prot · G709152 · 1983-12-31 00:00:00 — Nr 152 som nr 2, nämligen argumentet att en kundkriminaUsering skulle bidratill att den S.öraprostitutionen svåråtkomlig för myndigheterna. Jag tolkar det så att det skullegälla de sociala insatserna, och det var tydligen en riktig tolkning. Låtmig då hänvisa till ett remissyttrande i den här frågan som jag gärna vill Det kommer från jämställdhetsombudsmannen, som skriver så här: "Att anföraomsorg om de prostituerade som skäl mot en kriminalisering ter sig cyniskt, dåman vet att det varken nu eller framöver blir aktuellt med några nämnvärdahjälpinsatser." Självfalletkan utskottsmajoriteten hävda att man ser mycket allvarligt på prostitutionenoch, som här gjorde, hänvisa tiU den straffskärpning som föreslåsför koppleri.samt ett särskilt straffansvar för fastighetsägare som hyr utlägenheter till könshandel. Det är ju gott och väl. Men nog ter det sig någotbakvänt. De personer som upplåter lokal till denna fullt legala hantering - detär de som skall straffas. Inte är det särskilt lätt att förstå att det skullevara någon verkningsfull metod om man vill göra något för att minskaprostitutionen. Nog liknar det mer en skenmanöver. Anf.174 () replik: Det hade varit oerhört intressant att från få höra någotcitat som visar var någonstans i lagtexten det står att våldtäkt skall medföraböter. Det står ingenstans - det är någonting fullkomligt felaktigt. Jag tyckeratt man med skärpa måste säga ifrån om det i denna kammare. 2 i vårt betänkande återges lagtexten om sexualbrott, och där står det iandra stycket: "Ärbrottet med hänsyn till våldets eller hotets art och omständigheterna i övrigtatt anse som mindre allvarligt, döms till fängelse i högst ." Detär alltså detta som är följden av de förhållanden som talar om.Jag tycker att det vore synnerligen olyckligt, med tanke på en proposition somhar tagit så mycket hänsyn till vad vi har fört fram från kvinnohåU - med denkritik som vi har riktat mot tidigare behandling i domstolar och polisförhöroch stäUningstaganden mot våldtäktsoffer - om man nu skulle ge kvinnorna denuppfattningen att det som slutresultat blir en lag som kan få en våldtäktsmanatt dömas enbart till böter. Det är tragiskt att någonting sådant har förtsfram, och det är alldeles felaktigt. TUl GuniUa vill jag bara säga att viuppenbarUgen har en annan bedömning än vad GuniUa har som reservant iutskottet och i sexualbrottskommittén. Vi menar att hennes förslag inte är denrätta vägen att gå. Det är vad jag i korthet kan säga i den här replikrundan. 175 (vpk) replik: är inte jag jurist, men juridiska experter har omtalat för mig atthögst fängelse i praktiken kan innebära - eller helt enkeltböter. Detär över huvud taget den här undantagsregeln som jag inte vill ha med ilagstiftningen. Jag förstår inte varför den skall finnas där - det finns ingenanledning. Det är bättre att ansluta sig till sexualbrottskommitténs enhälliga - idet'här faUet - förslag om hur man skall döma för våldtäkt. Visserligen kundeman säga att det innebär en lindring, men i själva verket är det en avsevärdskärpning av straffskalan. Jag tror helt enkelt att detta är en fråga som interiktigt har uppmärksammats - eller som man inte har förstått tillräckligt.Lisa läste upp precis det jag läste upp, och det innebär i praktiken -jag vidhåller det - att kvinnans beteende före en eventuell våldtäkt kan tastill intäkt för en strafflindring. Det kan inte jag acceptera. Hela paragrafenär fullständigt luddig, och det finns ingen anledning att ha den med i den nyasexualbrottslagstiftningen. 