prot · G70992 · 1983-12-31 00:00:00 — Här finns baraanledning att uttrycka en förhoppning att de kommer att resultera i avtal på ensådan nivå att vi även fortsättningsvis kan klara vår internationellakonkurrenskraft. Trovärdigheten i regeringens ekonomiska politik är självfalleten viktig förutsättning för dessa avtalsförhandlingar. Här skulle detnaturligtvis vara intressant att få ta del av finansministerns bedömning av detaktuella läget på avtalsfronten, inte minst mot bakgrund av regeringensställning som arbetsgivaransvarig på en stor del av arbetsmarknaden, denstatliga sektorn. Det vikfiga, herr talman, är naturligtvis att vi nu utnyttjardet förmånliga konjunkturiäget ute i världen till att rätta till våra internaobalanser. Om vi inte gör det nu när vi har en betydande draghjälp utifrån, närskulle vi då kunna göra det? I ett avseende är utvecklingen nu positiv -bytesbalansens saldo är mycket bättre än . När det gällerbudgetunderskottet kvarstår däremot balansproblemen i hög grad. Slutsatsen iden gemensamma reservationen i finansutskottet är att den strategi somregeringen valt inte kommer att lyckas, om man inte kan pressa nerbudgetunderskottet mer än vad som sker i regeringens budgetförslag. Och här harvi anledning att be finansministern om besked om eventuella planer på nyabesparingspaket. De blygsamma och illa förberedda besparingsförslag somregeringen presenterade var väl inte allt man orkade med i fråga ombesparingar. Jag vill ställa en fråga till både finansutskottets ordförandeArne Gadd och finansminister : Vad har ni för sparambitioner, och närkommer ni med sparförslag till ? På ett område är utvecklingen fortfarande mycket svag. Försäljningsvolymen för detaljhandeln sjönk mellan 1982och 1983 med . Det var tredje året på rad som omsättningen sjönk idetaljhandeln, och preliminära siffror för januari tyder på en fortsattnedgång. Det är naturligtvis ofrånkomligt att denna svaga utveckling inomdetaljhandeln får betydelse för sysselsättningen och alltså bidrar till de högaarbetslöshetsiffrorna. Den minskade privata konsumtionen har ju också störsteffekt för familjer med svag konsumtionsförmåga. Om regeringen nu skulle viljagöra något som på en gång ger en viss stimulans åt detaljhandeln och samtidigthjälper ekonomiskt eftersatta grupper, är ett ökat stöd till barnfamiljernai form äv en skattelättnad relaterad till antal barn kombinerad med enomedelbar barnbidragshöjning den bästa tänkbara åtgärden. Ett sådant åtgärdsprogram bör ge det kraftigaste stödet åtflerbarnsfamiljerna, som ju har störst konsumtionsbehov och som drabbatshårdast av sjunkande reallöner och urholkade barnbidrag . Vad haregentligen regeringen att erbjuda flerbarnsfamiljerna? I en särskild reservation yrkar vi från deicke-socialistiska partiernas sida på ett beslut om upphävande avlöntagarfonderna. Vi tror att det är möjligt att ta det beslutet nu med tankepå att löntagarfonderna ju inte har kommit i gång, att inga människor ännu harsatts in i vare sig löntagarfondernas styrelser eller deras kanslier och attfonderna ännu inte har köpt en enda aktie. Det vore alltså ett enkelt sätt förSveriges riksdag att komma ur den situation som beslutet omlöntagarfonderna skapat att besluta om fondernas avskaffande. Omriksdagsmajoriteten, vilket väl dess värre är sannolikt, kommer att varadensamma som så kommer de tre icke-socialistiska partierna attfortsätta arbetet i en nyligen tillsatt gemensam avvecklingsgrupp, medambitionen att till riksdag presentera ett förslag om hur enavveckling av fonderna konkret skall kunna ske fr. o. m. den 1 januari 1986.Men ingen skulle vara gladare än jag om vi i avvecklingsgruppen slapp detarbetet genom att beslöt upphäva sitt tidigare beslut ominförande av löntagarfonder. några ord om en ytterligare fråga som behandlasi finansutskottets betänkande, nämligen finansieringen av affärsverkensverksamhet. Det är i och för sig rimligt att affärsverken ges möjligheter attklara en del av sina investeringar genom upplåning på den allmännalånemarknaden. Men affärsverken är ju statliga institutioner ochmåste i någon form kunna styras av statsmakterna, av riksdag och av regering.Vi har därför dels i reservation 24 begärt en översyn av affärsverkens framtidafinansieringsformer, dels i ett särskilt yttrande som gäller televerketsverksamhet pekat på att en ökad extern finansiering av televerketsinvesteringar bör förenas med en gradvis uppluckring av nuvarandemonopolställning. Med dessa ord ber jagatt få yrka bifall tillreservationerna 1. 