prot · G70953 · 1983-12-31 00:00:00 — Det finns uppenbara risker att löntagarfonderna blandar inrent fackliga krav i beslutsprocessen, vilket drabbar småföretagen. I dagkräver t. ex. elva av etableringskontroll. Den enda garanten för att småföretagen skall kunnakonkurrera på hkvärdiga villkor är att marknaden är fri. finns ettantal offentliga konkurrenshinder som försvårar srnåföretagens villkor. Med deninställning till fri företagsamhet som tyvärr visas från stora delar av denfackliga rörelsen finns det all anledning att tro att kollektiva löntagarfonderkommer att förstärka snarare än försvaga dessa allvarliga konkurrenshinder. En fortsatt demokratisering av ägandet inom svensktnäringsliv kan, som jag fidigare angav, ske bl. a. genom kooperafionen. Inomkooperationen äger inte någon förmögenhets- eller ägandekoncentration till ettfåtal rum. Ingen enskild kan tillgodogöra sig den värdetillväxt som sker inomen kooperativ verksamhet. Kooperafionen saknar vinstsyfte i traditionell mening ocharbetar efter den strikt demokratiska principen: en medlem - en röst.Kooperationen är personsammanslutningar och inte kapitalsammanslutningar ochrepresenterar därigenom associationsrättsligt ett intressant alternativ.Utskottsmajori- teten harerkänt detta förhållande genom att ifrågasätta att kooperationen inkluderas ilöntagarfondssystemet. Fonderna bör enligt propositionen ges möjligheter tillplacering i bl. a. förlagsandelar, för att därmed bidra till en förbättradriskkapitalförsörjning även av kooperativa företag. Sådana förlagsandelar äremellertid inte förbundna med någon rösträtt, då det strider mot de kooperativaprinciperna. Detta har sammantaget lett till att finansutskottetsmajoritet i sitt betänkande ansett att kooperationen bör undantas frånvinstdelningsskatten. Tyvärr har man endast varit beredd att ge dettaregeringen till känna i stället för att direkt föreslå besluta om ettsådant undantag, vilket hade varit det logiskt riktiga. Slutligen måste konstateras att ingen fråga under desenaste decennierna så splittrat denna nation politiskt som löntagarfonderna -och detta dessutom i då de ekonomiska problemen i stället borde manatill samling. I valrörelsen förespeglade olika ledande socialdemokraterväljarna att löntagarfonder inte skulle genomdrivas om inte en bred samlingkunde åstadkommas. Finansminister skrev t. ex. i ett brevtiU företagare: "Flera års utredningar och debatt har lett osssocialdemokrater fram till en bestämd uppfattning; Löntagarfonderna kan fyllasin uppgift att öka investeringar och utvecklingstakt i svensk industri endastunder förutsättning att deras samarbete med näringslivet bygger på ömsesidigtförtroende." I direkt strid med detta yttrande genomtrumfarsocialdemokraterna nu förslaget utan något annat stöd i det svenska samhälletän kommunisternas. Även inom fackföreningsrörelsen finns ett utbrett motståndmot löntagarfonder. TCO;s största förbund är emot. Vid den endamedlemsomröstning som skett i ett fackförbund - enligtförsäkringstjänstemännen - var emot och för. HuvudorganisationenSACO/SR är direkt emot. T. o. m. bland LO:s egna medlemmar lär enligtopinionsundersökningar fler vara motståndare än förespråkare. De opinionsmätningar som gjorts bland svenska folket visarsamtliga att en förkrossande majoritet är motståndare och att motståndetsuccessivt vuxit allteftersom folk hunnit sätta sig in i vadlöntagarfondsförslaget innebär. Löntagarfondsbeslutet sker alltså i direkt strid mot - hela denicke-socialistiska oppositionen här i kammaren, - hela detsvenska näringslivet, - betydande delarav fackföreningsrörelsen, och sist men inte minst, vilket bör väcka fillsärskild eftertanke, - en klarmajoritet av svenska folket. säger kategoriskt nej till löntagarfonder. Omförslaget genomförs kommer vi att medverka till att löntagarfondssystemetomedelbart avvecklas så snart majoritetsförhållandena i ändras. Med detanförda yrkar jag bifall till reservationerna 1, 2, 5 och 6. 