176BJÖRN KÖRLOF (m): Med hänsyn till den senaste debatten är detnödvändigt att klargöra litet grand av det som Eya talar om.Ventilen, eller undantagsregeln, handlar inte om våldtäkt i ordets vanliga meningutan om andra typer av sexualhandUngar, och det framgår mycket klart av propositionen. En fuUbordad våldtäkt kan aldrig någonsin leda till ettstraff på böter. Det är helt uteslutet. Jag vet inte vilka hovrättsjurister umgås med, men här har hon råkat ut för något vilseledande. Efter ett långvarigt utredningsarbete och enintensiv offentlig debatt och sedvanlig noggrannhet i behandlingen ijustitieutskottet står vi nu inför att fatta beslut om en behövligmodernisering och revidering av 6 kap. om sexualbrott. Jag skallinte kommentera allt i det här lagstiftningsärendet utan jag skall uppehållamig vid en av de centrala brottstyperna, som varit föremål för livlig debatt,och det är brottet våldtäkt. Ett visst mått av förvirring eller missförstånd kringförändringen av lagtexten har rått i den allmänna debatten. Missförståndenrörande lagtextförändringen hänger bl. a. ihop med att man inte känner tillstraffrättens metodik vad gäller brottsbeskrivning. Inom straffrätten gälleratt det beteende, gärningen, som kriminaliseras helt entydigt måste beskrivas ilagtexten. Det brukar kallas för brottets objektiva sida. Har någonting inträffat som man tror är ett brott, måsteman alltså först göra klart för sig om de faktiska omständigheterna täcks avden gärningsbeskrivning som står i lagtexten. Därutöver måste gärningsmannenha uppsåt tUl gärningen, och hans uppsåt måste täcka alla moment igärningsbeskrivningen, om ett brott begånget av honom eller henne skallföreligga. Med uppsåt förstås, utan att gå aUtför långt in på det,enkelt uttryckt att gärningsmannen har med sin gärning velat åstadkomma precisdet faktiska resultat som framgår av gärningsbeskrivningen. Det brukar mankalla för brottets subjektiva sida. Den förändring av lagtexten som föreslås vad gällervåldtäktsbrottet innebär att lagstiftaren har rensat bort urbrottsbeskrivningen faktorer som inte bör ha någon betydelse för just brottetsobjektiva eller subjektiva sida. En sådan faktor är offrets och gärningsmannens kön.Brottet blir nu könsneutralt. En annan sådan faktor är kvinnans handlande föreövergrep- pet, vilket som har sagtstidigare enligt gällande lagtext är ett moment i gärningsbeskrivningen. Henneshandlande före övergreppet - och hans också för den delen - kommer att habetydelse enbart för utredningen om det faktiska händelseförloppet,trovärdigheten i parternas utsagor och den allmänna bevisvärderingen, men detkommer inte att ha någonting att göra med vad som är eller bör vara brottsligtenligt gärningsbeskrivningen. Detcentrala i detta brott är våldet eller hot om våld, varigenom någon tvingar enannan till samlag mot dennes vilja. Det är det etiskt förkastliga beteende somskall kriminaliseras. Jag delar helt regeringens uppfattning på den punkten ipropositionen. Den gärningsbeskrivning som föreslås är enUgt min mening så nära detkristallklara som det går att komma vad gäller att nå en beskrivning avbrottets objektiva och subjektiva sida. Debatten bör aUtså enligt min meninginte handla om det. Kvinnans beteende före brottet kommer i fortsättningen inteatt göras till föremål för prövning vad gäller gärningsmannens uppsåt. Vadsom däremot kan göras till föremål för diskussion, men det gäller tråkigt nognästan alla brott, är bevisvärderingen. Här har uppenbarligen också en delmissförstånd florerat i debatten. Ialla västerländska stater gäller att det är staten som anklagar någon förbrott, att det är staten som har bördan av att inför domstol bevisa att denanklagade har gjort sig skyldig till detta brott. Detta är egentiigen alldelessjälvklart. Den omvända situationen skulle vara alldeles grotesk. Den skulle innebäraatt en människa skulle kunna bli anklagad för ett brott och därpå åläggasbördan av att bevisa att man inte gjort sig skyldig till brottet. Härtillkommer ytterligare en straffrättsprincip som har betydelse för den härdiskussionen. Det gäller den i svensk rätt klara principen om fri bevisprövningoch fri bevisvärdering. Den innebär att varje typ av bevisning får framläggas,prövas och värderas inför domstol. Vad gäller våldtäktsbrott föreligger iflertalet fall - det är det tragiska - den notoriska svårigheten att någonannan bevisning inte finns än parternas oförenliga skildringar av vad som harförekommit. Åklagaren