prot · G709161 · 1983-12-31 00:00:00 — Där kan man t. ex. läsa attindustripolitiska åtgärder bör utformas så generellt som möjligt och attkonkurrenssnedvridande effekter bör undvikas. Stark återhållsamhet medförlusttäckning i statliga företag förordas, liksom att konkursalternafivet iökad utsträckning bör prövas vid den fortsatta hanteringen av krisföretag. Så långt i texten finns det alltså en tydhg ambition atttänka i nya banor, men sedan blir det tvärstopp i "förnyelsen". När det allmänna resonemanget övergår i konkreta förslag såär den socialdemokratiska näringspolitiken sig precis lik. är det återigen de selektiva stödåtgärderna somdominerar. Punktvisa insatser radas upp, den ena efter den andra, oftastadministrerade av statens industriverk. Till det som kallas Småföretagsutveckling får SIND 156miljoner. Därav går ca 90 miljoner till utvecklingsfondernas service ochadministration, och just det anslaget är ungefär som tidigare, och mot det harvi inget att erinra. Men sedan specialdestineras flera relativt små poster.Klåfingrigheten tar överhand och avslöjar misstron till marknadens egenstyrkraft. delar inte regeringens övertro på den härtypen av industripolitiska åtgärder. Vi föreslår i stället generellaförbättringar för svenskt näringsliv och framför allt för våra mindre ochmedelstora företag. Under rubriken skall 36 miljoner fördelas av SIND till utvecklingsfonderna,som i sin tur skall använda dem för att stödja en "identifierad gruppföretag". Jag tycker att den beskrivning som sedan följer, på vilkaföretag som kan komma i fråga, är ganska belysande: Det är företag som - och nuciterar jag åter från propositionen - "bör kunna höja sin produkfion,förbättra produktionsstrukturen, bidra till ökad export eller i övrigt bidratill att angelägna samhälleliga mål uppfylls". Vad är "angelägna samhälleliga mål", och hurskall tjänstemännen på utvecklingsfonderna kunna avgöra vilka företag somuppfyller det kravet? Risken för godtycke och konkurrenssnedvridning äruppenbar. En liberal näringspolitik står i direkt motsatsförhållandetill den som regeringen här redovisar. I stället för fler selektiva bidrag villvi ha generella lättnader för företagen. Vi föreslår t. ex. attförmögenhetsskatten på det arbetande kapitalet i våra småföretag avskaffas, attdet s. k. FoU-avdraget för företagens eget forsknings- och utvecklingsarbeteåterinförs och att resterande inslag av sambeskattning i fråga om inkomst- ochförmögenhetsbeskattningen avskaffas, och vi anser också att det är nödvändigtmed förslag som underiättar för enskilda hushåll att genom sparande i aktierbidra till näringslivets kapitalförsörjning. På skattepolifikens område finns i proposifionen inga somhelst förslag. Därmed har man utelämnat en mycket central del av industripolitiken.Enligt uppfattning borde regeringen nu ha presenterat ett förslagockså när det gäller generella förbättringar på skatte- ochfinansieringsområdet. Från de mindre och medelstora företagen fanns det storaförväntningar på det här regeringsförslaget. Och det är kanske inte såkonstigt. fillfällesmåföretagen har haft anledning att kritisera socialdemokraterna sedan hösten1982 - och det har blivit ganska många sådana tillfällen - har regeringenhänvisat till propositionen om industriell förnyelse. Där skulle småföretagensberätfigade krav tillgodoses. Det blev inte så. Och besvikelsen hos småföretagarna varlika märkbar som befogad. Det är ju inte bara så att de medel som filiförssmåföretagsamheten i stor utsträckning fördelas på ett selektivt och styrandesätt. Dessutom är det totala beloppet bara en bråkdel av de kostnadsökningarregeringen åstadkommit för småföretagen. Man räknar med att enbart denfillfälHga vinstskatten kostar de mindre företagen 300 miljoner. Läggerman därtill skärpningen av förmögenhetsskatten, höjda arbetsgivaravgifter ochinte minst de kostnader för löntagarfonderna som småföretagen får stå för, jadå är det inte så konstigt att applåderna från den pubUken uteblir. Den notanbhr mångdubbelt