prot · G709103 · 1983-12-31 00:00:00 — I ettland som t. ex. inte haft någon folkräkning är naturligtvis depraktiska svårigheterna stora i själva valproceduren, och vårt bistånd skullevara av stort värde. Vårt fortsatta ekonomiska bistånd till och vårtstöd till Contadora-gruppens konstruktiva förslag till fredliga lösningar iCentralamerika är också av utomordentligt stor betydelse. har läget i MellerstaÖstern ytterligare skärpts. slits sönder genom aggressionen från Israeloch de inre konflikterna. Vi hoppas på en nationell försoning i somgaranterar landets oberoende och territoriella integritet, vilket i sin turförutsätter att det blir ett slut på den israeliska ockupationen av södraLibanon och att alla främmande styrkor lämnar landet. Av helt avgörande betydelse för fredliga förhållanden iområdet är självfallet också att det palestinska folkets nationella rättighetertillgodoses. Den israeliska ockupationspolitiken och stöd till göratt våra förhoppningar om fredliga lösningar är små. Vpk står solidariskt medPLO och dess valda ledning i kampen för det palestinska folkets rättigheter ochför en lösning som tillgodoser alla folks och länders intressen. Läget i området kompliceras ytterligare av det blodigakriget mellan och , som är inne på sitt fjärde år och som uppges hakostat en halv miljon människor livet. Alla ansträngningar för att åstadkommavapenvila och fred måste ges vårt aktiva stöd. 1 krigets spår förekommer ocksåallvarliga övergrepp mot mänskliga fri- och rättigheter i både och Irakvilka starkt måste fördömas. I södra ökar den sydafrikanska aggressiviteten bådeinåt och utåt. Uppmuntrad av Reaganadministrationens stöd har slagitallt hårdare mot grannstaterna, framför allt och Mogambique. I sittdesperata läge har dessa båda länder nu tvingats att ingå avtal med iförhoppningen att få ett visst andrum. Det är svårt att moralisera över att detfria och det fria tvingats ta detta steg. Och i såvälSydafrika som kommer frihetskampen att fortsätta under ANC:s ochSWAPO:s ledning. är naturligtvis den sydafrikanska rasistregi-men dömdtill undergång. Idecember 1979 gick stora sovjetiska styrkor in i . Det uppgavs attdet skedde på begäran av . I själva verket åtföljdes denmilitära interventionen av en statskupp i , där regeringschefen . Densovjetiska invasionen beskrevs då som en kortvarig hjälpinsats. , mer , fortsätter de blodiga striderna i . Det finns enligtvår mening bara en lösning: de sovjetiska styrkorna måste dras tillbaka.Afghanistans folk måste utan all främmande inblandning få bestämma över sinegen framtid. finns det egentligen bara ett organ där det förekommer en dialogmellan stormakterna och länder i de bägge militärblocken tillsammans med deneutrala och alliansfria länderna, nämligen den pågåendeStockholmskonferensen. Konferensens huvuduppgift är att söka enas om olikaförtroendeskapande åtgärder. Det är en mycket angelägen uppgift, och om manlyckas kan det bidra till att skapa ett bättre klimat mellan stormakterna ochländerna i . över huvud taget kommit till stånd beror mycket på dekonstruktiva insatser och övriga neutrala och alliansfria länder gjordeunder i . Sådana insatser tror jag också kommer att behövasunder den konferens som pågår i . Den som hade väntat sig en hård debatt om utrikespolitiken i riksdageni dag har anledning att känna sig besviken. Den som hoppats få se en nationellenighet har desto större anledning att känna sig belåten. Av i varje fall denhittillsvarande debatten framgår att den förklaring som regeringen i dagavgivit inför egentiigen inte på någon punkt har föranlett avvikandemeningar från partiernas företrädare. Ändå är det en deklaration som inte vikerför viktiga problem utan på en rad punkter gör klara och bestämdaställningstaganden och drar upp riktlinjer för svensk utrikespolitik. Det stårockså klart att vår utrikespoUtik präglas av kontinuitet och att det är enbred parlamentarisk och folklig uppslutning kring den. Sedanär det en annan sak att det finns nyansskillnader i bedömningarna och att detfrån oppositionens sida förs fram kompletterande synpunkter på den deklarationregeringen har avgivit. Om jag nu söker efter sådana nyanser, kan jagnaturligtvis i anförande finna något. Jagvill, utan att för den skull inleda någon polemik mot vad harsagt, betona vad jag redan har framhållit, nämligen att regeringen taruppgifterna om gränskränkningar på stort allvar. Försvaret har fått bättreresurser för att bekämpa