har bördan att söka skaffa fram bevis som kan övertygadomstolen om att den anklagade begått brottet. Det är i detta sammanhang som intebara kvinnans utan också mannens beteende och handlande före det påståddaövergreppet blir betydelsefullt ur bevisvärde-ringssynpunkt ochtrovärdighetssynpunkt. Något annat har man inte att tillgå. Åklagarenkan ha ett behov av att söka leda i bevis eller göra trovärdigt att denanklagade tidigare gjort sig känd för aggressivt och våldsamt beteende och villkanske föra fram händelser och episoder från ganska långt tillbaka i tiden somstödjer ett sådant bevistema. På motsvarande sätt kan den anklagades försvarsadvokat- det är här som det uppstår ett stort bekymmer för de kvinnligavåldtäktsoffren - ha ett behov att söka undergräva trovärdigheten i offretsskildring genom att söka göra trovärdigt att detta offer är allmänt känt förett sedeslöst leverne t. ex. och att påståenden om att hon utsatts för våldtäktsaknar trovärdighet och i stället grundar sig på viljan att komma åt denanklagade. Jaghar full förståelse för ett våldtäktsoffer och inser att dennas situationupplevs som att det är hön som anklagas eller dras inför rätta som denanklagade. De här förhållandena är inte tilltalande i och för sig, men de är enkonsekvens av den fria bevisprövningen. Det bör också sägas att dessaförhållanden råder vid många typer av brottmålsrättegångar, som i och för siginte behöver ha att göra med sexualbrott. Även vid misshandelsmål är detvanligt med ömsesidiga påståenden om provokationer, aggressivt beteende ochtidigare beteenden, vilket på motsvarande sätt i våldtäktsmål självfallet avdet verkliga offret upplevs som både kränkande och orättvist. Minuppfattning, herr talman, är att man får acceptera dessa olägenheter med detsynnerligen viktiga kravet att vi måste få ha fri bevisprövning och fribevisvärdering i svenska domstolar. Vi får alltså på något sätt leva med dennaordning, som jag inser inte är helt tillfredsställande, men i stället ställakravet på åklagare och advokater att med omdöme och försiktighet hantera detta. Våldtäktär ett synnerligen allvarligt brott. De senaste årens debatter om samhälletsreaktioner på detta brott och våldsoffrens situation i rättsapparaten harbeledsagats av såväl ökade kunskaper om den omfattande våldsbrottsligheten motkvinnor i allmänhet som ideligen uppblossande diskussioner om det manliga ochkvinnliga rollspelet och kontaktmönstret i vårt samhälle. Detråder en hel del oklarheter om mörkertalet vad gäller våldtäktsbrotten. Detligger i sakens natur. Brottet är oerhört kränkande för offret och därtillsensationsskapande både i bekantskapskrets och inför allmänheten. Det finnsalltså starka återhållande motiv för offret att inte polisanmäla. Till dettakommer en faktor som jag varit inne på. Förutom att brottet blir känt är självaproceduren genom rättsapparaten för offren, i nästan alla fall kvinnor,känslomässigt en prövning som kan upplevas djupt kränkande och vara mycketsvårbemästrad psykiskt. Vadkan då göras åt detta? Det är samhället som genom sin sociala och massmedialamiljö skapar en situation där våldtäktsoffren, av omsorg om sin egen möjlighetatt fungera som moder, fästmö, arbetskamrat och kvinna, inte kan utlämna vadsom hänt. Ett sådant samhälle dömer sig självt till höga mörkertal vad gällerdet här brottet. Hyene- och sensationsmentaliteten måste alltså tryckastillbaka om anmälningsbenägenheten skall öka. Jag delar helt på denna punkt. Omfattningen av den verkligavåldtäktsbrottsligheten måste bli känd och erkänd om vi med kraft skall kunnagripa in mot det brott mot mänsklig samlevnad som våldtäktsbrottet innebär. Vidaregäller det att hjälpa och stödja offren för denna våldsbrottslighet. Det bör,som utskottsmajoriteten uttalar, i första hand ske inom ramen försocialtjänstens och sjukvårdens verksamhet. Det är mycket möjligt attsocialtjänst och sjukvård inte har den personal - utbildad, erfaren ochkunnig på detta område - som behövs. I så fall får en sådan utbildningsuccessivt