringen ett ansvar tillsammans med ? överens statsrådet och jag, tycker jag att han skall uttala sig för att vihär i bör verka för att använda ordet tvåtusentalet. Eller är det somvanligt så att politikerna skall se till att det skall göras precis tvärtemotvad folk i allmänhet tycker? I sakfrågan har jag inget att tillägga utöver mitt första svar. Däremotvill jag säga att jag blev ganska förvånad när sade att riksdagoch regering bör bestämma hur människorna skall uttrycka sig. Det varförvånansvärt för att komma från en moderat. Skall vi nu inte ens få frihet attbestämma själva om vi skall säga tjugohundraett eller tvåtusenett? WiggoKomstedt får gärna om , om vi lever ochhar hälsan, önska mig och andra ett lyckligt år tvåtusen. Det är fullständigtgroteskt att skulle besluta om att det skall vara på det ena eUerandra sättet. Vihar väl i all sin dar viktigare saker för oss här, bl. a. att se till att vifår uppleva , att vi får stopp på kärnvapenupprustningen och denvansinnespoUtik som gör att många människor tror att vi aldrig når dit överhuvud taget. Jag kommer inte att yttra mig mer i denna fråga. 75 (): Det var ett våldsamt indignationsnummer som statsrådet spelade upp. Härhade han plötsligt fått tag i någonting som gav honom anledning att tala om denstora friheten. Här fanns tydligen en frihetsfråga som var lämplig förregeringen att ta tag i, i motsats till många andra. Jagtycker faktiskt ändå, statsrådet, att vi som politiker har ett ansvar att kommamed en rekommendation. Kan det vara så bra att man skriver på ett sätt i ettlän och på ett annat sätt i ett annat län? Som jag redan sagt, är jag lekman påområdet, men detta tycker jag inte verkar vara någon god språkvård. Det är inte så konstigtatt man ger en rekommendation i en viss riktning i stället för att det skallvara'något slags fritt fram. Vi har vant oss vid att både Nr 155 skriva och säga nittonhundratalet. Jag tycker att det skulle vara väldigt Fredaeen den konstigt om vi här i på 349 olika sätt försökte tolka vad nästa 2Smai 1984 århundrade bör heta. Oavsettom rekommendationen kommer från en moderat eller från en Omettharn-socialdemokrat, tycker jag inte att den är det stora ingreppet ifriheten. Den vänliearesamhälle gör vi säkerligen stora ingrepp i ändå.Men när vi når fram tvåtusen, som jag kommer att välja att säga,, harvi kanske en framtidsminister som tycker till. Förhoppningsvishar vi en annan regering, och dä kan jag naturligtvis pånyårsnatten önska framtidsministern som har framtiden bakom sig gott nytt år. Överläggningenvar härmed avslutad. 11§ Svar på fråga 1983/84:554 om ett barnvänligare samhälle har frågat mig vilka åtgärder regeringen ämnarvidta med anledning av.att ett statligt organ förklarat små barn i, grupp somen sanitär olägenhet. Frågan föranleds av att i län beslutat att verksamheten vid ett daghem skall upphöra senast den 1januari 1985. Anledningen är att verksamheten i ett s. k. lägenhetsdaghembeläget i ett bostadsområde uppfattas som störande av kringboende. Rentprincipiellt vill jag slå fast det som torde vara självklart för alla, nämligenatt barn under inga omständigheter kan karakteriseras som sanitär olägenhet. Dethar heller inte skett i det här aktuella fallet utan formuleringen, som återkommeri fråga, är en s. k. journalistisk hårdragning. Vad detgäller är om det är tillåtet att bedriva daghemsverksamhet i en lägenhet i ettvisst bostadsområde. Länsstyrelsenhar haft att ta stäUning till detta enUgt hälsoskyddslagen. Dess beslut haröverklagats till kammarrätten, på vilken det enligt lagen ankommer attöverpröva det. Anf.77 (vpk): Jag skall be att få citera ur beslutet av i län vad gäller besvär över beslut av miljö- och hälsoskyddsnämnden iUddevalla beträffande störningar från barndaghem i fastigheten vid Fredsgatan7. "Enligtlänsstyrelsens bedömning, vilket synes sammanfalla med miljö- och hälsoskyddsnämnderna, kan endast en åtgärd ifrågakomma för att med stöd av hälsoskyddslagstiftningen effektivt undanröja den sanitära olägenhe ten, nämligen att daghemsverksamheten upphör i de aktuella lokalerna." Ytterligare ett citat: "Daghemmet är inrymt iett typiskt bostadsområde där man knappast skall behöva befara att bullrandeeller andra miljöstörande verksamheter etableras." Ettstatligt