gränskränkningar, och man har likaså fått ökademöjligheter att ingripa genom de förslag som regeringen lagt fram och riksdagengodkänt. Man har också använt resurser i form av vapeninsatser i storomfattning. Det uppges att den operation - om uttrycket tillåts- som har pågåtti Karlskronaområdet skulle ha kostat 50 milj. kr. Vi får hoppas attnågot övningsändamål har uppnåtts på köpet. Regeringen har på alltsätt visat förtroende för försvarets ledning och Men häri ingårockså att inte ställa orimliga krav på försvaret. Dethar förekommit observationer om ubåtar, undervattensverksamhet eller vad man nuvill använda för uttryck, och i och med dessa observationer har det blivitförsvarets uppgift att inskrida på lämpligt sätt. Det har man också gjort.Avsevärda åtgärder har vidtagits för kontroll. För säkerhets skull har, somsagt, också stora vapeninsatser gjorts. , då man trodde sig haett tämligen säkert spår, fällde man 14 sjunkbomber- och det var inte förövnings skull eller som någon lek. Vid ett annat tillfälle strax efteråtfälldes åtta sjunkbomber i följd. Detmåste stå klart för var och en att regeringen menar allvar och att försvarethar fullmakter att utföra regeringens intentioner. Detär emellertid också klart att vi inte får pressa kraven på militären så långtatt vi säger att hela dess insats är värdelös om den inte kan visa att deobservationer som gjordes från början var riktiga, att man inte har kommit tillplatsen förgäves och att kontrollåtgärderna inte har varit meningslösa. Nuskall man finkamma hela bottnen i den s. k. Karlskronabassängen, och det är jubra. Men även om man inte skulle finna något, kan jag inte se att detta gernågon som helst grund för påståendet att de vidtagna åtgärderna skulle varaonödiga. De kommer att upprepas om något liknande inträffar någon annanstans. Jagvill i detta sammanhang också klargöra att det inte kan finnas olika typer avbevis. Det har sagts att det skulle finnas en typ av bevis somräcker för miUtära ändamål och en annan typ av bevis som regeringen skulleanvända sig av då den eventuellt vänder sig till utlandet eller till någonfrämmande makt. Det finns bara en typ av bevis, och de bygger på fakta, somantingen i sig själva är klargörande nog eller ändå ger anledning för såvälmilitären som de civila myndigheterna och ytterst regeringen att dra sina slutsatser. Attregeringen inte tvekar att handla- f. ö. oavsett vilken svensk regering detgäller - när den anser att det finns bevis har väl klargjorts genom vårtuppträdande både 1981, då en ubåt strandade och ingen ytterligare bevisningbehövdes, och 1982, då en mängd indikationer enligt ubåtsskyddskommissionensrapport innebar en bevisning som var tillräcklig. JagviU också invända mot tendens till något slags villkorlig poUtik.Ulf Adelsohn säger att om det är på det sättet att är ansvarigför vad som har förekommit i fråga om gränskränkningar, då är det olämpligtatt regeringen handlar på ett visst sätt. Jag vill poängtera att regeringenkommer att handla på grundval av de fakta som föreligger men inte föra någonvillkorlig politik. Därmedär jag inne på relationerna till . Det är regeringens åsikt , om inget som talar i annan riktning framkommer, bör kunnaåteruppta förbindelserna i normal omfattning. De har varit starkt reduceradeunder , nämligen - längre än vad de flesta länder harbefunnit sig i en motsvarande situation. Därför har vi t. ex. låtitjordbmksministern inbjuda sin sovjetiske kollega till ett besök som länge varituppskjutet. Detta är det steg till normalisering som har tagits, men det kannaturligtvis bli flera vid senare tillfällen. Vi hoppas på det. Jagröjer väl heller ingen hemlighet om jag säger att det har klargjorts både iutrikesnämnden och inför partiledarna att regeringen avser att ta detta stegoch att vi då inte har fått några anmaningar att förhålla oss på annat sätt. vill jag säga att när det gäller frågan om förstår jaginte hur kan påstå att vi från den sidaskulle ha avstått från att påtala kränkningar av mänskliga rättigheter. Under1983 har jag själv inför kammaren redogjort för regeringensinställning i samband med kränkningar av de mänskliga rättigheterna i Iran.Jag har också nämnt framställningar som vi gjort i Teherangenom s. k. tyst diplomati. Vidare har berörts i svenska anföranden införFN:s kommission för de mänskliga rättigheterna 1983 men även - senastskedde det . Vi har alltså ingen passiv attityddärför att statsministern har sitt medlaruppdrag. Vadsedan