prot · G70953 · 1983-12-31 00:00:00 — Detta socialdemokratiska sätt att driva igenomlöntagarfondsfrågan har inte minst gått ut över möjligheterna att åstadkomma enkraftsamling mot arbetslösheten, inflationen och det stora budgetunderskottet. Krisens problem kan lösas enbart om vi tar till vara deenskilda människornas initiativ och vilja att ta ansvar. Samhällssolidaritetframtvingas inte genom diktat. Det växer fram enbart om människor känner sigdelaktiga i de mål som regering och riksdag ställer upp. Demokratin befästsinte genom ett mer centraliserat styre. Den kan fördjupas enbart om denenskilde fär mer att säga till om och genom mer av decentralism i vårtsamhällssystem. Vi bygger inte ett bättre genom, att stärka decentralistiska, de kollektivistiska och de i grunden socialistiska inslagen isvensk ekonomi. Det är också därför som vi i redan nu ger beskedom att vi kommer att verka för att ett beslut eller här ikammaren om införandet av kollektiva löntagarfonder skall rivas upp. Vad som behövs lika mycket som tidigareär tvärtom åtgärder som underlättar etableringar av nya företag. Det äråtgärder som stärker den regionala balansen. Det är åtgärder som ger arbete.Det är åtgärder som får ner inflationen och budgetunderskottet. Det är åtgärdersom stimulerar investeringarna och stärker framtidstron. Därför harvi anvisat flera vägar för detta. Låt mig ge några exempel; - Satsning på demindre företagen. - Förbättradeförutsättningar för kooperativt ägande. - Aktiesparfonderna,som snart gett en halv miljon nya aktieägare här i landet. - Företagsanknutenindividuell vinstdelning - ett system som ger den anställde själv andel iföretagets vinst. I alla dessa avseenden går det socialdemokratiskalöntagarfondsförslaget i rakt motsatt riktning mot vad vi i vill arbetaför. Som har visats i en rad motioner i anslutning tillregeringens proposition kommer det förslag som ligger på bord atti långa stycken leda till en direkt utarmning av stora regioner. Stora områdeni vårt land kommer att tappas på kapital i form av avgifter, förloradekommunala skatteinkomster och förlorad köpkraft utan att kunna räkna med att fånågot speciellt igen. Det är sällan som ordet utsugning har varit merberättigat än i dessa fall. Löntagarfonderna kommer att försvåra - inte att underlätta- en lösning problem. Införandet kommer att gröpa ur denvärdegemenskap som vi alla i stället borde slå vakt om. Det är därför som vi icentern så bestämt avvisar det förslag som regeringen nu vill driva igenom, moten lika bestämd folkvilja. I detta anförande instämde , , , , , , , , , , i ,, , , , , , , , , , , , , , , , , , ,, , , , , , , , , ,, , , och (alla c) samt och (båda m). 31JAN-ERIK (): i exil återvände de till kanslihuset, fyllda avrevanschunger. skulle förändras i socialistisk riktning - aldrigmera några borgare vid makten. Styrelser, nämnder och kommittéer fylldes med pålitligasocialdemokrater. Alla som troget tjänat under sex års ökenvandring skullebelönas. Socialismens förlovade land skulle erövras. Det gällde att få en fast styrning av regeringskansliet.Fler personer än någonsin anställdes i statsrådsberedningen för att utövakontroll av fackdepartementen. Makten över utrikesförvaltningen flyttades frånArvfurstens palats till . Allt såglovande ut. Men såbörjade svårigheterna. Medborgarna erinrade sig vad som hade sagts undervalrörelsen om värdesäkring av pensioner, om minskad arbetslöshet, ominternationell solidaritet och om bevarad skattereform. Och plötsligt fannsdebatten därom de många sveken: pensioner, sysselsättning, arbetslöshet,besparingar, skatteuppgörelse och bistånd. När besparingspropositionen behandlades av riksdagenvisade sig åtskilliga av förslagen vara illa genomtänkta och dessutom saknaförankring bland de egna. Opinionssiffrorna dalade för partiet, förtroendet förstatsministern likaså. Och den nye partisekreteraren fick tävla med den gamlenär det gällde att komma med bortförklaringar. Så skulle äntligen socialdemokraterna gå