3, 5, 6, 9, 11, 12, 18, 20 och 24. 4CARL-HENRIK (vpk): Det finns enligt vår mening två avgörandeuppgifter för den ekonomiska politiken. Den ena är att bekämpaarbetslösheten och säkra alla människor ett meningsfullt arbete. Den andra äratt åstadkomma en mera jämlik fördelning av inkomster, förmögenheter och överhuvud taget reell levnadsstandard. De båda uppgifterna hör ihop. Det är det kapitalistiskaklassamhället som frambringar både massarbetslöshet och växande klyftor mellan klassernaslivsbetingelser. I grunden handlar det alltså nu som förut om kamp motklassamhället. De klasser och grupper som tjänar på klassamhällets sättatt fungera försvarar detta. De som förlorar, de som drabbas av arbetslöshetenoch nedpressningenav reallönerna, bekämpar det. Denna klara motsättning borde avspeglas också häri . Det var en period för inte så länge sedan när man påstodatt samhällsbygget egentligen var färdigt. Några stora reformer återstod inteatt genomföra. Klassamhället var egentligen avskaffat. Man talade t. o. m. om"den svenska socialismen" som något existerande. Den sortens ideologi går inte hem . Den skulle stridaalltför mycket mot människornas erfarenheter. I stället för jämlikhet ochutjämning har det blivit starkt ökade klyftor i det svenska samhället. Det varen process som gick snabbt under de borgerliga regeringarnas tid. Den hartyvärr fortsatt också under den nya socialdemokratiska regimen. Den sammanställning som nyligenpublicerade av material om skillnaderna i hälsotillstånd mellan olikasocialgrupper är skrämmande. Den visar att arbetare oftare än tjänstemän ochakademiker får sjukdomar som cancer, hjärtinfarkt, yrsel, bröstvärk, andnöd,högt blodtryck och åderbråck. ur socialgrupp 3 drabbas av hjärtsvaghetmot endast 1,ur socialgrupp 1. Vad gäller bröstvärk och högt blodtryck ärförhållandet mellan de båda socialgrupperna mot 5,och 11,mot 6,. För socialgrupp 2 gäller att siffrorna bara ligger något högre än de försocialgrupp 1. Det material som finns om arbetsskador visar att detframför allt är tre yrkesgrupper som löper stora risker att råka ut för olyckaeller sjukdom i samband med jobbet. Dessa yrkesgrupper är livsmedelsarbetare,t. ex. slakteriarbetare, järnbruks- och metallarbetare samt gruv- ochstenbryt-ningsarbetare. De vanligaste skadorna är bullerskador ochlungsäcksförändringar. Vi vet att många arbetare i bullriga yrken förlorarviktiga delar av sin hörselförmåga och att de flesta byggnadsarbetare vid 50 århar trasiga ryggar. Har detta med ekonomi och en ekonomisk debatt att göra?Ja, självfallet. Det är detta som är det ekonomiska livets själva kärna ochinnehåll. Det är de arbetande i produktions- och reproduktionsprocesserna somsvarar för att det skapas nya värden i ekonomin. De tvingas göra dettaunder omständigheter som för många, ja de allra flesta innebär att de måste offra,helt eller delvis, sin fysiska och psykiska hälsa. Den kapitalistiska utsugningenär omänsklig, om man med omänsklig menar det enkla att människan förstörs,fördärvas . , då massarbetslösheten ånyograsserat, har hälsotillståndet för arbetarklassen och jämställda skiktytterligare försämrats. Alla undersökningar, både i och i utlandet,visar ett samband mellan arbetslöshet och ökad ohälsa. Som exempel kan nämnasUrban undersökning av byggnadsarbetare i . "Vi finner i denna undersökning klara samband mellanarbetslöshet och vissa typer av ohälsa och nedsatt välbefinnande, främst psykosomatiska symptom, antalet sjukdomsdiagnoser, puls- och