organ, en regerings förlängda arm ute i länet, beskriver alltså barnpå daghem dels som en sanitär olägenhet som effektivt måste undanröjas, delssom bullrande eUer annan miljöstörande verksamhet. Mangör många reflexioner som poUtiker och småbarnsmamma när man får höra talas omdetta. Den första är förstås: Detta kan inte vara sant. Men det visade sig varadet. Man slås också av att tesen att vi lever i ett barnfientligt samhällebekräftas till av sådana här uttryck. Sedan må politiker tillsättabarndelegationer, ge ut debattskrifter om varför det föds för få barn och sägasig vilja prioritera barnfamiljer - det är ändå handlingarna som räknas. Deföräldrar som har sina barn på detta daghem inser förvisso att barn står mycketlågt i kurs i dagens samhälle och hos dess beslutsfattare. Enannan reflexion man gör när man läser beslut, som alltså blevatt verksamheten skall upphöra, är: Var skall barnen vara? Får inte barn leka?Får barn över huvud taget finnas till i den värld , och i - alltså de som på handlagt detta ärende? Jaghar frågat efter åtgärder från regeringen, och jag tackar för svaret. Det ärbra att socialministern anser att barn aldrig kan kallas för en sanitärolägenhet. Men det är ingen journalistisk hårdragning. Jag har citerat direktur beslut. Jag vill ställa några följdfrågor. Ansersocialministern att barn på daghem i något sammanhang kan benämnas"bullrande eller annan miljöstörande verksamhet"? Ansersocialministern att daghem kan lokaUseras inom hörhåll för ett bostadsområde? Ansersocialministern att barns lek, skratt och rop är ett naturligt eller onaturUgtinslag i ett typiskt bostadsområde? Detta var minaföljdfrågor. Jag uppfattar åtminstone den sist ställda frågan som något retorisk.Det framgick av citatet att det gäUde en hårdragning. Man talade om"verksamheten" som en sanitär olägenhet - det var inte barnen som vardet. Jag skulle gärna vilja ställa en kompletterandefråga till . Då den här frågan behandlades i den aktuellakommunen reserverade sig vpk mot beslutet. Antagligen var det därför attplaceringen var olämplig och störande för de kringboende - eller har Marie-AnnJohansson någon annan förklaring? 79 MARIE-ANNJOHANSSON (vpk): Jag vet att vpk reserverade sig. Det är ganska länge sedan det härhände, så jag har faktiskt inte lyckats få fram skälet. Vi har väl aldrig varitnågra påskyndare av just lägenhetsdaghem. Men det är inte riktigt det som dethär handlar om, utan hur man i en länsstyrelse ser på barn i grupp. Socialministernsäger att det är verksamheten och inte barnen som är störande. Det är faktiskten hårfin skillnad. Ett daghem är ju en verksamhet där barn finns och där barnleker, och då blir det barnen som bUr kallade för en sanitär olägenhet. Jaganser inte att min fråga var retorisk. Jag kan upprepa den: Ansersocialministern att barns lek, skratt och rop är ett naturiigt eller onaturligtinslag i ett typiskt bostadsområde? skriver att i ett typisktbostadsområde skall man ha lugn även . Själv bor jag också i ett sådantområde, men det är långt ifrån lugnt. Det mest positiva som man kan höra är välbarns rop och lek och skratt, och det finns kanske annat som är betydligt merstörande. Vidarefrågade jag om barn på daghem kan kallas för bullrande eller annanmiljöstörande verksamhet, och jag frågade om socialministern ansåg att daghemkan lokaliseras inom hörhåll för ett bostadsområde. Om han inte anser det,undrar jag vilka konsekvenser det får i form av bullerplank och andra dyUkaarrangemang. Jagtycker det är viktigt att socialministern och regeringen tar chansen attreagera mot och försöka kväva denna tendens till barnfientlighet i sin linda,för det är ju inte bara i man reagerar mot att daghem finns, och iförlängningen också mot att barn finns. Då skaU jag svara på frågan. Jag är van vid att ha barnsrop och skratt i min närhet, och jag tycker det är mycket naturiigt. Detär synd att inte lyckades i sina efterforskningar Uka välsom jag i mina. Det var faktiskt så att den kommunistiska gmppen reserveradesig därför att man ansåg att placeringen av just detta daghem var olämplig pågrund av att det skulle kunna störa omgivningen. Anf.81 (vpk): Om vi skall börja debattera just det här daghemmet, vill jag ocksåkomplettera med att säga att även om vpk gick emot placeringen då