till offensiv.Men när torgmöten, arbetsplatspropaganda och kampanjer startade dränktes de avpubliciteten kring Raineraffären. Motoffensiven mot verkligheten misslyckades. Det har varit en besvärlig tid för socialdemokraterna, mennu har de hittat den patentmedicin som skall lösa alla problem och återskapaförtroende och popularitet för socialdemokraterna. presenterar en alldeles egen julklapp till hela det svenska folket:löntagarfonderna. Jag vill instämma i ochThorbjörn anföranden. Målen och syftena med de olika förslagen till kollektivalöntagarfonder har skiftat kraftigt . Det enda som har varitriktigt säkert är att socialdemokraternas och LO;s ledare har velat införa dem.Förslaget framstår därmed som en lösning som med ljus och lykta sökermotivering. Det normala är annars att man först konstaterar att detfinns ett -eller möjligen flera - problem och sedan konstruerar ett förslag somskall lösa detta problem. Här har LO och socialdemokratin i stället gått denomvända vägen. I ett försök att finna de mofiv som just nu betonassärskilt starkt har jag noga läst både propositionen och finansutskottetsmajoritetstext. De mål som socialdemokraterna däri påstår uppnås genom införandeav kollektiva löntagarfonder är då; - att minskaunderskottet i utrikesaffärerna, - att ökainvesteringarna, - att ökakapacitetsutnyttjandet i näringslivet, - att minskafördelningspolitiska motsättningar, - att motverkalöneglidning, - att motverkahöga kapitalavkastningskravv, - att överbryggamotsättningar mellan kapital och arbete, - att finansielltstärka ATP-systemet, - att gelöntagarna inflytande i näringslivet och - att motverkaarbetslöshet. Det är inte någon måtta på allt som dessa fonder skallåstadkomma. De framstår som ett "Sesam, öppna dig" som i ett endaslag skall lösa ekonomiska kris. Med ett enda enkelt handgrepp skallalla våra problem försvinna! Mot detta står, fru talman, en massiv folkopinion. Helaföretagsvärlden är emot de kollektiva fonderna, de borgerliga partierna äremot, och en överväldigande majoritet av landets medborgare är emot. I självaverket är det bara var femte person här i landet som tror på regeringensbudskap. Utanför gränser är de ännu färre. Liknande förslag om kollektiva löntagarfonder hardiskuerats i många andra länder, men de har avfärdats. Ingenstans har degenomförts. Den naturliga slutsatsen borde vara att regeringensbudskap är falskt. De kollektiva löntagarfonderna kommer inte att lösa några avalla de problem de påstås lösa. Tvärtom kommer de att avsevärt förvärra mångaav problemen. Detta har på ett mycket övertygande sätt visats av alla seriösadebattörer . Det är också den slutsats som folkpartiethar dragit av denna debatt. Jag vill ingalunda förneka att på ett tidigtstadium ställde upp bakom vissa av de då anförda målen för ett fondsystem. Detgör vi fortfarande. Men vi har allfid kategoriskt avvisat förslag som innebärkollektivisering och urgröpning av marknadsekonomin. Det antalfolkpartister som uttalat någon sympati för fonder kan räknas på Det antal socialdemokrater däremot som inte har samma uppfattningsom partiet skulle med sina namn kunna fylla en tjock bok. Det äranmärkningsvärt att LO och socialdemokratin med alla sina propagandaresurserinte har lyckats övertyga ens de egna om förslagets förträfflighet. Detta är också glädjande, eftersom det visar hur klokamänniskor är. De låter sig inte övertygas av en kraftfull retorik och storpropagandaapparat, utan de tänker själva och drar sina egna slutsatser. Den slutsats som fyra av fem människor dragit är att dekollekfiva löntagarfonderna inte behövs eller rentav är skadliga och dåliga.