blodtrycksförhöjning liksom psykologiska reaktioner bl. a. i form av ökad oro, nedstämdhet och försämrad självkänsla. Arbetslösheten och hälsobesvären drabbar i förstahand den som redan tidigare varit arbetslös och haft nedsatt hälsa. Man kan iviss utsträckning förutsäga vilka som kommer att drabbas hårdast avarbetslösheten." Den undersökning om effekten av avskedanden i Olofströmsom redovisades i gårdagens tidningar visade samma samband mellan arbetslöshetoch stigande ohälsa. Det finns också mera allmänna undersökningar avklassklyftorna i . TCO-ekonomen har visat att en utjämningav förmögenhetsfördelningen skedde . Men sedan vändekurvan. En lång utveckling mot mindre förmögenhetsklyftor bröts. ökarklyftorna igen - klyftorna mellan rika och fattiga. Det är framför allt utvecklingen på fondbörsen sombidragit till att de allra rikaste blivit ännu mycketrikare och ökar sin förmögenhet snabbast. Spant drar slutsatsen att det ärrimligt att öka aktiebeskattningen. Det är försiktigt uttryckt. Enligt vår mening är det heltorimligt att inte göra det. Från den socialdemokratiska regeringens tillträde påhösten 1982 till slutet av 1983 hade det samlade värdet av aktierna påStockholmsbörsen ökat med . Kursuppgången var 1980, 1981, 1982 och 1983. Och kursstegringarna fortsätter under det häråret. De är mångfaldigt större än de nyemissioner som gjorts. Kursstegringenhar alltså inte på något sätt varit "nödvändig" för att bolagenskulle få friskt kapital. Den har inneburit förskjutningar iförmögenhetsfördelningen i samhället som orättfärdigt gynnar ett litet fåtal -och får betalas av de arbetande. kommunisterna kräver en skärpning bl. a. avomsättningsskatten på aktiehandeln, som utgör för vardera köparen ochsäljaren. Jämför med vad man får betala i moms när man köper en limpa ellernågonting annat ätbart! Omsättningsskatten på aktiehandeln tillkom sedan vitjatat länge om den, men det var ingen måtta på hur omöjlig den var när viförst föreslog den. Argument liknande dem som anfördes mot dess införande anförsi dag mot skattens höjning. Invändningarna är inte mera berättigade . Vpk kräver också att en engångsskatt skall tas ut på storaförmögenheter. Denna fråga är inte ny. Den diskuterades ,och en engångsskatt utlovades av alla partier. Men när det kom till kritan svekde sitt löfte. är det ännu mer befogat att med en engångsåtgärd sökafylla igen åtminstone något av den allt djupare förmögenhetsklyftan. Menar manverkligen från både socialdemokratiskt och borgerligt håll att det är en brautveckling som har skett här i landet när det gäller förmögenhetsfördelningenunder åren efter 1975? Är det en sådan utveckling som motsvarar dessa partiersideal i fråga om hur samhället skall se ut? För vår del anser vi att det är enhistoriskt anmärkningsvärd förmögenhetsomflyttning som skett under dessa år ochatt den väl motiverar vårt krav på vad som benämndes "räfstoch reduktion". Om manskall använda det svåra tekniska ordval som har brukats i den här debatten,kan man också säga att den här starka förmögenhetsökningen, som har tillfalliten liten grupp i samhället, är en betydande intern obalans som bör avlägsnas. Dessa åtgärder är emellertid inte tillräckliga för attavlägsna de orättfärdigheter som finns inbyggda i klassamhället. Vi måstegemensamt vidta åtgärder som förhindrar att någon människa med sin hälsa ochsitt liv behöver betala för att hon eller han medverkar i produktionen. Om detkan läggas ned så mycket pengar på riksdagsmäns säkerhet och arbetsmiljö, såbör det också vara möjligt att säkra en hälsostandard åt alla medborgare. En åtgärd i detta syfte, som dessutom har andra positivaekonomiska följder, är en allmän förkortning av arbetstiden. bör ställas som målsättning. Arbetstidsförkortningen bör genomförasunder en begränsad tidsperiod för att ge så gynnsamma resultat som möjligt.