4BJÖRN (): Dagens löntagarfondsdebatt får sin speciellabetydelse genom att socialdemokraterna nu på ganska länge förfram ett förslag som innebär en förändring av grunderna för vårt ekonomiskasystem. Löntagarfonderna måste nämligen ses som ett steg i införandet av ettsocialistiskt samhälle, ett steg bort från biandekonomin, från en liberalsamhällssyn och från ett fritt näringsliv. Denna typ av systemförändrandeförslag spelade en stor roll it. ex. det socialdemokratiskaefterkrigsprogram-met, där förstatliganden och statsingripanden inomnäringslivet sågs just som ett led i förverkligandet av ett socialistisktSverige. Mycket litet av efterkrigstidens socialiseringsförslag kom emellertidatt genomföras. Det gäller också andra rent socialistiska förslag som har lagtsfram , t. ex. delar av det stora näringspolitiskaprogram som presenterades vid 1967. Socialdemokratiskaregeringar har valt eller tvingats att föra en pragmatisk politiki stället för att följa sina socialistiska partiteoretiker. Det är djuptbeklagligt för det svenska samhället att socialdemokratin nu tycks slå in på enannan väg. Men kanske kan utvecklingen även vändas och blidensamma som 1948, när bl. a. , under Berfil Ohlins ledning, bidrogtill att detta med den socialistiska skördetiden blev något som rann ut isanden. Kanske kommer människors motstånd mot dagens socialistiska experimentatt visa sig vara lika starkt som , och de positivaresultaten av löntagarfonderna i så hög grad utebli att socialdemokratin ocksåden här gången tvingas återgå till en pragmatisk reformpolitik. ståremellertid inför ett konkret förslag om införande av löntagarfonderredan fr. o. m. , och självfallet skulle både näringslivet ochlöntagarna tjäna på om majoriteten i avstod från att drivaigenom det föga populära förslag som ligger på kammarens bord. Från socialdemokratiskt håll har man ibland gjortjämförelser mellan löntagarfondsfrågan och tjänstepensionsfrågan. I en del fallhar det varit fromma förhoppningar. Man har trott att socialdemokraterna,precis som i pensionsfrågan, skall lyckas vända en negativ opinion till sinegen fördel, medan man i andra fall har pekat på de materiella likheternamellan den politiska striden i pensionsfrågan och den politiskastriden i löntagarfondsfrågan . Men denna jämförelse haltar.Löntagarfondsfrågan kommer inte att bli 1980-talets ATP-fråga och det av fleraskäl. För det första: tjänstepensionsfrågan var i grunden enfråga om social trygghet, om att ge pension åt dem som saknade pension och attlata pensionen anknytas till inkomsttagarnas levnadsstandard . Löntagarfonderna har inget sådant socialt syfte. Densociala tryggheten i vårt land blir inte i något avseende bättre genom att maninför löntagarfonder. Effekten blir den motsatta. Trots attöverskotten inom löntagarfonderna är tänkta att tillföras ATP-systemet ochdess olika fonder, kommer ändå tryggheten för pensionärerna att försämras genominförande av löntagarfonder. Jag skall, herr talman, något utveckla detta. redovisar en beräkning som innebäratt nettotillskottet till AP-fonderna av löntagarfondssystemet kommer att blica när systemet är fullt uppbyggt omkring och därefter lägre. Dennauträkning bygger på antagandet att fonderna kan ge en real avkastning på -ett ganska högt avkastningskrav i dagens läge. Det blir naturligtvis intelättare att uppnå det målet då man bestämt sig för att löntagarfondsstyrelsernaskall bestå av ledamöter som utsetts av regeringen och där de fackligaföreträdarna är i majoritet. Det lär väl också uppstå svårigheter förlöntagarfondsstyrelserna och deras kanslier att rekrytera kvalificeradepersoner med erfarenhet från t. ex. banker och näringsliv. Fondernas avkastningleder alltså inte i sig till någon förstärkning av ATP-systemet och ökadtrygghet för pensionärerna i vårt land . kan fondernamaximalt täcka av pensionsutbetalningarna bara under förutsättning av en3-procentig real avkastning. Men både före och kommer fondernaatt ge ett lägre bidrag fill ATP-systemet än . Om å andra sidan löntagarfonderna inte införs och