drivas fram. Utskottsmajoritetenser med tvekan på förslaget om juridiskt biträde och anser att försök med enkontaktperson först bör genomföras och följas med Visardet sig att det föreslagna systemet är otillräckligt och att dét finns ettstort och uttalat behov av just juridiskt biträde för målsäganden, bör detta såsnart som möjligt prövas. Utskottethar mötts av något skUda bedömningar när det gäller om det just är ettjuridiskt biträde som behövs eller om det kanske är bra med någon annan typ avbiträde. Vi är fortfarande ganska öppna på den punkten. Jag delar om detta ämnesområde, nämligen att vi måste pröva oss fram till vadsom är det riktiga och viktiga att göra. Låt mig i detta sammanhang också sägaatt ett motsvarande, eller åtminstone Uknan-de, behov kan finnas lika klartuttalat i samband med andra typer av våldsbrott än just våldtäkt. Jaghar med dessa ord velat något kommentera den debatt som har ägt rum omvåldtäktsbrottet och dess förhållande till en del principer inom straffrätten,bl. a. för att försöka undanröja en del av de missförstånd som råder i debattenom våldtäkten. Jag hoppas, herr talman, att debatten efter detta skall förasmed något större klarhet och att vi skall kunna undvika en del av de fällor somjag ibland upplevt att en del debattörer hamnat i. Jag vill med detta yrka bifall tiU reservation 1 i justitieutskottetsbetänkande 25. 177 HANS (): I reservation 3 av och i föreslåsatt det skapas en generell rättighet inom rättshjälpens ram för målsägande imål om våldtäkt och andra sexuella övergrepp att få juridiskt biträde. Någonsådan generell rättighet föreslår reservanterna inte i fråga om andra brott,exempelvis kvinnomisshandel. Hjälpen bör enligt reservanterna liksom rättshjälpgenom offentligt biträde vara kostnadsfri och utgå oavsett om den som utsattsför brottet för skadeståndstalan eUer inte. Reservanternasförslag är det mest långtgående av dem som framförs i en rad motioner i dennafråga. Förslaget framförs utan att det föreligger någon utredning i saken,varken om hjälpens närmare utformning eller om vilka kostnader den beräknasmedföra. I reservationen sägs kort och gott, att det bör ankomma på regeringenatt utforma erforderliga författningsbestämmelser och föreläggariksdagen ett förslag i saken. Någonutredning föreligger inte, på grund av att sexualbrottskommittén ansåg atträttshjälpslagen gav tillräckliga möjligheter för en kvinna att få juridisktbiträde i samband med ansvarstalan och talan om påföljd mot gärningsmannen.Sexualbrottskommittén menade således att möjligheten till juridisk hjälp är vältillgodosedd i det nuvarande systemet. Dessutom ansåg man att de ändringar somföreslås minskar behovet av särskilt juridiskt stöd i samband medrättsproceduren. Detta borde enligt kommittén utvärderas innan man vidgarrätten till juridiskt biträde. Kommittén,i vilken ingick som ledamot, var helt enig på denna punkt. Det ärnågot förvånande att , efter det att honintog denna ståndpunkt, så radikalt har ändrat sig. Hon har hänvisat tillremissopinionen. Av det sjuttiotal remissinstanser som har yttrat sig översexualbrottskommitténs förslag är det en sjundedel som har yrkat på juridisktbiträde av det slag som nu föreslår. Iregeringsförslaget förordas att behovet av hjälp och stöd åt den som blivitutsatt för sexualbrott skall, i likhet med sexualbrottskommitténs förslag,tillgodoses inom ramen för och sjukvårdens verksamhet. a. att den som har våldtagits skall kunna få en kontaktperson förordnad.Det föreslås en ny regel i som innebär att en målsägande, somhörs med anledning av åklagarens talan och som med hänsyn.till brottets arteller annars kan antas vara i behov av personligt stöd under förundersökningenoch rättegången, får åtföljas av en lämplig person som ger sådant stöd.Bestämmelsen gäller brottmål över huvud taget, men är närmast avsedd för mål omansvar för sexualbrott och kvinnomisshandel. Enligtden nuvarande ordningen har målsäganden vissa möjUgheter att få rättshjälp.Först bör nämnas att man inom