större än de belopp man nu betalar tillbaka. Vi i har redovisat hur vi tror att man bättrekan ta till vara. utvecklingskraften i våra mindre företag och stimulerapåhittighet och nyföretagande. Vi tror inte att man gör det genom att låta flerbeslut fattas av industridepartementet och statens industriverk. Jag har inte för avsikt att gå igenom alla dereservationer som är fogade fill detta betänkande. De som är undertecknade av folkpartietsledamöter är en direkt följd av den syn på industripolitiken som jag harförsökt att redagöra för. Förutom den övergripande industripolitiska inriktningen berör våra reservationer bl. a. vår stora tveksamhet inför det ökadekommunala engagemanget i olika slag av industriprojekt. Vi begär förslag fillåterlån av socialavgifter för nystartade företag, vi förordar bättre villkorför företagsanknutna andel-i-vinst-system, och vi vill att utvecklingsfondernasmålgrupp utvidgas till att omfatta också serviceföretagen. Jag yrkar bifall till samtliga reservationer somfolkpartister undertecknat och låter motiveringarna där tala för sig själva. Jag började med ett citat av från ettseminarium om vår industris framtida konkurrenskraft. Det känns naturligt attlåna också Korsnäs-Marma-chefens slutord: "Slutiigen den eviga påminnelsen till politiker iallmänhet och regerande i synnerhet att nya industripålagor tar bort gamla jobb- men utan att skapa nya. Och det gäller alla de former av avtappning man kanutsätta näringarna för. Ge industrin en progressiv, regelfast grund att stå på,en god jord att växa i ~ utan konstgödsel och beskärningar - ja då skall nogframtidens skördar räcka till för oss alla." 5JÖRN (vpk): Kammarens arbetssituation inbjuder inte tillatt göra några längre utiäggningar. Jag skall därför försöka vara koncentrerad,och i detta uppmuntras jag av de "böljande folkmassor" som f. n.finns i kammaren. Intresset är inte på höjdpunkten. Jag skall emellertid göra en Hten kommentar innan jag gårin på det jag ursprungligen tänkte säga. Det gäller de borgerliga talarna. nämligenaldrig att förvåna mig över det egendomliga förhållande som de borgerliga hartill staten och statens näringspolitik. ' Å ena sidan är .staten busen, som istort sett är upphovet till alla näringslivets svårigheter och även till alltannat ont i samhället. Ä andra sidan är staten alltid hjälparen, som med olikaundantagsförmåner, skattesänkningar och annat skall vara den som garanterarnäringslivets vinster. Jag bUr aldrig riktigt klok på den egendomliga hatkärleksom de borgerliga har till staten. Jag har beklagat att jag intehar en psykoanalytisk utbildning så att jag kunde fördjupa mig i vad dennaegendomliga inställning egentligen beror på. Jag tycker inte att den verkarsärskilt konsekvent, och jag tror inte.att ni själva riktigt vet vad ni vill.Visste ni det skulle ni inte stå här och gnola så otroligt övernäringslivets svårigheter, när situationen är den att vi har haft den starkasteförmögenhetsöverföringen i modern tid från arbete till kapital. Jagskall så gå över till några av de frågeställningar som jag tänkte beröra. Dehar med det litet större perspektivet på industriell utveckling och tillväxt ursvensk synvinkel att göra. Jag skall försöka att koncentrera mig kring sjuolika frågor. Var och en av dem är i och för sig mycket stor, men de är ocksåsådana att de kan uttryckas koncentrerat i bestämda frågor. Jagskulle vilja börja med att ställa denna fråga till industriministern, desocialdemokratiska talesmännen och till de borgerliga: Hur förhåller det sigegentligen med marknadsekonomin? Om man har en ambition att åstadkommabestämda resultat när det gäller industriell tillväxt och utveckling, är detviktigt att man har en sann verklighetsbild av hur denna m'arknadsekonomifungerar. Jag tycker att det är litet egendomligt att man i propositionen utgårifrån att det finns en mycket fri rörlighet när det gäller produktionsfaktorerna.Marknadsekonomins funktionssätt karakteriseras ju just av att produktionsfaktorernai stort sett