manalltså inte behöver betala en vinstskatt eller en löntagarfondsavgift pålönesumman, kommer ju företagen att få högre vinster, och därmed skapas ensäkrare bas för investeringar och ekonomisk tillväxt, vilket i sin turnaturligtvis är det bästa sättet att för framfiden infria pensionslöftena ochskapa trygghet för landets pensionärer. Socialdemokraternas argumentering närdet gäller sambandet mellan löntagarfonderna och ATP är alltså inte hållbart.Det är ett falskt trygghetsargument. Det i social mening positiva inslaget i ATP-systemetsaknas i löntagarfondssystemet. För det andra haltar också den andra delen av jämförelsenmellan ATP och löntagarfonder. Den gäller kapitalbildningen. ATP-systemetbygger på en fördelningsprincip där man utan individuella samband finansierarde utgående pensionerna med inkommande avgifter. Från vår sidarekommenderas ett pensionssystem som skulle bygga på premiereservsystemet, ochsjälvfallet skulle dagens problem inom ATP-systemet med sinande kapital ifonderna aldrig ha uppstått, om man valt premiereservsystemet. Ilöntagarfondsdebatten går skiljelinjen mellan dem som anser att man bör användadet nuvarande näringslivet och de nuvarande kreditinstitutionerna -banker,sparbanker, aktiesparfonder, försäkringsbolag - och dem som menar att det ärbättre att ersätta det fria näringslivet och de traditionellakreditinstitutionerna med löntagarfonder i syfte att därmed säkra kapitalbildningenoch öka investeringarna. Vi tror inte att de nya löntagarfondsstyrelserna harstörre förutsättningar att bedöma vilka investeringar som kommer att varalångsiktigt lönsamma än vad företagen själva har när de skall disponera sittkapital. Vi tror tvärtom att det finns en betydande risk att man handskas meralättsinnigt med investeringsmedel som man inte själv äger än om man som ägareeller företagsledare får ta ett direkt ansvar för användningen av det kapitalsom man blivit anförtrodd. Det starka fackliga inflytandet i fondstyrelserna,möjligheten för de lokala fackliga organisationerna att ta avröstvärdet och den regionala anknytningen av fonderna är några inslag i fondsystemetsom ur den här synpunkten är särskilt riskabla och som kan leda till att desamlade industriinvesteringarna i kommer att bli mindre väl utnyttjadeän om man gav utrymme för större vinstmarginaler och därmed störreinvesteringar inom företagen själva. Regeringen har i sin argumentation för dagenslöntagarfondsförslag inte kunnat bestämma sig för om fonderna är detsamhällsomdanande ingrepp som och andra inom LO tänktsig eller om det bara är en harmlös förändring på marginalen av vårtbiandekonomiska samhälle. I TV-programmet för sedan hävdade t. ex.Kjell-Olof att det var oförståeligt att näringslivet oroade sig så mycketför fonderna. Fonderna var bara ett bland flera inslag i den ordinariekrispolitiken. LO-ordföranden beskrev däremot fonderna som ett stortsteg i riktning mot en avgörande samhällsförändring. Så länge vi lever i ett internationellt konkurrensklimatdär svenska industriprodukter i hög grad säljs till utlandet i öppen konkurrensär våra möjligheter att överleva som en välfärdsstat beroende på vår industrisförnyelse- och anpassningsförmåga. Det är bara genom tillgång på avanceradteknologi och med en rimlig lönsamhet i företagen som utvecklings- ochförnyelsearbetet i industrin kan bli framgångsrikt. I förhållande därtill måstesnäva fackliga och regionala intressen få stå tillbaka. Låt därför företagensjälva i samråd med de institutioner med erfarenhet från kreditgivning som vihar i vårt land fatta de avgörande besluten om var tillgängligt kapital skallsatsas, om vilka investeringar som skall göras och i vilka branscher ochföretag som framtiden för svensk industri ligger. Den kompetensen och detkunnandet kan inte ens under byggas upp i löntagarfonder utsedda på detvis som föreslås. tillkännagav attsocialdemokraterna, om de vann valet och kom till makten, avsåg att genomföraett system med direkta val till löntagarfondernas styrelser. Detta uttalande