Ändå skall de införas, med kommunisternas hjälp. Det enda riktigt hållbaramofivet för detta är att regeringen därmed vill "köpa" LO-ledningenoch de fackliga ombudsmännen. Det är ett dåligt mofiv. Huvudfrågan i detta ärende är om vi vill ha ett i huvudsakkollektivt ägande av näringslivet eller om vi vill ha ett i huvudsak enskiltägande. anser att vi måste ha ett enskilt ägande. Därför säger vinej till de kollektiva löntagarfonderna. Fondförslaget innebär att pengar tas från företagen genomvinstdelningsskatt och extra löneskatt. Dessa pengar samlas i kollektivafonder - fem fackligt dominerade fonder. Pengarna skall användas för att köpaaktier i företagen och alltså ta över ägandet till dessa förr eller . Fondförslaget betyder socialisering och kollektiviseringav ägandet och en förändring av hela vårt ekonomiska system. Det är logiskt förett socialistiskt parti, men helt oacceptabelt för ett liberalt. Vi bygger vårpolitik på marknadsekonomi, mångfald och enskilt ägande. Inom den statliga löntagarfondsutredningen betonadesstarkast att motivet för fonderna var att näringslivet skulle förses medtillräckligt mycket riskvilligt kapital för att möjliggöra nyemissioner påaktiemarknaden och därmed säkerställa den investeringsökning som behövs. Det har med önskvärd tydlighet visat sig att nyttriskvilligt kapital har kommit fram på marknaden utan att några kollektivalöntagarfonder har införts. Detta beror på att de borgerliga partierna genomfördeett antal förändringar, som ledde till att den svenska börsen kunde börjafungera så som den var avsedd att fungera, nämligen just som en marknad förnytt riskvilligt kapital. Vi genomförde en viss lindring i dubbelbeskattningen avaktieutdelningar, och vi introducerade skattesparandet. Aktiesparfondernainnebar en kraftig stimulans till enskilt sparande. Detta har medfört att det finns ca en och en halv miljon människor som sparat i aktier. Ungefär 600000 sparar i aktiesparfonder. Ungefär två tredjedelar av dessa har intetidigare sparat i aktier, och många säger sig över huvud taget inte ha varitregelbundna sparare tidigare. Genom att börsen genom dessa åtgärder återuppstod som enmarknad för riskkapital har företagens nyemissioner kunnat öka mycket kraftigt.Bara har tillskottet av riskvilligt kapital uppgåtttill ca . I själva verket har emissionerna under 1980-taletstre första årvarit större än . Detta är socialdemokraterna på väg att rasera.Skattereduktionen för aktieutdelningar har redan avskaffats. Skattesparandethar avskaffats, och i stället har en annan sparform införts som huvudsakligenär till för att förmå hushållen att finansiera statens budgetunderskott.Resultatet kommer sannolikt att bli att börsens livaktighet och förmåga att svaramot företagens behov kommer att minska framöver. Flera andra förändringar sommedfört högre beskattning för sparande i aktier och handel på börsen har ocksåbeslutats av socialistiska majoritet . Tanken förefaller vara att genom olika åtgärder strypaenskildas möjligheter att förse företagen med riskkapital, för att detdärigenom skall se ut som om de kollektiva löntagarfonderna vore nödvändiga. Så är det emellertid inte. Det behövs egentligen baravanligt sunt förnuft för att förstå att kapitalbildningen inte förbättras medlöntagarfonderna. De skall ju framför allt finansieras med vinstmedel frånföretagen, pengar som annars kunde användas till framfidssatsningar eller andrainvesteringar. Nettoeffekten blir lätt nog att näringslivet undandrasriskvilligt kapital, dvs. motsatsen till det önskade. Det är ingalunda bevisat att politiker och fackligaföreträdare kan styra användningen av vinstmedel till mer lönsamma projekt änvad nuvarande typer av företagsledningar kan göra. Erfarenheterna är i alltväsentligt de motsatta. Det aktuella företaget är knappast ettgott exempel på att fackligt ledda företag sköts bättre än andra. Ett annat viktigt motiv, och det som f. n. kanske betonasstarkast, gäller fondernas inverkan på stabiliserings- och lönepolitiken. Det finns varken teorefiskt eller erfarenhetsmässigt stödför tanken att en extra vinstskatt ger lägre lönekrav vare sig lokalt ellercentralt. Det verkar inte sannolikt - t. ex. med tanke på lönebuden i åretsavtalsrörelse - att löntagarna skulle vara villiga att dämpa sina lönekrav baraför att kollektiva löntagarfonder införs. De flesta löntagare vill