kan röra sig fritt. Man sjunger i propositionen rätt högstämdalovsånger till det fria spelet mellan produktionsfaktorerna, och man sjungerockså lovsånger till konkurrensens välsignelser. Men vore det inte på sin platsatt se hur det förhåller sig i verkligheten? Vore det inte på sin plats att sehur ekonomin framöver kommer att påverkas av den tilltagande koncentrationen avkapital, eftersom detta kommer att ha mycket stor betydelse i den industriellautvecklingen: för inriktningen, för vad som produceras och för hur mycket somkan produceras i , osv. Dentilltagande koncentrationen sätter ju mer och mer de klassiska marknadsmekanismernaur spel. Det gäller fördelning av produktionsresurser och prissättning.Undersökningar i om den stora depressionen visar, och på1930-talet var koncentrationsgraden inom det europeiska näringslivet mycketmindre än , att de stora koncentrerade monopolföretagens prissättningredan då skilde sig radikalt från andra företags prissättning. De storaföretagen kunde under depressionen ha högre priser, dvs. deras priserreagerade inte på depressionen i samma utsträckning som de mindre och icke såkoncentrerade företagens priser. Här sker alltså en administrering av priserna,som måste öva stort inflytande på hur produktionsfaktorerna fördelas. En japansk undersökning visar att demonopolistiska företagen under en viss studerad period kunde höja sina prisermed . De medelstora företagen förmådde höja priserna och de småföretagen med . Allt detta visar ju att vi inte har någon marknadsekonomii den bemärkelse som regeringen i propositionen och de borgerliga gör till enförutsättning för hela sitt resonemang. Hur skall man kunna diskutera enindustriell utveckling utan att ha klart för sig vad det är för en typ avekonomi som vi lever i och som är utgångspunkten för politiken? Den monopolistiska prissättningen är intressant också uren annan aspekt. Här talar ju den ene efter den andre sig varm i förebråelsermot de arbetande för att de med sina blygsamma löneökningar, som innebär reallönesänkningar,skulle ha orsakat något slags kostnadsexplosion. De pristeoretiska studiernavisar tvärtom att kostnadsexplosionen kommer från ett helt annat håll, nämligenfrån företagarhåll. De stora monopolistiska företagen mer än välöverkompenserar sig för sina kostnadsökningar, eftersom dessa företag är såstora att de kan styra marknaden och prisutveckhngen. Enligt marknadsekonominsegen logik måste ju detta resultera i en stor snedvridning av vinster ochresurser. Det blir andra satsningar och en annan typ av utveckling än vad somskulle ha bhvit fallet vid en s. k. fri prisbildning. Detta problem tar deborgerliga aldrig upp, och jag noterar att det inte heller har blivit föremålför något kritiskt studium i propositionen. Den andra frågan är denna: Varför görs det inte ipropositionen något försök att ställa den industriella långtidsutvecklingen irelation till det kapitalistiska systemets kriser? Vi har en tillfällighögkonjunktur, som dock är ganska svag och inte leder till någon större minskningav arbetslösheten. Men man förväntar sig ju allmänt att en ny nedgång skallgöra sig gällande . Det spelar också en roll för synsättet framöver,om man beaktar att vi befinner oss i en matt, lång utvecklingsvåg. Kapitalismen karakteriseras ju inte bara av korta kriser,som återkommer med ungefär fem års mellanrum, utan också av långa vågor, somberoende på tidsläget är starka eller svaga. Det finns en inneboende dynamik ikapitalismen, som producerar den här typen av variationer. Av alltatt döma kommer den långa vågen av svag utveckling att bestå, och vi kommer1986 mot den bakgrunden att få en ny kortsiktig nedgång. Det här är alltså inte något speciellt optimistisktframfidsklimat, och det hade bort föranleda vissa kommentarer och slutledningarnär det gäller inriktningen av satsningen. Med detta kommer jag också naturligt in på den tredjefrågan, nämligen förhållandet mellan satsningen på export och satsningen påhemmamarknad. I ett läge när man kan