avOlof uppfattades som ett bindande vallöfte och hade säkert stor betydelseför valdebatten genom att många människor som kände oro för det korporativainslaget i löntagarfondsförslaget lugnades av Palmes löfte om direkta val. 1regeringens proposition om löntagarfonderna har detta löfte nu bara blivit ettutredningskrav. Fondstyrelserna skall t. v. utses av regeringen, och de enskildalöntagarnas inflytande över fondstyrelserna blir därför lika med noll. I propositionen påpekas att ett direktvalssysteminnehåller så betydande principiella och valtekniska problem att frågan omdirektval av fondstyrelserna inte kan avgöras utan föregående utredning. Inte bara med hänsyn till de utfästelser som gjordes ivalrörelsen utan också med hänsyn till den konstitutionellt och principielltstora betydelse som formen för val av fondstyrelserna har borde nu hafått pröva formerna för val av fondstyrelserna. Vid allmänna och direkta valtill fondstyrelserna måste man t. ex. ta ställning till hur nominering avkandidater skall gä till och vilka som skall vara valbara tillfondstyrelserna. direktaval kommer med säkerhet de olika kandidaterna till fondstyrelserna att görautfästelser och söka mandat som också ligger utanför kravet på en 3-procenfigavkastning. Då kommer i stället löften om direkta ingrepp i företagensinvesteringar, produktionsplanering och lokalisering att spela en stor roll. Ett annat av löntagarfondsförespråkarnas argument är attinförandet av löntagafonder skulle minska lönekraven och den vägen skapa enbättre lönsamhet för företagen och hålla tillbaka kostnadsökningarna. Också härgör man en jämförelse med ATP-systemet, där ju finansieringen av ATP skeddegenom avgifter i företagen som förväntades bli avräknade frånlöneökningsutrymmet. Men jämförelsen haltar också på den här punkten. Eftersom pension alltid har betraktats som ett uppskjutetuttag av lön, har löntagarna i viss utsträckning accepterat, att ATP-avgifternakunnat avräknas från utrymmet för kontantlöneökningen. Detsamma kan inte gällaavgifterna till löntagarfonder, eftersom löntagarna ju inte i det här avseendethar någon motsvarande förmån av löntagarfonderna att kvitta mot en lägrelönehöjning. Det är därför en fåfäng förhoppning, när man som regeringen antaratt införande av löntagarfonder i det långa loppet skulle bidra till att hållatillbaka kraven på reallöneökningar. Händelserna har ju på ettdramatiskt sätt vederlagt regeringens förhoppningar härvidlag. Landsorganisationensaktuella lönebud förefaller inte att vara utformat med hänsyn tilllöntagarfondsförslaget. Det sannolika är att vinstskatten i löntagarfondsförslagetkommer att fungera som en ytterligare kostnadsökning för företagen utöverlönehöjningarna och därmed i längden försvaga det svenska näringslivetsinternationella konkurrenskraft, försämra bytesförhållandet med utlandet ochbidra till en högre arbetslöshet. Socialdemokraterna är nu redo att genomtrumfafondförslaget enbart med stöd av kommunisterna. Trots alltfagert tal om utsträckta händer, om samförstånd och om vilja att lyssna pånäringslivet är man alltså beredd att ta detta för vårt samhälle såbetydelsefulla beslut helt och hållet mot näringslivet och denicke-socialistiska oppositionen. Om man emellertid hade lyssnat på opinionen -inom näringslivet, bland fackekonomerna och hos gräsrötterna - hade man fåtten alldeles entydig bild, ett alldeles entydigt råd: förstör inte detmarknadsekonomiska systemet, försvåra inte för svenskt näringsliv att utvecklasoch komma i balans och att konkurrera internationellt, rubba inteförutsättningarna för de välståndsbildande krafterna i vårt land! Meningsyttringarna mot fonderna har varit många och intensiva.Den 4 oktober genomfördes i en unik demonstration av ettstort antal människor verksamma inom näringslivet i hela landet. Den s. k. 4oktober-kommittén har därefter till finansutskottet överlämnat namnlistor medca 500 000 svenskar som undertecknare mot fonderna. har gett oss en koffert med argument, skrivelser och