inte hafonder över huvud taget, och då vill de naturligtvis inte heller görauppoffringar för att få fonderna. Sunt förnuft säger också att den extravinstdelningsskatten och löneavgiften skulle tendera att stimuleralöneglidningen. De flesta löntagare skulle säkert föredra att ge sina anställdalitet mer i lön framför att skicka i väg pengarna till en anonym fond, somdessutom snart nog skulle kunna komma tillbaka och köpa upp delar av företaget. Det lagda budet från LO i lönerörelsen harberäknats kosta . Detta visar att förslaget om kollektivalöntagarfonder ingalunda kan väntas bidra till någon återhållsamhet ilönekraven. Även det stabiliseringspolitiska motivet för fonderna visar sigsåledes ohållbart. Socialdemokraterna hävdar också att löntagarfondernakommer att bidra till en jämnare förmögenhetsfördelning. Det sägs att ennödvändig lönsamhetsökning i företagen annars skulle medföra oacceptabelt storaförmögenhetsökningar för nuvarande aktieägare. Bara underde har beslutat om ett stort antal skatteskärpnihgarför den som äger aktier eller har en nedamorterad villa. Fler förslag i sammariktning kan befaras. Aktier är en mycket liten del av hushållens förmögenheter.Den största delen ligger i egna hem och varaktiga konsumtionsvaror. Om man anseratt förmögenheterna är orättvist fördelade, är det därför ologiskt att angripajust aktieinnehavet. Den viktigaste åtgärden för att komma till rätta medförmögenhetsomfördelningar är att få bukt med inflationen. Detta harregeringen sagt sig förstå, men budgetpolitiken innebär inte att man aktivtförsöker nedbringa prisstegringstakten. Det är i och för sig riktigt att själva aktieägandet ärsnett fördelat. En mycket liten del av antalet hushåll äger en stor del avaktiestocken. Men förslaget om kollekfiva löntagarfonder kommer inte attmedföra någon spridning av aktieägandet till fler hushåll. Det blir tvärtom enytterligare koncentration till institutioner och då särskilt kollekfiva sådana.Om fem fonder köper aktier av hundratusentals enskilda människor, ökarägarkoncentrationen i stället för att minska. Socialdemokraterna vill av ideologiska skäl ha encentraliserad förmögenhetsbildning i kollektiva fonder; vill avideologiska skäl ha en decentraliserad enskild förmögenhetsbildning. Under denna höst - när socialdemokraternas svek ivärdesäkringen av pensionerna har varit så omdiskuterat - har regeringen lagttill att de kollektiva löntagarfonderna skall skydda och stödja ATP-systemet.Det låter naturligtvis bra. Felet är bara - som påvisade - att detinte är sant. Det enda riktigt hållbara motivet till attinföra de kollektiva löntagarfonderna är maktmotivet. Det sades ocksåuttryckligen av , när han först konstruerade sitt förslag tillfonder. Det har bekräftats av och så sent som isomras. Vad det handlar om är att överföra makten över produktionsmedlen tilllöntagarnas organisationer. Det är nämligen inte de enskilda löntagarna - de anställdai de olika företagen - som får mer makt och inflytande utan deras fackligaorganisafioner. Socialdemokraterna sätter likhetstecken mellan löntagarinflytandeoch ökad makt åt fackliga ombudsmän och åt politiker. Men det gör intefolkpartiet. De kollektiva löntagarfonderna kommer att ge avsevärt ökad makt åtfack och politiker men inte åt de enskilda människorna som arbetar i företagen. Vi anser i inte att det är eftersträvansvärtatt ge mer makt åt fack och politiker i fråga om strategiska beslut ominvesteringar, produkfionsinriktning och teknisk utveckling i näringslivet.Fackföreningsrörelsen har redan ett mycket större inflytande över ekonomin iSverige än i flertalet andra västländer. De fackliga organisationerna kommer också att hamna i enbesvärlig dubbelroll. Man skall å ena sidan representera löntagarna iförhandlingar av olika slag, å andra sidan representera ägarna i sammaförhandlingar. dubbelrollkan riskera att undergräva de fackliga organisationernas inflytande över frågorom löner och anställningsvillkor. Detta står sannolikt i strid med mångalöntagares önskemål. Facket kommer relativt snart att tvingas ta visstägaransvar. Om mindre än kommer fondsystemet, inberäknat fjärdeAP-fonden, att vara fyra ä fem gånger så stort som den störsteaktieägaren. 