förvänta en svag och mycket problematiskvärldsekonomisk utveckling inom den kapitalistiska världen borde det ju varamotiverat att ställa frågan: Är det då riktigt att ha en så extrem exportinriktningsom både de borgerliga och regeringen förespråkar? Vore det inte. riktigare atti detta läge satsa mera på utveckling och fördjupning av hemmamarknadensköpkraft och möjUgheter? Detta har också ett indirekt samband medmöjligheterna att göra sig gällande på exportsidan. Men det är ganska märkligtatt man i debatten om industriell förnyelse och tillväxt och ipropositionen i oproportionerlig/grad talar om exporten, medan den mer än välså viktiga hemmamarknaden mer eller mindre nonchaleras. Man ser inte den problematiksom ligger däri. F. ö. har exportframgångarna till stor del vunnits genom avstått från att utveckla hemmamarknaden. Man har medvetet hållit tillbakaden inhemska konsumtionen för att gynna exporten, och detta återhållande har ipraktiken inneburit att vad man har vunnit på exportsidan har man i stort settockså förlorat på hemmamarknadens området Denfjärde fråga som jag skall be att få ta upp har med transnationalise-ringen attgöra. Vi upplever nu en av de väldigaste kapitalrörelser mellan länderna somhar inträffat i modern tidpunkt. Transnationaliseringen, dvs. deninternationella sammansmältningen av det stora kapitalet, är starkare än vadden någonsin har varit. Detta ställer som industrination, i en oerhördproblematisk situation, och det reser en mängd mycket svåra och intrikatafrågor. Jagär något förvånad över att man i en proposition som har den störa förtjänstenatt verkligen ha perspektiv och där man på ett på ett utomordentligt ambitiöstsätt försöker anlägga en helhetssyn, inte med ett ord berör dettatransnationaliseringsproblem. Jag är också htet förvånad över att man i detsammanhanget sjunger frihandelns lov så odiskriminerat som man gör, trots själv bl. a. från utsätts för oerhört diskriminerandeåtgärder, som bestämt är ägnade att förhindra utvecklandet av viktiga sidor avSveriges handel inom en mycket expansiv del av industrin, nämligenelektronikindustrin. Denfemte fråga jag skall väcka är frågan om teknologi och produktionen. Man har ipropositionen ett perspektiv som kan sägas innebära att man anlägger en heltteknokratisk syn på utvecklingen. Man frågar inte huruvida utvecklingensriktning åt det ena eller andra hållet är till fördel för samhället, förfolkflertalet eller för löntagarna, utan man anser i största allmänhet att detär bra bara teknologin går framåt - då blir aljting bättre. Nuvet vi att med framför allt den mikroelektroniska revolutionen, som med allsannolikhet bryter igenom under nästa årtionde, följer oerhört radikalaförändringar för produktion och sysselsättning. Redan har under1970-talet den största telekommunikationsindustrin i minskat antalettillverkningsarbetare i sin process från 8 000 till 3 000. Den stora brittiskatelefontillverkningsindustrin minskade sitt antal anställda mellan 1974 och1978 från 88 000 till 65 000. Det är alltså fråga om en utrationalise-ring avmänskligt arbete som saknar motstycke i historien. Dethade mot den bakgrunden varit rimligt att man i propositionen hade försöktdiskutera i vilken form den nya tekniken skall introduceras och tillämpas. Ärdet de stora dataföretagen som skall styra utformningen av den och helt inriktaden i enlighet med de intressen som de stora kapitalen och storföretagen har?Hade det inte varit skäl att diskutera maktaspekten och se vad en annan maktstrukturoch ett annat maktförhållande när det gäller denna teknologis framtidautformning skulle ha kunnat åstadkomma av annorlunda ekonomiska,produktionsmässiga och sociala effekter? Densjätte fråga som jag skall väcka har att göra med tillväxten.Regeringspropositionen är ju betitlad Industriell tillväxt och förnyelse. Meningenstans har man behandlat de både ödesdigra och viktiga problem som ärföremål för så mycken såväl vetenskaplig som folklig diskussion och som har attgöra med vilket slags