och kanskeföreslog andra, är det svårt att nu hitta en annan placering. Från början vardet kanske ett fåtal, men är det bara en person som anser sig störd. Deandra i bostadsområdet tar tvärtom avstånd från denna inställning. Jagtycker det är bra att socialministern klart har deklarerat att barn måste fåfinnas. Jag hoppas att detta budskap når ut till länsstyrelserna. Överläggningenvar härmed avslutad. Om handläggningen vid försäkringskassorna av ärenden omyrkesskador 12 §Svar på fråga 1983/84:571 om handläggningen vid försäkringskassorna av ärendenom yrkesskador har frågat mig om regeringenavser att vidta några åtgärder i syfte att förkorta väntetiderna för beskedfrån försäkringskassorna i ärenden söm rör yrkesskada. Jag utgår frän att fråga avser skador somskall bedömas enUgt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring. Skador somvisade sig före bedöms som bekant enligt lagen (1954:243) omyrkesskadeförsäkring och handläggs av . Sistnämndaärenden minskar snabbt i antal. Handläggningstiderna för arbetsskadeärenden har ökat påsenare tid. har uppmärksammat denna ökning och begärt inuppgifter från försäkringskassorna om vari handläggningssvårigheterna består.Mot denna bakgrund genomför verket f. n. vidareutbildning av den personal somhanterar arbetsskadeärenden för att effektivisera handläggningen. Verketgenomför dessutom regelbundet kurser och konferenser för personer som skallfatta beslut i arbetsskadeärenden. vet vi att de långa handläggningstidernatill en betydande del beror på väntetider för olika typer avspecialistundersökningar. har påpekat de långaväntetiderna hos berörda landsting för att få en förbättring av situationen. Jag anser det angeläget att väntetiderna för beslut iarbetsskadeärenden förkortas så mycket som möjligt. Jag har efter regeringensbemyndigande tiUkallat en särskild utredare med uppgift att göra enöversyn av arbetsskadeförsäkringen. Som en viktig del i utredningsuppdragetingår att finna lösningar för en förenklad hantering av arbetsskadeärenden utanatt den försäkrades rättssäkerhet sätts i fråga. 83 (): Jag tackar socialministern för ett mycket braoch uttömmande svar. Jag är också tacksam för att jag fick svar på rätt fråga,trots att jag kanske har formulerat frågan litet felaktigt. Jag vill gå tillbaka något och förklara varför jag harställt min fråga. har några avvåra morgontidningar och kvällstidningar och även fackpress tagit upp problemetmed försäkringskassornas stora arbetsbörda, som bl. a. innebär att de intehinner med att ge människor som drabbats av eventuell arbetsskada slutligtbesked i rimlig tid efter inlämnad ansökan. Många är de faU som har radats upp i dessa tidningar.Åldrarna är mycket varierande, skadorna av mycket skiftande natur och orsakernatill dem många. Men en gemensam nämnare finns: alla lider lika mycket av bådesin skada och den besvärliga väntan på ett besked. Jag är helt på det klara med att vi inte kan lägga detstora ansvaret på försäkringskassorna. De har säkert en arbetsbörda som ärmycket tung och påfrestande, och de saknarresurser för att kunna göra så snabba utredningar som borde göras vid dessatillfällen. Företrädareför förklarar att man är bekymrad och att problemetdiskuteras, men att man ännu inte kan säga vilka åtgärder som är aktuella attta till. Jag förstår att man inte löser detta problem eller ,men det är hög tid att nu verkligen visa att man vill göra något för att få nerväntetiden. År det fråga om resurser i form av pengar för att kapaciteten ärför liten, måste detta vara ett av de ärenden som bör prioriteras. Mångamänniskor lider av värk och väntan. Detär mycket som vid sådana här tillfällen skall avgöras för den som är sjuk. Detgäller för det mesta inte bara för den person som är skadad och lider av värk,utan det drabbar också den övriga familjen. Vid de flesta tillfällen kanskefamiljelivet måste ändras helt. Att då leva i ovisshet är psykiskt påfrestandeför alla inblandade. Enligtuppgifter är det ca 25 000 som väntar på besked, varav ca 4 000 har väntat iöver . - kanske speciellt under det sista kvartalet1983 - har antalet ansökningar ökat, och de nya har lagts på hög ovanpåtidigare inlämnade ansökningar. "Läget är fruktansvärt." Så uttrycker sig en utredningschef. "Väntetiden är absolut inte rimUg", säger en annan. Med hänsyn tilldet svar som jag fick av socialministern hoppas jag att ett arbete är pä gångoch att vi snart kommer att få se en betydligt mindre ansökningspacke hosförsäkringskassorna. Omkorttidsvård för utvecklingsstörda barn och ungdomar Överläggningenvar härmed avslutad. 