prot · G70992 · 1983-12-31 00:00:00 — Vad det gäller är, att omman bedriver verksamheten på kommersiell bas så kan man få ned kostnaderna.Det är detta debatten handlar om. Vinstintresset har man i det här fallet föratt locka människor att göra en insats. För att göra det måste människorna iregel ha en möjlighet till vinst. Konkurrensen kommer också med i bilden. företag utsom inte klarar av uppgiften. Men man glömmer i det här sammanhanget attvinstens uppgift inte bara är att locka till insatser. Den har också ensamhällelig funktion, nämligen att åstadkomma en omfördelning avproduktionsresurserna så att den enligt konsumenternas värderingar effektivasteanvändningen erhålls. Vad det handlar om är att vi kan erbjuda barnomsorg tilllägre kostnader, dvs. en effektivare barnomsorg, men utan att göra avkall på deanspråk och kvalitetskrav som gällt tidigare. Vi nämner i vår motion att man mycket väl kan tänka sig ensådan privatisering. Allt ifrån daghem och åldringsvård till parkförvaltning,brandförsvar och gatuunderhåll skall kunna ske i privat regi. Finansutskottetsmajoritet säger att man inte vill utsätta människorna för detta. Men, herrtalman, låt oss då se på ! Det landet "utsätter" sinamedborgare för detta. är mera demokratiskt än vårt land. Där har effektivare näringsliv. Man har privat barnomsorg och i stor omfattningprivata skolor - hälften av skolorna är privata. Man har också privatbrandförsvar - och det går utmärkt - och även gatuunderhåll osv. I harman verkligen privatiserat i mycket stor utsträckning. Det man vunnit är enhögre effekfivitet. Poängen är att man på det sättet får resurser över och kanbygga ut exempelvis daghem och åldringsvård. Det.sägs att man inte bör utnyttja kommersiella intresseneftersom dessa eftersträvar vinst. Men människor som har den drivkraftentvingas att mer anpassa sig efter konsumenternas önskemål, medan detta tryck ärmindre på dem som arbetar i verksamheter i offentlig regi. Det är lättare föroffentliga myndigheter, både kommunala och statliga, att sätta sig överkonsumenternas behov, och de kan alltid hänvisa fill alla möjUga paragraferosv. Det går ut över effektiviteten. Finansministern vädjar om att vi skall ökainvesteringarna och att vi skall bli effektivare. Devalveringen, som hanständigt åberopar, genomfördes i det enda syftet att få ner kostnaderna, attSveriges näringsliv skulle bli effektivare i förhållande till utlandet.Naturligtvis har vi en massa verksamheter inom landet som inte konkurrerar medutlandet och som kan bli mycket effektivare, exempelvis barnomsorgen. Dettagäller även i viss utsträckning sjukvården, och när vi inte själva klarar avden skickar vi ju våra patienter till utländska privatsjukhus. Då minsann dugerdet att "utsätta" patienterna för ufländska kommersiella intressen! Jag vill därför, herr talman, bestämt reservera mig motden berörda skrivningen i finansutskottets betänkande på s. 31. Jag beklagar att man har så svårt att ansluta sig tilltanken på ett effektivare utnyttjande av våra resurser. Vi vill att enskildaoch offenfliga företag skall få , konkurrera med varandra. Då får vi se vad somär effektivast och som bäst tillgodoser konsumenternas önskemål. 43KJELL (); har tidigare i debatten beskrivithur den offentliga sektorn ökat så snabbt att staten inte förmått att skaffa denödvändiga inkomsterna för att finansiera den. Vi har därmed råkat in i ettstrukturellt budgetbalansproblem som uppenbarligen inte kan lösas genom I en ekonomisk strategi för att ta vårt land ur dettabalansproblem spelar dock skattepolitiken en m.ycket betydelsefull roll. har världens högsta skattetryck. Mätt som andel avBNP är det totala skattetrycket . Detta till trots har regeringen sedansitt fillträde höjt skatter och uppfunnit nya i en takt som aldrig . tror inte att lösningen på våra problem liggeri höjda skatter. Tvärtom motverkas en strävan mot ekonomisk återhämtning avmarginalskatter som tillsammans med bidragssystemets utformning gör det nästinfill omöjligt att påverka sin