tillväxt det skall handla om. Är det bara fråga om attfrämja en tillväxt i en rent klassisk, kvantitativ bemärkelse? Jag avser entillväxt med mera varor, snabbare cirkulation, mindre varaktighet hosprodukterna, osv., i ett ständigt ekorrhjul, som utövar ett allt större tryckpå samhällets och världens produktionsresurser. Dethade enligt min mening funnits starka skäl att i den ödesdigra tid vi lever frågan - och det blir min sjunde fråga: Vad slags tillväxt skall ettindustrisamhälle av den avancerade typ vi har i egentligen satsa på?Skall det vara en rent kvantitativ tillväxt av det gamla slaget eller en merkvalitativ tillväxt, en fördjupning av varornas kunskapsinnehåll och avproduktionens användbarhet? Skall det kanske rent av vara så att denicke-materiella produktionens tillväxt kommer att spela en mycket större rollän den materiella produktionens tillväxt ? Också detta är en frågaom sociala värderingar och om samhällelig makt. Minåttonde fråga får bli avslutningen på detta något rapsodiska inlägg, där jaghar försökt ta upp sådant som jag menar är helt uteglömt i debatten och ipropositionen. Frågan gäller makten och inflytandet över industrisamhälletsfortsatta utveckling i . Vihar nu en växande kapitalbildning i samhälleUga händer. Vi har det genomAP-fondssystemet, vi får det genom det påbyggda löntagarfondssystemet och vihar det också på annat sätt, i olika institutionella former. Man ställer sig dåfrågan: Vem skall bestämma vilken roll denna samhälleliga kapitalbildning skallspela? Skall den bara sättas in som en sorts underordnat moment för att beredadem som äger de stora industrierna och de stora kapitalen ytterligareframgångar och ytterligare vinster? Skall den arbeta helt och hållet på derasvillkor? Eller skall den möjligen ligga i händerna på andra intressen, ihänderna på företrädare för de breda löntagarskikten, så att den skulle kunnaanvändas för att skapa alternativa utvecklingslinjer? Skall man börja bygga uppen produktion som inte karakteriseras av s/if-och-slängr mentalitet och avensidigt och kortsiktigt profittänkande? Skall man börja bygga upp en teknologisom inte får de grova, sociala följder som vi kan ana att t. ex. den nyamikroelektroniken kommer att få, utan en teknologi som tar sin utgångspiinkt irespekten för det mänskliga arbetet, för människans oberoende och inflytandeöver arbetsprocessen - kort sagt: för en humanistisk utformning av arbetet? Detär med andra ord en fråga om vem som skall vara tjänare och vem som skall vara herre i den industriella utveckling som ligger framför oss i det här landet. Jag ställer slutligenfrågan: När skall den förnyelsen inträda i den socialdemokratiskaidévärlden, att socialdemokraterna inser att det bästa för Sverigesindustriella framtid är att folkflertalet äntligen skaffar sig ett rejältinflytande över utvecklingsprocessen? Meddetta, herr talman, yrkar jag bifall till samtliga vpk-reservationer ibetänkandet! Anf.6 () replik: menar att vi borgerliga har - som han uttryckte det - ettegendomligt förhållande till statens industripolitik och att vi gnolar överstatliga ingrepp. Låt mig helt kort säga att vi gör det därför att vi vet attalltför mycket av statliga ingrepp och regleringar verkar negativt påtillväxten i vårt lands näringsliv. Vianser att selektiva stödåtgärder, som det finns många exempel på ipropositionen, förhindrar initiativ och framåtanda, som innebär att vi kan föravårt land framåt. I stället har vi från moderat håll och över huvud taget frånde icke-socialistiska partierna förordat generella åtgärder, som vi vet, kommeratt stimulera till ökad aktivitet i näringslivet. Imitt tidigare inlägg gav jag åtskilliga exempel på alla de problem som högaskatter och avgifter innebär, inte minst för småföretagen. Ett selektivt systemskapar ocksåen betydligt ökad byråkrati. Därför är vi motståndare till alltförstor statlig inblandning i det enskilda näringslivet. Vi bygger vår uppfattningpå marknadsekonomins principer, som jag självfallet vet att vännen inte