Övertidsarbetet bör begränsas hårt. En övergång bör vara genomförd före utgången av . De avgörande skälen för en övergång anser vi vara av jämlikhetsnatur. De långa arbetstiderna drabbarframför allt småbarnsföräldrar, de med låg levnadsstandard, de som har oregelbundnaarbetstider, de som har kroppsarbete, de som har låg utbildning. Arbetstidsförkortningär i hög grad en klassfråga. Sex timmars arbetsdag är också ett viktigt steg motjämlikhet mellan kvinnor och män. Den bidrar till att bryta ned de skevhetersom nu alstras ur den rådande arbetsdelningen mellan könen. Förkortning avbruttoarbetstiden är en viktig förutsättning för att föräldrar skall hinna ochkunna bättre umgås med sina barn liksom för människornas deltagande ikulturella aktiviteter, andra former av fritidsverksamhet sarht i dendemokratiska processen i föreningar och folkvalda organ. Sextimmarsdagen påskyndar utvecklingen mot en nyarbetsorganisation. Den är ett nödvändigt led i en långsiktig politik motarbetslösheten. Allt flera i olika länder börjar nu också hysa uppfattningenatt full sysselsättning i klassisk mening inte kan uppnås vid oförändrad längdpå arbetsdagen. Det betyder inte att arbetslösheten kan avskaffas genomdelning av den tillgängliga mängden arbete. Arbetslösheten skapas genom demotsättningar som präglar hela den kapitalistiska produktionsprocessen.Tendensen att minska mängden mänskligt arbete fortsätter, oavsett arbetstidenslängd. Men en övergång till kortare arbetsdag kan i ett givetläge medföra en engångsökning av antalet i produktionen verksamma. Kortarearbetsdag ger flera jobb. Kostnaden för de nya arbetena ligger främst påbytesbalansen och på den offentliga sektorns budget. Dessa kostnader uppvägsemellertid mer än väl av de positiva effekter som arbetstidsförkortningen ger. Vi förutsätter att oförändrade realinkomster skallupprätthållas för majoriteten av dem som berörs av arbetstidsförkortningen,dvs. alla med låga inkomster och mellaninkomster. Frågan om kortare arbetsdagmåste nu ses som en konkret uppgift. Dem som inte accepterar denna åtgärdåligger bevisbördan, dvs. att förklara varför kortare arbetsdag skulle vara enolämplig reform i det aktuella läget. Arbetslösheten i vårt land är högre än den varit på mångaår-detta oavsett hur man räknar ut vilka som skall anses såsom arbetslösa.Arbetslösheten är oacceptabel. Den är ett gissel för dem som drabbas av den.Särskilt svåra är verkningarna för de många ungdomar som inte kan få ett fastarbete. Arbetslösheten innebär också en stor kostnad för samhället. De somsaknar jobb skall ändå ha inkomster till sitt livsuppehälle, men de hindras avde ekonomiska förhållandena att bidra till detta. Detta är samhällsekonomisktvansinne. Vi anser att alla ansträngningar som är möjliga måstesättas in för att genomföra en aktiv, arbetsskapande politik. Det går inte attförlita sig på exportindustrin och på en tillfällig s. k. konjunkturuppgång.Kampen mot arbetslösheten är en långsiktig uppgift, som kommer att prägla heladetta årtionde. Förutom en allmän förkortning av arbetstiden kräver viföljande åtgärder som ett minimum för att kunna nedbringa arbetslösheten: Ett nationelltindustriprogram i samhällelig regi - annars hotar en drastisk minskning avantalet industrijobb i . Detta program bör vara av storleksordningen 100000 nya jobb . En planmässigutbyggnad av den offentliga sektorn. Denna utbyggnad bör ske inom områden somundervisning och forskning, transportväsende och kommunikationer, hälsovård,socialtjänst, barntillsyn samt kultur. Jag vill i det sammanhanget bara göra den anmärkningen,att sätt att beräkna den offentliga sektorns omfattning enligt minmening är felaktigt. Av de sysselsatta i vårt land hör inte till denoffentliga sektorn, utanungefär en tredjedel; När man kommer fram till ett såhögt tal som räknar man in folkpensioner, barnbidrag, subventioner tillindustrin och alla andra s. k. transfereringar. Den offentliga sektorn iegentlig mening är fortfarande betydligt mindre. En reformeringav arbetsmarknadspolitiken så att den inriktas mera på bestående arbeten ochmindre på provisorier. En redovisningav följderna för sysselsättningen