broschyrer motfonderna. En gräsrotsorganisation inom TCO har samlat nästan 70 000TCO-medlemmar i ett upprop mot fonderna. oppositionenhar på alla punkter i kunnat samla sig i sitt motstånd mot dekollektiva löntagarfonderna. I förlängningen av detta ligger dessa partiersåtagande att upphäva fondsystemet, när de parlamentariska förutsättningarnadärför föreligger. Alla dessa opinionsyttringar har emellertid på ettegendomligt sätt gått socialdemokratin förbi. Man har inte velat lyssna ellerorkat lyssna, och jag är inte säker på om särskilt många socialdemokraterlyssnar här . behandling av fondpropositionen blevegendomligt avhuggen. Sakdebatten uteblev, och den här gången inträffade detsom en gång formulerade om finansutskottet med orden;"Här diskuterar vi inte, här voterar vi!" När gruppen TCO-are motfondomröstning ville träffa utskottet eller dess presidium, beslöt densocialdemokratiska majoriteten t. o. m. att säga nej till att ta emot dennauppvaktning. Förklaringen till detta är naturligtvis attsocialdemokraterna bestämt sig för att driva igenom fondförslaget oberoende avvad andra tycker. Man har kunnat förutse ett starkt motstånd mot fonderna, ochjust därför bestämde man sig redan från början för att negligeraopinionsyttringar och meningsmotståndare. Argumenten har hårdnat. Villighetenatt lyssna har minskat. Detta kommer självfallet att påverka samhällsklimatet ivårt land. Socialdemokraternas handlande i löntagarfondsfrågan kommer att skapamisstro och bitterhet på många håll . Den utsträckta handenhar stelnat till en meningslös patefisk gest. Ansvaret för denna beklagligautveckling faller helt och hållet på dem som i denna fråga valt konfrontationensväg: regeringen och statsministern! 5CARL-HENRIK (vpk): I dagens ligger den ekonomiska maktenhos ett fåtal. En liten grupp stora aktieägare bestämmer över människors arbeteoch hela bygders livsvillkor. Detta står i skärande kontrast till det faktumatt det är lönarbetarna som genom sitt arbete skapat förmögenheterna, värdena,kapitalet. Lönarbetarna är fortfarande, sedan socialdemokraterna påallvar kom till regeringsmakten, beroende av bolagsherrarnas beslut. Detta accepterar inte arbetare och tjänstemän. De kräveratt de som arbetar skall ha makten i företagen och samhället. De kräver medandra ord demokrati och socialism. Under det år var det på modetatt påstå, att sådana krav inte längre var aktuella. Kapitalismen hade en vissuppbloms-tring och produktionen ökade bl. a. för att återställa vad somförstörts under kriget. Efterfrågan på arbetskraft var stor och arbetslöshetenlåg. Teorierna om "den krisfria kapitalismen" blommade upp.Regeringsmedlemmar och LO-ekonomer talade om som"fullsysselsättningssamhället" där arbetslöshet var förbjuden. Det behövdes inte många frostnätter nyaklimat för att dessa teorier skulle sloka. De ekonomiska kriserna fick ett djupoch en omfattning som gjorde dem påtagliga för alla. En permanent arbetslöshetsarmé uppstod av utslagna och ungdomar, somaldrig 2 protokoll 1983/84:53-54 lyckadeskomma in i det ordinarie arbetslivet. Inflationen blev ett ständigt inslag i dekapitalistiska ländernas ekonomi. Det blev också uppenbart för allt flera människor attsamtidigt med allt talet om "välfärdssamhälle" och"medbestämmande" hade i själva verket skett en fortsatt koncentrationav ägande och makt till storfinansen. Det var den som hade vunnit påstrukturrationaliseringen, på folkförflyttningen från norr till söder, på denåterhållsamma lönepolitiken, på politiken med samverkan mellan arbete ochkapital. Allt detta ledde till att frågorna om ägande och makt pånytt började ställas i centrum för den politiska debatten. Från kommunistisksida hälsade vi detta med tillfredsställelse. Vi hade länge arbetat med attkartlägga hur de kapitalistiska lagbundenheterna om koncentration ochcentralisation, om monopolmakt och finanskapital konkret kommit till uttryck idet svenska samhället. Våra analyser hade av andra politiska partiertillbakavisats som uttryck för en falsk