1 ett fåfängt försök att dölja detta förhållande har fondförslagetvissa begränsningsregler. Men dessa kommer inte att ha någon prakfiskbetydelse. får äga upp fill av akfiernas röstvärde ivarje företag. Redan det ger ett i praktiken dominerande inflytande. Men de femfondstyrelserna kan genom ett gemensamt agerande komma upp i , och läggerman till detta fjärde AP-fondens aktieinnehav når man . Detta blir en enorm maktkoncentration fill ett mycketlitet antal personer, nämligen de som sitter i de fem löntagarfondsstyrelserna.Det är också värt att uppmärksamma att i icke-börsnoterade företag finns ingenbegränsningsregel - där kan fonderna äga . En anmärkningsvärd effekt av detta är att löntagarfondernakan komma att bli dominerande ägare i flera av våra större tidningsföretag. Detär inte svårt att föreställa sig vad detta skulle komma att få för följder fördebattkhmat och mångfald, inte bara vad gäller politiska frågor utan också förkultur, ekonomi och samhällsdebatt. På ett tidigare stadium av fonddebatten diskuterades s. k.tvångsemission av aktier. Fonderna skulle kunna tvinga företagen att emitteranya aktier till löntagarfonderna och betala vinstskatt med dessa nya aktier istället för med pengar. Då fanns ett undantag från denna tvångsemissionstankejust för de s. k. tendensföretagen, dvs. dagspress, facktidningar m. m. Iprotokollet från 1981 kan man läsa att uttrycktesig så hårt som att fonderna "inte ens får komma i närheten" avtendensföretagen. Detta har han liksom den övriga socialdemokratin tydligenglömt. finns inga hinder alls för löntagarfondsstyrelserna att köpa aktier itendensföretagen. Detta är mycket beklaghgt. Mångfald är tydligen inte något som socialdemokraternaömmar för. anser tvärtom att detta är en omistlig del av vårtsamhällssystem och ytterligare ett skäl att säga blankt nej till kollektivalöntagarfonder. har ett program för verklig maktspridning; Vi villsprida aktieägandet. Vi villavveckla dubbelbeskattningen på aktier. Vi villsfimulera andel-i-vinstsystemen. Vi villupprätthålla konkurrens och mångfald. Vi villstärka småföretagen. Vi villavskaffa den graderade rösträtten på nya börsnoterade akfier. Vi villskydda småspararna på börsen. Medborgarnas flertal säger nej fill kollekfivalöntagarfonder. Näringslivet säger nej. Riktig glädje har detta förslag baraskapat på . Men är större än så, och det kan aldrig varabra när kanslihuset går i LO:s ledband. OlofPalmes proposition om löntagarfonder är hans julklapp till svenska folket. Detär en ovanlig julklapp, för mottagarna skall påtvingas den och de får självabetala den. Menhav tröst, svenska folk! Så snart de borgerliga partierna får majoritet iriksdagen kommer de kollektiva löntagarfonderna att avvecklas. Och det är ettlöfte som inte kommer att brytas - det kommer nämligen inte frånsocialdemokraterna. Idetta anförande instämde , Kersfin , , , , , EricHägelmark, Andres Kiing, HansPetersson i , , , , , , , och (alla fp)samt () och (). Anf.32 (vpk): för tre decennier sedan påvisade den starkamaktkoncentrationen i och försökte få till stånd en debatt om detta,visade de andra partierna ringa intresse. Några förnekade att det över huvudtaget fanns en storfinans och andra förnekade att maktkoncentrationen allsutgjorde något problem. Dessa ståndpunkter var ingalunda begränsade till deborgerliga parfierna, utan fanns företrädda långt in i regeringsparfiet. Menhistorien har givit C.