13 § Svar påinterpellation 1983/84:151 om korttidsvård för utvecklingsstörda barn ochungdomar har ställt två frågor till mig om korttidsvård för psykisktutvecklingsstörda barn och ungdomar: Vilka åtgärder avser regeringen att vidta för attsäkerställa behovet av korttidshem? Anser regeringen att korttidsvård är att betraktasom omsorg enligt omsorgslagens intentioner, och skall det vara möjUgt att taut avgifter för någon form av korttidsvård? SomInga Lantz påpekar i sin interpellation, blir det allt vanligare att barn somär psykiskt utvecklingsstörda bor hemma hos sina föräldrar. Det är ett sedanlänge fastlagt mål att handikappade barn och ungdomar skall kunna bo kvar hossina föräldrar eller i annat enskilt hem. Den naturliga kontakten inom enfamilj bör inte brytas. Familjerna får inte heller isoleras från omvärldengenom att omsorgen om handikappade familjemedlemmar ställer alltför stora krav. Stora insatser har gjortsför att genom stöd och hjälp underlätta situationen Om korttidsvård för utvecklingsstörda barn och ungdomar förfamiljer med psykiskt utvecklingsstörda barn och ungdomar. Förutom denomfattande omsorg som landstingen byggt upp, har staten och kommunernagenomfört en rad åtgärder för att förbättra barnfamiljernas ekonomiskaförhållanden och stärka för dem. Antalet handikappade barn och ungdomar som bor i sittföräldrahem eller i annat enskilt hem har genom denna utveckling ökat kraftigtunder . Ett mindre antal bor numera i institutioner, ochinskrivningen i institutioner har nästan upphört. Den här utvecklingen är mycket glädjande, men det är ocksåen förändring som skapar nya behov. Det är bl. a. viktigt att föräldrar tillhandikappade barn och ungdomar i större utsträckning kan få personlig hjälp ochmöjlighet till avlastning i sin omvårdnad av barnen. Likaså är det viktigt förbarnen och ungdomarna att inte enbart vara hänvisade till föräldrarna. Debehöver även andra vuxenkontakter som ett led i sin frigörelse tillsjälvständiga individer. Det är här frågan om olika former av korttidsvårdkommer in. I lagen angående omsorger om vissa psykisktutvecklingsstörda - omsorgslagen - finns bl. a. bestämmelser om boendeformerför barn och ungdomar. Psykiskt utvecklingsstörda som inte kan bo i eget hemskall i första hand beredas bostad i annat enskilt hem, inackorderingshem ellerelevhem. I lagen finns bestämmelser om s. k. hemmavård. Omsorger enligtomsorgslagen är avgiftsfria. De av nu nämnda formerna av korttidsvård ärinte föreskrivna i lagen. Däremot har landstingen i betydande omfattninginrättat korttidshem eller korttidsplatser för att bereda föräldrar och andrasom i hemmen vårdar utvecklingsstörda möjUghet till avlösning i vård ochtillsyn. Det är också viktigt att behovet av observation och särskildbehandling av psykiskt utvecklingsstörda tillgodoses. I Rådoch Anvisningar om hemmavård nämns avlösning av tillsyn som en av deaktiviteter hemmavården består av. I en skrivelse till samtligaomsorgsstyrelser tar upp frågan omutvecklingen av korttidshemsresur-serna. har i sitt betänkande Omsorger om vissahandikappade bl. a. föreslagit att korttidshem skall tas upp som en form avsärskild omsorg. Som jag har redogjort för i kammaren, bereds f.n. omsorgskommitténs förslag i en särskild arbetsgmpp som jag har tillkallat.Gmppen har aviserat att den ämnar redovisa sitt uppdrag till mig inom kort.Avsikten är att regeringen därefter skall ta ställning till förslaget. Det ankommer inte på mig att tolka den nu gällande lagensbestämmelser om vad som är avgiftsfria omsorger. I den mån det råder delademeningar om innebörden av de nuvarande bestämmelserna får frågan på vanligtsätt besvaras genom beslut av de tillämpande organen. 