nettoinkomst. Samma sak gäller om man beskattar det arbetande kapitaleti småföretagen eller annat produktivt sparande. Det görs , men folkpartietvill avskaffa förmögenhetsskatten på arbetande kapital i småföretagen.Konfis-katoriska förmögenhetsskatter på produktivt sparande och produktivtkapital kan bara skapa problem, inte lösa några. Vi har kommit in i ett tillstånd där yttersta försiktighetmåste iakttas då man skall beräkna statens tillkommande inkomster av nya ellerhöjda skatter. Generellt kan detta uttryckas så att ju högre skattetrycket är iett land, desto mindre blir nettobehållningen vid skattehöjningar. Låt mig ge ett exempel på vad jag menar. Anta att någonhar för avsikt att köpa en ny bil. Genom höjningarna av mervärdeskatten ochaccisen har en medelstor bil blivit 3 000 ä . När köparenbetalat denna höjda skatt till staten minskar givetvis hans konsumtionsförmågamed motsvarande belopp. Han kan inte köpa det han möjligen tänkt att köpa omhan inte hade köpt sin bil. De ting som han i första hand drar in på är somregel sådana som träffas av både mervärdeskatt och punktskatter. Vidberäkningen av nettobehållningen måste naturligtvis sådana fenomen beaktas. Det bara är på det sättet. De ökade inkomsterna för statenuteblir till stor del eller blir i varje fall avsevärt mindre än man tidigaretrott. Men de negativa effekterna varken uteblir eller minskar.Ju högre skatterna är, desto mer raffinerade och vanliga blir försöken attklara sig undan att betala skatt. Det här är ju inget märkligt eller konstigtpå något sätt. Det konstiga är att politiker inte inser att det förhåller sigså. Ingen vet vad som nation förlorat och kommeratt förlora genom att företag och driftiga människor flyttat och flyttar urlandet. Ingen vet vad förlorar i goodwill genom att idrottsstjärnor ochframgångsrika affärsmän och -kvinnor flyttar ut. Jag törs inte ens gissa vaddetta kan röra sig om i förluster för folkhushållet. Jag törs däremot påstå att det i längden är förödande fören nation att bibehålla en sådan ordning. Och jag törs också påstå att sättetatt råda bot på missförhållandet inte består i att dammsuga det ekonomiskalivet i en ständig jakt på nya skatter eller gamla att höja. 1981 tog vi ett vikfigt steg mot en förnuftigareinkomstbeskattning i vårt land. Jag tänker givetvis på den överenskommelse somträffades mellan , och socialdemokraterna ommarginalskatterna. Det hör fill de största besvikelserna sedan jag kom tillriksdagen att socialdemokra- terna intestod fast vid denna uppgörelse. För mig är det självklart att regeringen efterdevalveringen borde ha försökt komma överens med de partier som man tagit ihand när uppgörelsen träffades om vad som skulle göras för att fullföljaöverenskommelsen. I stället föll man till föga för LO:s påtryckningar ochändrade i uppgörelsen. Sedan har regeringen gjort ytterligare avsteg frånöverenskommelsen. Den naturliga åtgärden nu är enhgt mening attinflationsskyd-da skatteskalorna fullt ut. I våra riktlinjer förbudgetregleringen, framförda i reservation 9, tar vi därför upp medel fördetta. har jag läst att finansministern förklarat attmarginalskatterna enligt hans personliga mening skall sänkas ytterligare, menhan vet inte om han får sitt parti med sig. Det är synd det, för knappastnågonting skulle vara mera värdefullt. Därför säger vi från sida i vår partimotionom skatten att den marginalskattereform som omfattar inte ärtillräcklig. Vi vill gå vidare med fortsatta marginalskattesänkningar även underden följande treårsperioden. Målet bör vara att inkomster . i 1983års penningvärde inte träffas av högre marginalskatt än år 1988.Marginalskattetaket bör då också sänkas fill . Genom att regeringen med kommunisternas hjälp drev igenomhöjningar av skattesatserna upp till den ursprungliga s. k. brytpunkten, komflera än det var beräknat från början att omfattas av avdragsbegränsningen. Gårvi vidare med ytterligare etapper av marginalskattesänkningar, förlorar avdragsbegränsningeni betydelse. Allt färre