-H. och vårt parfi rätt. De andra partiernahar tvingats medge vad de tidigare förnekat; det finns en storfinans och denhar med sitt ägande ett inflytande över samhällsutvecklingen som blivit ettallt större politiskt problem. Sedanvårt parti först tog upp koncentrationen av makt och ägande till ett fåtalfinansfamiljer, har följt många rapporter som bekräftar vad vi sagt och somvisat en fortsatt maktkoncentration. Närden s. k. saltsjöbadsandan hade sin högkonjunktur under 1940- och 1950-taletvar vi kommunister i stort sett ensamma om att tala om klasskamp, klassamhälleoch storfinans. var det ungefär som att svära i kyrkan att tala omklasskamp och kapitalägare. står dessa begrepp i centrum för denpolifiska debatten därför att klasskampen har förts upp till ytan -klassamhället har avslöjats som orsak till ökade inkomst- ochförmögenhetsklyftor, alltmer dåliga arbetsförhållanden, osv. Närarbetare har kämpat för att bibehålla sin reallön eller har motsatt sigförsämringar på arbetsplatsen har man stött direkt på kapitalägarnas makt. a. insikten om detta som bidrog till att skapa debatt om makt-ochägandefrågorna inom arbetarrörelsen och i1970-talets början i samband med de strejkrörelser som gick över då. Endebatt fördes ute på arbetsplatserna och i de fackliga organisationerna, därman började diskutera maktförhållandena. Man ställde radikala krav omdemokratiska reformer för att bryta storfinansens och kapitalägarnas makt. Detta påverkade naturligtvis också LO-ledningen. LO-ordförandenGunnar skrev t. ex. i förordet till : "Det pågår i vårt land en ständig koncentration avägande och makt, son) ligger utanför all demokratisk kontroll. Koncentrationenökar med kapitaltillväxten. Grunden för kapitaltillväxten är arbetet.Arbetarrörelsen hävdar att arbete i sig ska ge bestämmande i företagen. Menarbetet måste också få ut sin del i kapitaltillväxten: ge löntagarmakt överföretagsvinsterna". Det var enkelt, lättfattligt och riktigt uttryckt. Dettaborde också dagens fonddebatt mera handla om än den debatt som förs . En arbetsgrupp.med i spetsen fick i uppdragav LO att finna underlag för en sådan. Deras rapport , som blev färdig 1975, drog påallvar i gång debatten om maktfrågorna, som pågått alltsedan dess. Meidners rapport angav tre mål för fonderna: att stödjaden solidariska lönepolitiken; att motverka koncentrationen av förmögenheteroch makt; och att genom medägande stärka löntagarinflytandet. " - tar vi över", utropade närMeidners rapport presenterades 1976, och detta budskap spreds sedan vidarebland LO-medlemmarna. Men Meidners fondförslag hade inte den målsättningen. Vårt parti var i långa stycken kritiskt emot Meidnerstankegångar, men vi välkomnade den radikala debatt om makt och ägande hansrapport medverkade till. Detpositiva i Meidners rapport kan bäst åskådliggöras med ett citat: "Medan man från kristna och andra etiskautgångspunkter främst kritiserat den ojämna förmögenhetsfördelningen, har maninom arbetarrörelsen sett den ekonomiska maktkoncentrationen, som har sinutgångspunkt i förmögenhetskoncentrationen, som det mest utmanandeutvecklingsdraget i ett eljest demokratiskt samhälle. Denna makt kankringskäras men så länge man i princip håller fast vid den privata äganderättenoch marknadsekonomin måste ingreppen hållas inom rätt snäva gränser." Inom parentes kan sägas, att det är vad vi- upplever . Eftersom regeringen och socialdemokratin i övrigt håller fast vid denprivata äganderätten och marknadsekonomin blir det så att man håller sig inomrätt snäva gränser, för att uttrycka det milt. Denna nya insikt och vilja att på ett öppet sätt diskuterarhaktförhållanden och politiska krav för att bryta maktkoncentrationen varnågot ganska nytt för arbetarrörelsen . Den stred emot den gängsesocialdemokratiska uppfattningen och väckte förhoppningar inom framför alltfackföreningsrörelsen om en facklig och politisk förnyelse. Dagensfondförslag har egentligen fem olika mål: Löntagarfonderna skall stödja den solidariskalönepolitiken och bidra till en rimlig lönekostnadsutveckling. Fonderna skallbidra till en jämnare förmögenhetsfördelning. De skall genom medägande stärkalöntagarinflytandet. De skall förbättra kapitalbildningen och stärkaATP-systemet. Till detre ursprungliga målen för fonderna har alltså kommit målen att förbättrakapitalbildningen och att stärka ATP-systemet.