ramen för rättshjälpen enligt rättshjälpslagenkan få rådgivning i rättsliga angelägenheter under högst en timme.Rådgivningen, som lämnas av en advokat eller av en biträdande jurist på enadvokatbyrå, sker mot avgift som i vissa fall får sättas ned. Denna hjälp harbetydelse, exempelvis när det är fråga om att i inledningsskedet få rådgivningoch hjälp för att göra poUsanmälan. Ommålsäganden framställer ett eget yrkande i rättegången är grandförutsättningenför rättshjälp uppfylld. Om åklagaren exempelvis beslutar att inte väcka talaneller att inte överklaga en frikännande dom, kan målsäganden väcka enskilt åtaleller själv överklaga domen. Detkan då finnas förutsättningar för att få rättshjälp med ett biträdesförordnande. Harmålsäganden skadeståndsanspråk på grund av brottet är åklagaren skyldig attföra ersättningstalan för målsägandens räkning, om det kan ske utan olägenhetoch under fömtsättning att målsägarens anspråk inte är obefogat. Denna rätt förmålsäganden att få åklagaren att föra skadeståndstalan anses normalt vara enfördel för målsäganden, eftersom det betyder att målsäganden inte behöverriskera att få några egna rättegångskostnader. Om emeUertid målsägandensskadeståndstalan inte förs av åklagaren, kan allmän rättshjälp medbiträdesförordnande beviljas målsäganden. Departementschefenhar framhållit att den omständigheten att en målsägande vid behov kan åtföljasav någon för att få personligt stöd givetvis inte avses innebära någoninskränkning i målsägandens rätt enligt rättshjälpslagstiftningen att fåjuridiskt biträde i de fall han eller hon för egen talan i målet. I de fallenfinns enligt departementschefen erfarenhetsmässigt ofta ett mycket starkt behovav juridisk hjälp, som naturligtvis måste tillgodoses inom ramen för gällanderegler om rättshjälp. Utskottethar betonat att prövningen inom rättshjälpens ram av målsägandens behov avjuridisk hjälp - som ofta är särskilt uttalat just i de fall då målsäganden harbehov av ett personligt stöd under rättegången - självfallet skall skeoberoende av om denne vid rättegången åtföljs av en sådan person som stöd. Isammanhanget vill utskottet understryka vikten av att poUs och åklagare tidigtunder fömndersökningen gör målsäganden uppmärksam på möjligheten att få sådanjuridisk hjälp. Samma uppgift bör åvila t. ex. en kontaktperson enligtsocialtjänstlagstiftningen. Utskottetanser emellertid att den nya ordningen redan från början måste följasmed särskild uppmärksamhet och att det, som redan har framfört, såsnart det över huvud taget finns tillräckligt underlag bör ske en utvärdering. VadLisa återgav av utskottets uppfattning har också stöd avdepartementschefen. Han säger på s. 79 i propositionen att hans "avsikt äratt ta initiativ till en utvärdering av hur de nya reglerna har fungerat ipraktiken sedan någon tid har förflutit efter ikraftträdandet. Om det skullevisa sig behövas, bör frågan om utvidgade möjligheter att ge målsäganden rätttill juridiskt biträde tas upp tUl omprövning." Justitieutskottetgör ett annat viktigt tillägg i sitt betänkande, där man säger: "Samtidigtmåste självfallet undersökas andra hithörande frågor," - i samband meddenna utvärdering - "bl. a. frågan om kostnadsansvaret och frågan om interegleringen bör ges en mer generell giltighet, och omfatta t. ex. även faU avandra våldsbrott och annan brottslighet." Attendast ge dem som utsätts för sexualbrott generell rättighet att fåkostnadsfritt juridiskt biträde framstår säkerligen som orättvist för dem somutsätts för exempelvis ett rånöverfall eller grov misshandel, bl. a. kvinnomisshandel.Likställighet inför lagen fordrar en annan lösning av frågan om juridisktbiträde än den reservanterna föreslagit. INorge, där man infört ordningen med rätt till juridiskt biträde vidsexualbrott, dock inte för alla sexualbrott, är man redan nu inne på sådanatankegångar att dessa bestämmelser bör förändras så att större Ukställighetuppstår mellan olika typer av våldsbrott. Men avser man att iekonomiskt hänseende försämra rättshjälpen