skattebetalare, främst sådana med relativt högainkomster, kommer att beröras av den. Fortsatta marginalskattesänkningar är således enligtfolkpartiets mening ett viktigt inslag i en effekfiv krispolifik. Utöver dettabör enligt vår mening också förmögenhetsskatten slopas på arbetande kapital ismåföretag. Låt mig såtill sist säga ett par ord om aktiemarknaden. Under tidigare socialdemokratiska regeringar fungeradeinte börsen som marknad för riskvilligt kapital till näringslivet. Underfolkpartiets tid i regering genomfördes en rad åtgärder för att styra översparandet till produktionssektorn. Skattereduktion för skattefondssparande ochaktieutdelningar är exempel på detta. Dessa åtgärder fick mycket positivaverkningar. råder därför en god balans mellan företagens substansvärdeoch avkastningsmöjligheter å ena sidan och deras värde på börsen å den andra. För vår möjlighet att ta oss ur våra balansproblem är detviktigt att detta förhållande blir bestående. Förutsättningarna för en godresurstillväxt försämras annars. Det är därför oacceptabelt att aktiehandelnstraffbeskattas i jämförelse med annat sparande. Omsättningsskatten på börsenbör därför avskaffas och skattereduktionen för aktieutdelning återinföras. För att ekonomi skall restaureras måste såledesmarginalskatterna sänkas och produktivt sparande uppmuntras. Folkpartietföreslår sådana åtgärder på skatteområdet. Om detta förslag uttalarutskottsmajoriteten att det är en fördelningspolitik som utskottet inte kanacceptera. Men t. o. m. Nr 92 finansministern anser tydligen attviskall gå vidare med ytterligare marginal- Därmed, herrtalman, faller också den kritiken mot Finansdebatt Under detta anförande övertog talmannen ledningen avkammarens 44TOMMY (vpk): Frågan om fördelningspolitiken och dessinnehåll diskuteras tyvärr i huvudsak utifrån borgerliga värderingar. Dettamedför att de förslag till ändringar i förmögenhetsbildningen somvänsterpartiet kommunisterna föreslår avfärdas med borgerliga, och i viss månockså s.k. nyliberala, argument. Det är beklämmande, med tanke på attregeringspartiet ändå har sin bas inom arbetarrörelsen. Socialdemokratin iregeringsställning försvarar de stora förmögenhetsöverföringar som äger rum isamhället från de arbetande till de kapitalstarka grupperna. som allt fler ställs arbetslösa, somallt fler utsätts för ytterligare reallönesänkningar, underlåtersocialdemokratin att motverka den enorma förmögenhetsökning som "det nyastorfrälset" tillskansar sig. Jag återkommer till denna omfördelningsenare. Historiskt har arbetarrörelsens och fackföreningsrörelsenskamp minskat de ekonomiska och sociala skillnaderna mellan människor i vårtland -framför allt om man jämför med hur det torde ha sett ut ommarknadskrafternas fria spel fått slå igenom helt. Fördelningspolitiken hararbetarrörelsen framhållit som helt nödvändig. Denna nödvändighet haren del av denna rörelse nu tydligt börjat tumma på, med argument om att deborgerliga partiernas ekonomiska politik i regeringsställning orsakat så storskada att all politik i övrigt måste underställas budgetpolitiken och kampenmot budgetunderskottet. Jag skall inte närmare gå in på detta - det har C.-H.Hermansson utförligt redogjort för tidigare i denna debatt - utan jag vill barakonstatera att den politik som regeringen slagit in på medför ytterligare ökadarbetslöshet. Ca 80 000 personer större arbetslöshet medför regeringens politikän vad den skulle vara om regeringen inte hängav sig åt nedskärningar. I en speciell motion om en rättvis fördelningspolitik harvpk lagt fram ett alternativ som innehåller förslag för att skapa arbete ochbättre förhållanden för utsatta grupper som barnfamiljer, pensionärer och låg-och mellanin-komstfamiljer. Vi föreslår att insatserna för dessa grupperfinansieras genom förslag om skärpta skatter på kapital och storaförmögenheter, en höjd arbetsgivaravgift för barnomsorgen och minskadeförsvarsutgifter. Förslagen är tillkomna för att ge de utsatta gruppernabättre förhållanden och för att bryta de allt