och snedvriden verklighetsuppfattning.Mot dem hade man ställt teserna om det genomförda"välfärdssamhället", om "den svenska socialismen" osv. anslöt sig fackföreningsrörelsen officiellt till denmarxistiska analysen. I sak medgav man att kommunisterna på denna avgörandepunkt haft rätt och socialdemokratin fel. Fackföreningsrörelsen gick ut i enbred kampanj för att belysa kapitalkoncentrationen och kapitalägarnas envälde iföretagen. Det var utmärkt. De skärpta motsättningarna inom kapitalismenframtvingade en mera realistisk analys. Den socialdemokratiska partiledningen hade under en långföljd av år hävdat, att det inte spelade någon roll vem som ägde produktionsmedlen,vem som ägde företagen. Ägandet av ett företag var inte det viktiga, sade man.Det viktiga var dess skötsel. Och hade man hävdat att vad som var braför de stora företagen var bra för löntagarna och samhället. gick ut med en kritik avsocialdemokratins ståndpunkt i denna grundläggande fråga. Man sade rent ut attden var felaktig - det räcker inte med kontroll, ägandet spelar en avgöranderoll. Denna kritik framfördes bl. a. av , huvudman bakom den förstarapporten om löntagarfonder. I en intervju i Fackföreningsrörelsen nr 19/1975sade han: "Vad ska egentligen socialdemokratin svara folk närde pekar på de upprörande orättvisorna i vår nuvarande förmögenhetsfördelning?Vi i har, observera det, den skevaste ägarstrukturen av allaindustrialiserade länder. Det kapitalistiska systemet är helt enkeltomoraliskt. Vi vill beröva de gamla kapitalägarna deras makt, som deutövar just i kraft av sitt ägande. All erfarenhet visar att det inte räcker medinflytande och kontroll. Jag vill hänvisa till och Wigforss: vi kan igrunden inte förändra samhället utan att också ändra på ägandet." Under de år som förflutit sedan Meidner lade fram sinrapport har maktkoncentrationen gått allt snabbare. Detta har sin grund i denallmänna utveckling vi haft och som lett till att klyftan mellan rika ochfattiga kraftigt ökat i . Enligt de undersökningarsom TCO;s utredningschefRoland Spänt redovisat skedde en utjämning av förmögenhetsfördelningenfram till omkring 1975. Det året innehade den rikaste procenten av landetshushåll av den samlade förmögenheten. Omkring 1975 kom vad manbrukar kalla ett trendbrott - en förändring av utvecklingsriktningen - ochsedan dess har de allra rikaste blivit ännu mycket rikare och ökar sinförmögenhet snabbast. Det är de rikaste hushållen som framför alltvunnit på värdestegringarna . Siffrorna motsvarar ca 8 000 hushåll. Iår skulle de äga en nettoförmögenhet på ca . "Densnabba inflationen och den våldsamma kursuppgången på aktier är anledningenfill att de verkligt rika blir rikare. har egentligen som nation blivitfattigare , men bördorna har fördelats väldigt olika",säger . Hälften av alla aktier här i landet ägdes 1975 av denrikaste procenten hushåll, och det har alltså bidragit till dessafördelningseffekter. Kursnivån på aktier ligger som bekant påen fyra gånger högre nivå än . Ser man enbart till koncentrationen av aktieägandet ärdenna ännu starkare. Enligt en av expertrapporterna till den statligautredningen om löntagarna och kapitaltillväxten ägde 1975 de 11 000 störstabörsaktieägarna, som motsvarar av alla hushåll, halva börsstocken.Om man i stället jämför aktieägare med olika stort aktieinnehav med helabefolkningen, framstår koncentrationen av det avgörande aktieägandet till enutomordentligt liten grupp av befolkningen ännu skarpare. Ägarna till 52,5 %av hushållens hela aktieinnehav utgjorde inte av befolkningen, och86,av hela aktieinnehavet ägdes av av befolkningen. När det gällerenbart börsaktier var koncentrationen ännu starkare. Det är de storaförmögenhetsägarna och höga inkomsttagarna som koncentrerar aktievärdena isina händer. Men, kan man fråga, har då inte antalet aktieägare ökatstarkt genom aktiefondssparandet, som de borgerliga partiernaär varma anhängare av, och genom den s. k. popularisering av aktieägandet sombedrivs också av viktiga massmedia?