för brottsoffren inkl. dem somutsatts för sexuella övergrepp. I detta sammanhang kan anmärkas att i Norgesaknas möjligheten att av domstol få en kontaktperson förordnad som personligtstöd åt målsägande. Dörrenär inte stängd för ytterligare förbättringar som kan befinnas behövliga då detgäller frågan om juridiskt biträde. Det är en fördel vid utformningen aveventuellt nya bestämmelser att först få se verkningarna av de nya bestämmelserna,främst dem som ger målsäganden en förbättrad ställning i själva processen ochde förstärkta stödåtgärder som skall ges inom ramen för ochsjukvården. Avsärskild betydelse i detta sammanhang är också den förbättrade information ochutbildning som skall komma till stånd beträffande fömndersökning ochrättegång. Jag hänvisar här till vad som anförs i propositionen om attsocialstyrelsen, , riksåklagaren och skall fåi uppdrag att utarbeta lämpligt material, bl. a. i samråd med . Jag yrkar således avslag på reservation 3 av och i beträffande juridiskt biträde samt bifall tilljustitieutskottets hemställan. Underdetta anförande övertog talmannen ledningen av kammarens förhandUngar. Anf.178 () replik: anförde att vi som reserverat oss vad gäller rättentill juridiskt biträde inte i det sammanhanget hade tagit med också brott somrör kvinnomisshandel. Det är riktigt. Men just vid det här tillfället är detvåldtäktsoffer som vi diskuterar, och jag vill säga att det inte är något uniktatt man går fram i etapper. Min uppfattning är självfallet att vi skall kunnaåterkomma när det gäller frågan om kvinnomisshandel. Jagvill påpeka att vi när det exempelvis gällde borttagande av reglerna kringmålsägandeangivelse gjorde på det viset att vi först tog bort reglerna i frågaom s. k. kvinnomisshandel. tar vi förhoppningsvis bort dem när det gällervåldtäktsmål. HansGöran sade vidare att jag inte hade anfört någon avvikande mening isexualbrottskommittén vad gäller rätten till juridiskt biträde. Också det ärriktigt. Jag tycker emellertid att det är på sin plats att lyssna påremissopinionen, och om man tycker att den för fram starka skäl, bör man harättighet att ändra sig. Ett remissvar som jag i det här sammanhanget vill pekapå är det som ingavs av , som sade följande: "Kommitténanför att rättshjälpslagen ger tillräckliga möjligheter för en kvinna att fåjuridiskt biträde i samband med ansvarstalan och talan om påföljd mot engärningsman (s 133). DV delar inte denna uppfattning och viU i detta sammanhanganföra följande. Rättshjälp genom offentligt biträde kan inte, som kommitténsynes anta (s 132), komma i fråga i brottmål. I ett brottmål kan en målsägandebeviljas allmän rättshjälp med eller utan biträdesförordnande. För att kvinnanskall kunna beviljas allmän rättshjälp krävs dock bl. a. att hon framställerett yrkande. Allmän rättshjälp med biträdesförordnande kan således intebeviljas en kvinna om hon 'endast' önskar få råd och stöd av en advokat underförundersökning och rättegång." 179 HANS () replik: säger att hon tänkt sig att en lagstiftning om utvidgademöjUgheter till juridiskt biträde skall kunna genomföras i etapper. I och försig kan man naturligtvis tänka sig ett sådant förfarande. Men när man nu ärinne på att pröva sådana här tankegångar är det inte särskilt rimligt attendast ta upp frågan om dem som blivit utsatta för sexualbrott. Jag tänker idet sammanhanget också på att det förslag som lades fram av sexualbrottskommitténliksom också i propositionen och som stötts av justitieutskottet, nämligen atten kontaktperson skall vara ett stöd vid fömndersökning och rättegång ibrottmål, inte gäller enbart vid sexualbrott, utan förslaget innebär att manäven vid annan form av brottslighet skulle få detta stöd. I och för sig hadedet inte varit något hinder för att lägga fram ett annat förslag redan nu i sambandmed den här lagstiftningen. GunillaAndré hänvisade till vad hade yttrat i den här saken. Det ärriktigt att har anfört en del synpunkter på Nr 152 frågan om utvidgade möjligheter till juridiskt biträde som man kan ha