orimligare och tilltagandeklyftorna i fördelningen av produktionens resultat. Förslagen innebär också attförutsättningar skapas för en förbättrad och av samhälleliga målsättningar merastyrd ekonomisk tillväxt. En rättvisfördelningspolitik måste angripa de stora förmögenhetsöverfö- ringar somägt rum och som fortsätter att äga rum till de besuttna och på de arbetandesbekostnad. Skattepolitiken ansågs vara det kanske viktigastefördelningspolitiska instrumentet. Att målet inte uppnåtts visas på etteffektfullt sätt genom att avdragen i inkomstbeskattningen svällt ut så att denprogressivitet som skulle utjämna en väsentlig del av de storainkomstskillnaderna nästan helt mist denna funktion. På kapitalbeskattningensområde har inte ens denna avsikt funnits, vilket också klart visas genom attförmögenhetsbeskattningen inte inbringar mer än en halv procent av samhälletsskatteintäkter- detta i ett läge då de stora förmögenhetsinnehavarnatillskansat sig i ökade förmögenheter. Låt mig tanågra exempel. TCO-ekonomen har visat att rika människorökat sina redan stora förmögenheter med mellan åren1975 och 1983 enbart genom inflationen. De som fått släppa till dessa miljarderär de vanliga arbetande människorna. I finansstatistik kan man finnaatt den s. k. riksförmögenheten bytt ägare. höll denoffentliga sektorn av denna förmögenhet. Hushållen innehade ochden s.k. finansiella sektorn . Vad som hänt är att denoffentliga sektorn har förbytts från tillgångssektor till underskottssektor.Den finansiella sektorn däremot - dvs. banker, finansbolag, storföretag ochförsäkringsbolag - har enligt en prognos , tillsammans med de utländskalångivarna och spekulanterna, lagt under sig av landetsförmögenhetsvärde. Resterande knappa står för hushållssparandet. Detta visari sin tur att omfördelningen har varit kraftig till förmån för de storaförmögenhetsinnehavarna. Ytterligare exempel på denna omfördelning är utvecklingenpå börsen. Förmögenhetsvärdet på börsen har ökat med mellan140 och . Detta innebär att börsvärdet har ökat ungefär enoch en halv gång under ett enda år. På liknande sätt kan man mätaförändringarna vad gäller omsättningen. Den har ökat från1,9 miljarder till ca , dvs. en ökning runt 4 . Med de här exemplen i botten kan man klart se hur dessaenorma förmögenhetsökningar återverkat också på statsfinanserna. Där syns dockinte några påtagliga effekter i form av inkomster. beräknas dentill det dubbla med anledning av den engångsskatt som regeringen föreslog ihöstas. Därefter återgår skatteinkomsterna från förmögenheter till något somkanske är mer normalt. Detta visar med all önskvärd tydlighet att varkentidigare eller nuvarande majoriteter i har haft intresse av att drain den ökande privatiseringen av förmögenheter till samhället. Samma sak är det med omsättningsskatten på aktier. Sedanden utgår en skatt på för säljare resp. köpare. Dennamotsvarar inte en nivå som på något sätt rubbat den rekordbetonadeomsättningsökning på börsen som ägt rum utan att den föregåtts av någraegentliga nyemissioner. Det äralltså, mer eller mindre, rena spekulationsökningar utan någon grund i ökadeinvesteringar eller andra produktiva utvecklingar. Sammanfattningsvis kan det konstateras att beskattningenav förmögenheter och aktiespekulationer är i det närmaste obefintlig. Tilldetta kan bara ytterligare sägas att en hundralapp i ökad förmögenhet, som inteens motsvaras av en ökad arbetsinsats, beskattas endast med några få kronor.Som jämförelse kan visas att samma hundralapp i ökad lön för en arbetandebeskattas med . Det finns alltså ingen som helst logik idetta faktum, och det borde kännas som en skymf även för det nuvaranderegeringspartiet. På samma sätt kan det redovisas hur företagen, då främststorföretagen inom , ökar vinsterna utan att de erlägger såmycket som ett öre i skatt. Det är kanske litet hårt sagt, men ser man tillskatten kontra vinsterna blir resultatet i stort sett noll. Wallenberggruppensbörsvärde ökade till med . Detutgör en femdubbling . Och vinsterna