av alla förslag där dessa har betydelse - viföreslår en särskild sysselsättningsbudget. Överförande avbanker, kreditinstitut, stiftelser, investmentbolag etc. i samhällets ägo föratt möjliggöra en mer planerad ekonomisk utveckling och för att bekämpaspekulationen. Åtgärder föratt begränsa svenska företags stora investeringar i utlandet. Det sammanlagda förslag till finansplan somvpk för fram innebär satsningar framför allt för att bekämpa arbetslösheten ochåstadkomma en mera rättvis fördelning. Vi förordar en större total omslutningav den offentliga verksamheten än regeringen och ett något större underskott. Ilikhet med både den svenska och den nordiska fackföreningsrörelsen anser vi atten ökning av efterfrågan i samhället inte bara kan tolereras, utan är nödvändigför att få bukt med arbetslösheten. Det innebär att vi inte har något till övers för dereaktionära uppfattningar från olika håll som hävdar att både inflation ocharbetslöshet beror på att lönerna ärför höga. Det märkliga är att företrädarna för dessa åsikter är så enögda attde aldrig ser de höga vinsterna som en kostnad. Vi hävdar att höga lönerallmänt talat är att föredra framför höga vinster och menar oss därvid stå fastvid en såväl traditionell som alltjämt riktig uppfattning inom arbetarrörelsen. Jag yrkar bifall till samtligavpk-reservationer till finansutskottets betänkande nr 25 om riktlinjer för denekonomiska politiken. , Under detta anförande övertog förste vice talmannen ledningen av kammarens förhandlingar. 5 (): betänkande nr 25 gällerregeringens ekonomiska politik. Det rör sig alltså om de ekonomiskamöjligheterna för folkhushållet att utvecklas och ge medborgarna en tirägligtillviiro. har den politiska och den ekonomiskapessimismen varit djup och vida spridd i - allt verkade gå fel. Frånatt ha varit världens rikaste land med full - ofta överfull - sysselsättning,kom att bli ett land där arbetslösheten utgör ett svårt problem. 1 enså starkt industrialiserad stad som ligger arbetslöshetenfortfarande på av arbetskraften. som blivit känt som den fullasysselsättningens land förmådde inte ens skaffa arbete åt sina ungdomar. Vad hade hänt? Precis samma sak som i många andra länder-i , i och i - satte de politiska makthavarna prisstabilitetoch marknadsekonomiska principer framför sysselsättning och produktionstillväxt.Efterfrågan på svenska varor utomlands sjönk när de ekonomiska resursernamedvetet tunnades ut för att man skulle fä en bättre balans mellan efterfråganoch utbud där hemma, och därmed också prisstabilitet. Det intressanta är att emellertid snabbare änflertalet andra länder halkat utför i backen. Vad berodde det pä? Självfalletberodde de extra dåliga utvecklingsförhållandena i på att vi hade fåtten ny politisk regim. Annars hade inte klarat sig sämre än andra. förändrades våra villkor blixtrandesnabbt. Statens budget var så gott som balanserad när den socialdemokratiskaregeringen med som finansminister ersattes av en borgerligtrepartirege-ring med som ekonomiminister. Efter sex borgerliga åri kanslihuset nådde bristen i den statliga budgeten 86 000 miljoner. Det finns skäl. fru talman, att erinra om dessa enkla menovedersägliga fakta. Inget annat land har haft en så erbarmlig utveckling somvårt . Det är vårt eget fel. måste därför politiken domineras av den tvingandenödvändigheten att restaurera det som förstördes . När ni som representerar den borgerliga ekonomiskapolitiken kritiserar den socialdemokratiska regeringen för att inte allt ärprecis sig likt igen efter det att ni lämnade regeringsmakten,underskattar ni människorna. De vet hur bra det var i före de borgerligaregeringarna. De minns hur snabbt ni förstörde landets ekonomi. Framförallthårde börjat märka att det går åt rätt håll igen. Efter 16 månaderssocialdemokratisk politik märks en ljusning vid horisonten. Ett hopp tänds attvi skall komma tillbaka till vanliga socialdemokratiska statsbudgeter, därpensioner kan höjas, där barnfamiljerna ges en bättre standard, där