är någori större förespråkare för. 7 (vpk)replik: Beträffande det sista som sade skulle.jag vilja genmälaatt jag väl är den ende här i kammaren som i sådana här debatter brukar tala ommarknadsekonomins verkliga principer: Jag talar om hur det står till medkoncentration, administrerade priser, monopolism osv. på det privata området.Men det gör aldrig ni. Det fenomenet vill ni inte se, tröts att det har vuxitmycket kraftigt överallt i de stora industriellaekonomierna. Denborgerliga synen på staten är väldigt egendomlig. talar om attstatens ingripanden har en tendens att snedvrida konkurrensen. Men ändå villjag minnas att och andra borgerliga representanter bara förnågra dagar sedan röstade för en högre nivå på det samlade länsanslaget tillregionalpolitiken än regeringen ville ha. Detta länsanslag skall ju stödja oHkaformer av företagsamhet ute i glesbygden, en företagsamhet som utan detta stödförmodligen inte skulle komma till. Det snedvrider alltså konkurrensen, om manskall hårdra det hela en smula. Detta anslag röstade ni för, och ni ville haett större anslag än regeringen. Jagvill med detta praktiska exempel visa att det inte är någon konsekvens mellanvad ni teoretiskt står och predikar och basunerar ut och vad ni i verklighetengör. Ni är lika angelägna om att utnyttja staten för era intressen som andragrupper i samhället är. Det är absolut ingen skillnad. Ni är egentligen intemot staten. Ni vill bara själva vara stat. 8ERIK HOVHAMMAR (m) replik: Låt mig till bara säga att juflera selektiva stödåtgärder som vi begåvas med, desto snabbare närmar vi ossockså detaljstyrningen. Det innebär, som jag sade i mitt tidigare anförande,ytterligare ett steg mot planhushållning. Marknadsekonomin är - jag tror attjag har sagt det tidigare - det enda ekonomiska system, som bevisligen harkunnat ge människorna en högre ekonomisk standard i motsats till denplanhushållning som praktiseras i åtskilliga länder. I dessa länder har människornafått en sänkt ekonomisk standard. Detta är skillnaden mellan våra synsätt. 9JÖRN (vpk) rephk: Jag vill göra två kommentarer till detsenaste inlägget. Det är litet beklagligt att man skall behöva diskutera frånså orealistiska utgångspunkter som gör. Han lever i endrömvärld. Han är emot styrning. Men jag har aldrig hört vare sig någon annan borgerlig talare ta upp det stora problemet med denadministrerade styrning över priser och prisbildning som förekommer frånstorföretagen, såväl de nationella som de transnationella. Det är ett oerhörtstarkt inslag, som jag med några glimtar försökte belysa i inledningen av mittanförande. Det problemet diskuterar ni aldrig, trots att det måste vara avgrundläggande betydelse för marknadsekonomins funktion. Men ni vill inte sedet. Då vill ni inte skydda marknadsekonomin och produktionsresursemas friaspel. Då tiger ni om den typ av styrning och reglering som de storamonopolföretagen bedriver. Det problemet vill ni inte ta upp. När det gäller de olika ekonomiska system som finns ivärlden - detta är nu en komplicerad historia - förtjänar det att erinras omatt inget planekono-miskt system har skapat en sådan massarbetslöshet som denvi gång efter annan har sett uppträda och som finns som en strukturellarbetslöshet med 20 miljoner arbetslösa i . Det är också så, atttrots att planekonomierna /»ar svåra problem - orsakerna till detta är någotannorlunda än orsakerna till kriserna i den kapitalistiska världen, men de harsvåra problem - visar ändå alla uppgifter att tillväxten i dessaländer ärstörre än i den kapitalistiska världen. Man kan, , gå ner ireferensbiblioteket och titta i internationella statistik.Förhållandet beror delvis på att de inte har de typer av ekonomiska vågdalarsom man har i väst. Sedan är det sant att dessa länder har ställts inför enrad svåra kriser. Det har att göra med att de har försöktindustrialisera snabbt och på ett obalanserat sätt. De har inte hanterat sinekonomiska planering på ett riktigt vis. De har gjort grova misstag, men det ären annan sak.