fortsätter attstiga för dessa företag. Detta skeir som arbetare och lägre tjänstemän idessa företag får minskade reala löner. De ökade orättvisorna tar sig uttryck i sänkta reallöner,höjda matpriser och hyror. Sänkta fördelningspolitiska ambitioner har fåttdrastiska effekter för samhällsekonomin och det stora flertalet vanligalöntagare. LO - - har påvisat att 544 000människor i vårt land har så otillräckliga inkomster att de lever under ellerstrax ovan den gräns som kan anses vara en miniminivå. LO har också visat vilka grupper det är som har drabbatsoch vilkas sociala grundtrygghet som har blivit urholkad. Enligt en av LO gjordundersökning fattas . för ett genomsnittligt arbetarhushåll medtre barn, medan det för en motsvarande tjänstemannafamilj med en inkomst på . före skatt blir ca . kvar när de nödvändigasteutgifterna har betalats. Det är de arbetslösa, de lågavlönade, ensamstående kvinnormed barn samt barnfamiljer med låg- och medelinkomster som inte får sinainkomster att räcka till maten och hyran, och som behöver någon form av socialabidrag för att klara sin ekonomi. Det är nödvändigt med en ny fördelningspolitik, som på ettsamlat sätt angriper de här orättvisorna och skapar större rättvisa. Detta tardock att genomföra, och därför måste en rad beslut fattas nu omförändringar som omgående kan skapa nya förutsättningar. kommunisterna föreslår därför i en radsärskilda motioner till det här en annan skattepolitik än dennuvarande där en skatterabatt för lägre inkomsttagare införs, återställande avlivsmedelssubventionerna till nivå, att ett första steg tas på vägenmot slopad matmoms, att barnbidrag och bostadsbidrag höjs. Vidare föreslår vi ien motion att regeringen ges i uppdrag att utarbeta ett förslag till en allmän socialförsäkring,som garanterar en viss inkomst vid alla typer av inkomstbortfall. Finansieringen av dessa förslag - denna nya fördelningspolitik- skall självfallet ske genom att pengar tas ur de stora förmögenhetsinnehaven,ur den stora ökning av förmögenheterna som de besuttna, storfrälset, fått underde här åren. Slutligen, herr talman, kan jag inte låta bli att någotkommentera inlägget från den föregående talaren, , och hansmoderata uppfattningar om privatiseringen. Det är självklart att moderaternainte kan anse att sådana simpla samhällsmedborgare som arbetar eller, för attta något ännu värre, är arbetslösa skall kunna ha en vettig sjukvård eller enutbildning lika god som vanliga välsituerade f. d. professorer eller ägarnatill storkapitalet. Nej, sådana simpla typer, som bara producerar mervärdet isamhället, får bara repareras litet enkelt för att om möjligt kunna gå in ochgöra nytta igen. Vad som sedan sker struntar man i. var såkonservativ att han menade att brandförsvaret borde privatiseras. Det voreintressant att se hur det skulle fungera, när en vanlig arbetare ringer ochsäger att det brinner i hans hus och brandförsvaret frågar: Hur är det, har dunågra pengar att betala utryckningen med? Jag yrkar bifall till C.-H. Hermanssonsreservation i betänkandet. 45GUNNAR i (m); Under de senaste tre riksmötena har jag givituttryck för min oro över utvecklingen av budgetunderskottet, statsskulden ochden utländska upplåningen, i form av motioner som behandlats avfinansutskottet. Eftersom de skulder som rullar framför oss skapar en mängdproblem, även fördelningspolitiska - i vad det gäller den vertikalafördelningen mellan generationerna - har jag ställt mig frågan om det inte skullebehövas någon form av konstitutionella begränsningar av enstaka riksmötens rättatt fatta långtgående ekonomiska beslut, som belastar framtida generationer medbördor för nyttigheter, som inte kommer dem själva till godo. 1981 tog finansutskottet upp problematiken till diskussionmot bakgrund av en promemoria av till 1946 årsstatsverksproposition. Trots dennes förutseende analys - även av vad som harblivit dagens problem - uttalade finansutskottet "sin tilltro till riksdagensförmåga att fatta beslut som vänder utvecklingen". kan