den socialaservicen och solidariteten präglar verksamheten på alla kulturens områden,områden där krassa marknadsekonomiska principer inte skall råda, utan där allaoavsett bakgrund kan ges efter sina behov och inte efter sina bankkontonsstorlek. Men för det krävs ekonomiska förutsättningar. Statens ochlandets ekonomi måste först vara i balans. Veckan innan den socialdemokratiska regeringen trädde tillförsvann 4 000 milj. kr. ut ur landet. Sannolikt är det den störstaspekulationsvåg mot den svenska kronan som vi någonsin upplevt. Det förstaregeringen gjorde var, som vi minns, att devalvera vår valuta . Åtgärdenvar tämligen självklar. Det fanns inget alternativ. Landets ekonomi var totalturgröpt lealös ekonomisk politik. Effekterna har inte låtit vänta på sig. Vi hade 1982 ettunderskott i betalningarna gentemot utlandet på uppemot 25 000 milj. kr. På ettår har underskottet tagits ner till en tredjedel, reducerats med tvåtredjedelar. Exportframgångarna är uppenbara, och som det ser ut kommer 1984också att bli ett bra år för vårt land. Kanske har vi balans i utrikesbetalningarna i sikte. Närvi når dit, är handlingsutrymmet för en ny progressiv politik ett helt annat äni dag. När vi kan betala för oss igen och inte behöver låna i utlandet, då kanvi sätta i gång i full fart och reparera folkhemmet efter det borgerligavanstyret 1976-1982. Till finansutskottets betänkande 25 har fogats 24reservationer och fem särskilda yttranden. De borgerliga representanterna idagens debatt har tagit detta som ett tecken på enighet och samarbetsvilja inomden borgerliga oppositionen. För min del ser jag i det stora antaletreservationer en illustration till hur djupt splittrad oppositionen är. Endasti två fall har de borgerlig"?» partierna enat sig ordentligt. Det gällerjust de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken, och det gäller enreservation kring löntagarfonderna. Den senare frågan behandlas inte i det härsammanhanget, och den reservationen är så att säga ett "påhäng". 1 reservationen 1 och reservationen 2 hårde borgerligaresp. vpk givit sin syn på de allmänna riktlinjerna för den ekonomiskapolitiken. Utgångsläget för reservationerna är partiniotionerna som avlämnadesi samband med budgetpropositionen . Här dras alltså riktlinjerna uppför den politik som radikalt skiljer sig från den regeringen avser föra. Tydligast märks dessa olikheter i den moderatapartimotionen: "bör allt ifrån daghem och åldringsvård fillparkförvaltning, brandförsvar och gatuunderhåll ske i privat regi. Vi måstestimulera alternativ till den offentliga servicen och till det kollektivaskyddsnätet." För är alltså gatuunderhåll och barntillsynjämförbara. För moderater skall det privata vinstintresset få styra barnomsorgoch brandför- svar.Kommentarer är överflödiga. Självfallet är det omöjligt att samarbeta med politiskapartier som så tydligt, i skydd av den ekonomiska krisen, vill riva ner dettrygghetssystem som byggts upp i . Det märkliga är- ochdet vill jag framhålla ordentligt - att i de skriftliga dokumentenfaktiskt ställer sig bakom en sådan politik. Många trodde länge att de liberalakrafterna i landet verkligen var intresserade av en konsekvent familjepolitik -rättvisa för kvinnorna var ett slagord som upprepades valrörelse eftervalrörelse i den folkpartistiska propagandan. I dagens debatt har tagit upp just det härcitatet och på något sätt tagit avstånd från det hela. Jag tycker ändå att detviktigaste är vad man skriver och vad man står för i utskottet. Att ta avståndfrån vissa delar så här i debatten illustrerar talesättet "att varaliberal är att vara kluven". Den reaktionära attityden i den moderata partimotionendöljs också något i den gemensamma borgerliga reservationen. Men ansatsen ireservationen är densamma, även om uttryckssätten är mer aptitliga. 1reservationen heter det: "Utskottet anser därför att det är väsentligt attprivata initiativ uppmuntras inom områden som huvudsakligenförbehållits tien kommunala och statliga sektorn."