85INGA (vpk): Herr talman! Jag skall be att få tacka för svaret. Det bUr alltmer vanligt att barn som är utvecklingsstördabor hemma hos sina föräldrar. bodde inte avdessa barn hemma.Antalet barn och ungdomar som bor i sitt föräldrahem har ökat mycket kraftigtunder det , precis som antalet barn och ungdomar som bor iannat enskilt hem. En av förutsättningarna för en bra sådan omsorg ärtillgången på bra avlastning i tillräckligt stor utsträckning. Fastän det har gjorts en hel del för attförbättra situationen för familjer med gravt handikappade barn, återstår ändåväldigt mycket för att deras livsvillkor skall nå en godtagbar standard.Framför allt är det avlastningen som måste byggas ut. I en studie, som heter Timme för timme, redovisas mycketkonkret hur vardagslivet ser ut för en familj som har flerhandikappade barn.Jag skall läsa upp ett avsnitt ur den exempelsamlingen. , som är 2 1/, heter flickan i det här fallet.Hon har skrikperioder . Hon blir, utan någon yttre orsak, spänd ochorolig, och hon gråter mycket och sover dåligt eller inte alls om nätterna. Honblir tyngre att sköta, eftersom hon är spänd i kroppen, och det krävs tålamodoch förståelse i ännu högre grad än annars. Under sådana perioder, som brukarvara , upptas hela moderns tid av det handikappade barnet, medansyskonen blir åsidosatta. För bror, som är , kan det kännas ganskajobbigt. Modern får samvetskval för att hon varken .hinner med syskonen ellerhemmet och blir fysiskt trött av att gå omkring och bära på det handikappadebarnet praktiskt taget dygnet runt. Pappan kan ta över efter jobbet,men måste han få sova för att orka upp och arbeta . I ett fall som det jag refererat är det viktigt att geföräldrarna avlastning. Då är korttidshem det bästa altnerativet för små barnoch ofta ätt föredra även för de äldre barnen och ungdomarna. Korttidshemmen ärockså viktiga för att ge träning i frigörelse. Genom en enkät som gjorde under maj månadförra året framkom att sju landsting inte har några korttidsplatser för barn.Samtidigt redovisades från flera landsting att behovet av korttidshem var storti alla kommuner. Korttidsvård är enligt omsorgslagen en form av omsorg, ochdärför får avgifter inte tas ut för denna vård. Ändå tar vissa landsting utvarierande avgifter efter olika normer. Det finns tydligen olika uppfattningarom i vilken utsträckning man får ta ut avgifter för korttidsvård. Förkorttidsvård i inackorderingshem eller vårdhem får avgifter inte tas ut, menväl för vård i familjehem. De former av korttidsvård som jag tagit upp i mininterpellation är inte föreskrivna i lagen, säger socialministern. Det rådertydligen delade meningar om detta. Det vore bra att få ett klargörande frånsocialministerns sida. Jag har tagit del av en skriftväxling mellansocialstyrelsen och , där hävdar attkorttidsvård är omsorg, och att avgifter därför inte skall tas ut.Landstingsförbundet å sin sida säger att gjort en alltförextensiv tolkning av lagen. Enligt Landstingsförbundets mening är korttidsvårdinte en sådan form av omsorg som ingår i de för omsorgstagarna avgiftsfriaomsorgerna. motsätter sig den föreslagna skrivelsen tillomsorgsstyrelserna. Om korttidsvård för utvecklingsstörda barn och ungdomar 6 protokoll 1983/84:155 Om korttidsvård för utvecklingsstörda barn och ungdomar Jag viU ha socialministerns åsikt i denna fråga.Socialministerns stäUningstagande har stor betydelse för hur landstingenhandlar i fråga om avgifterna. Mest betydelse får dét förstås för alla defamiljer och barn som är beroende av korttidshem för att få ett hårt vardagslivatt fungera. Det måste upplevas som djupt orättvist dels att vissa landstingtar ut avgifter för omsorg medan andra inte gör det, dels att det i vissalandsting inte finns några korttidshem över huvud taget. I dagens situation rhed, krympande samhällsresurser behövsett bättre lagskydd för utvecklingsstördas rätt till en bra omsorg. Fysiskt ochpsykiskt handikappade måste få utvecklas efter sina egna förutsättningar ochinte efter konjunkturbetonade ekonomiska förutsättningar, styrda av politikerskortsiktiga spariver. Av socialministerns svar kan jag utläsa attsocialministern är positivt inställd till att psykiskt utvecklingsstörda barnnu i så stor utsträckning vårdas hemma. Däremot är han inte beredd att verkaför en ytterligare förbättring av dessa familjers situation - jag tänker dåmest pä den praktiska vardagssituationen, inte på den ekonomiska sitiiationenför enskilda familjer. Under detta anförande övertogtalmannen ledningen av kammarens förhandlingar. -Herr talriian!