riksdagenknappast tillskriva sig några heroiska insatser i den riktningen. Däremot ärdet möjligt att den internationella konjunkturutvecklingen, som har stimuleratsav regimer med annat ekonomiskt tänkande än den , nu lättatbördorna för vår regering och därmed också för . Finansministern sadei dag att förtjänsten i stället är devalveringsbeslutets. Jag avstår på grundav bristande sakkunskap från att döma i den frågan. Min försynta hemställan imotion 370 var endast att borde överväga "möjligheten att införakonstitutionella begränsningar i den ekonomiska politiken", vilket alltsåär en principiell fråga. Jag har under haft förmånen attfå deltaga i arbetet i ett av organ, nämligen Riksbankensjubileumsfond, och därvid inte minst i dess skatteforskningsgrupp. Denna grupp,som inrymmer såväl P.-O. och som ochSven-Olof , diskuterade i går vissa fortsatta aktiviteter. En reflexionsom jag anser mig kunna göra är att de problem som forskarna är mestintresserade av, och de problem som skatteutskott och finansutskottär, eller borde vara, intresserade av, inte är kongruenta: man talar ofta omolika saker med olika begreppsapparater, med olika terminologi och inte minstmed olika tidsperspektiv. Den organisation som på ett förtjänstfullt sättorganiserat studiebesök för riksdagsmän vid svenska industrier och företag harför många av oss här i kammaren ökat förståelsen för näringslivets problem. Jagföreslog därför i går att skulle försöka organiseraen motsvarande "pryo"-verksamhet för forskare inom hithörande områdeninom nationalekonomin vid finans-, skatte-, närings- och socialförsäkringsutskotten,och jag hoppas att något kan komma ut av detta. Det är ju som beslutar om skatter och om hurstatens medel skall användas. klagar i sin årsberättelse1982/83 över att sambanden mellan skatter, avdrag, bidrag och avgifter ärkomplexa, men att, som det står, "ingen myndighet har försökt attkartlägga samlade effekter i systemet". borde själv se till attvi vet vad vi gör när vi fattar större ekonomiska beslut. Det svenskaforskarsamhället, med bakom sig, borde kunna hjälpatill, detta så mycket mer som den ekonomiska forskningen, såvitt jag kunnat se,inte hör till de av och regeringen i forskningspropositionenprioriterade områdena. Det enda jag där finner är att man skall försöka beredautländska forskare möjlighet att vid verksamhet i undandraga sig denbeskattning som deras svenska kolleger drabbas av och som bl. a. innebär, somvi hörde , att en professorsfamilj med tre barn och hemarbetandemake behöver begära socialhjälp. Det är kanske inte så underligt att Sverigenu, särskilt vad den kvalificerade arbetskraften beträffar, åter har blivit ettutvandringsland. Om kommer, efter vad jaghar erfarit, den välkända organisationen "Samhälle och näringsliv"att ordna en konferens under rubriken . är tydligen inte ensam om att intressera mig för fråganom konstitutionella begränsningar av statens skulder. Liknande bekymmerförekommer också på många håll ute i världen. Vårt närmsta grannland, ,har försökt lösa frågan genom särskilda majoritetskrav för hanteringav vissa ekonomiska frågor. - Ledande yngre ekonomer i vårt land, exempelvisLars och , har intresserat sig för behovet av ochmöjligheterna till konstitutionella begränsningar i finansmakt. Vikommer nog att få höra mer om den saken snart. Min erfarenhet från det medicinska området har lärt migatt det ofta tar från det att en ny iakttagelse, eller enprovokativ tanke, kommer fram i ljuset och till dess den får ett mera allmäntgenomslag. kanske förmycket att begära att riksdag skulle vara så mycket snabbare än så isina reaktioner. värderade ordförande, somjag lärt mig uppskatta för hans raska tag i forskningsrådsnämnden, hedrade migmed att spara den moderata reservationen nr 15 i sitt förstaanförande. Intressant nog polemiserade han egentligen inte mot motionen i dennafråga eller reservationen som sådan. I stället tog han dem som utgångspunkt förett stridsrop, eller ett löfte, att "måste bli fritt frånutländska långivare".