gäller frågan om ser jag ingen anledning för ställa frågan om regeringen avser att avskaffa de restriktioner som gällerför investeringar i och . I stället har vi givit i uppdrag åten utredning att se hur effektiva dessa restriktioner är och om de kaneffektiviseras. UlfAdelsohn, slutligen, talade i sitt inlägg om utrikesnämndens ställning. Det ärmöjligt att detta var ett principiellt inlägg. Det har i så fall som sådant ettintresse. Jagvill försäkra kammaren om regeringens önskan om god kontakt med riksdagen.Sammanträdena i utrikesnämnden har kommit tätare . Statsministernhar infört särskilda partiledarträffar. Jag har sammanträffat mednedrustningsdelegationen efter dess tillstånd, och jag hoppas få göra det igen.Vi har satt in nedrustningsdelegationen som delegation vid Stockholmskonferensenoch, förmodligen som enda stat, givit parlamentariker ett direktförhandlingsansvar. Regeringens önskan är således att föra sin utrikespolitik inära kontakt med . 7 ()replik: Först vill jag fråga utrikesministern huruvida statsministern kommeratt delta i debatten. Det har ju betydelse för oss när vi skall lägga upp vårtdagsprogram att veta om vi skall stå på pass eller om vi kan smitaiväg och dricka en kopp kaffe utan att få kritik för det. Det vore bra om vikunde få ett klarläggande huruvida statsministern kommer att delta. Jagvill så säga att jag tycker det var ett bra klarläggande utrikesministerngjorde när det gäller och ubåtsfrågorna över huvud taget. Demissförstånd som funnits i tidningarna och i massmedia i övrigt tror jag berorpå att det har förekommit ett antal uttalanden från regeringen söm inte harvarit tillräckligt klara. Därigenom har det uppstått en tveksamhet, och det varen bra uppstramning som gjorde. Mendet är också möjligt att de vacklande signaler som vi ibland tycker kommer frånregeringen beror på att statsministern har en dubbelroll. Tvärtemot vad somnormalt gäller är ordförande i sionen ochhar därigenom att ta dubbla hänsyn. Vi tycker inte att det är särskiltlyckat att , till skillnad från andra ledamöter, själv sitteri enregering-det är ju inte regel i dessa kommissioner. Det är möjligt, t. o. m.troligt, att detta innebär att här tar hänsyn till både sin roll somordförande i och naturligtvis sin egenskap av svenskstatsminister. Vi tycker inte att det är bra. Jag tror också att det kan varaett skäl till att man ibland uppfattar den hållning som enaning vacklande. gjorde vad gäller inställningen iubåtsfrågan ett klarläggande som var bra. Vi kunde alltså konstatera att detvar sovjetiska ubåtar i Gåsöfjärden, och slog fastdetta i fråga om . Jag citerade det i mitt inledningsanförande ochbehöver inte göra det . Kommissionen skrev faktiskt också att andrakränkningar under 1980-1982 utförts av ubåtar tillhörande . har vi haft ett stort antal fortsattakränkningar. Det är korrekt att vi inte kunnat fastslå någon nationalitet. Mendet är å andra sidan relativt naturligt att man riktar misstankarna i vissriktning i en sådan situation. Det är också ganska naturUgt att man inte minstfrån sovjetiskt håll rimligtvis antar att vi misstänker . Detmåste te sig som mycket naturligt även för andra utländska bedömare att göradetta. Det är därför som vi så kraftfullt har invänt mot attregeringen, i oträngt mål, utan något krav på sig och mitt under den störstaubåtsskyddsoperatio-nen någonsin, plötsligt tar ett aktivt initiativ ochinbjuder ett ryskt statsråd. har man alltså ettutbyte på statsrådsnivå. Det må vara att ni själva inte tycker att detta ärmärkvärdigt, men jag kan garantera att all utländsk opinion har bedömt dettasom mycket förvånande. Vi lever icke i ett lufttomt rum. Hur har det frånsovjetisk sida uppfattats, att man från svensk sida i detta läge har gjortdenna bedömning? har fel när han säger att vi inte harkritiserat detta. Både vid partiledaröverläggningar och i utrikesnämnden har vifrån moderat håll sagt att vi inte anser att det är lämpligt att återupptautbyte på statsrådsnivå förrän avsevärd tid har förflutit utan att vi haftnågra kränkningar. En annan fråga som jag tagit upp är att vi nu inte vetexakt vad som hänt eller händer i . Av den anledningen tycker vi attdet vore värdefullt om nu inkallades, så att man fårmöjlighet att värdera, pröva, se och bedöma mönstret. Den kommission som tidigaregjorde ett sådant förtjänstfullt arbete, som så i detalj följde allt som händeoch som kom till sådana slutsatser som regeringen både berömde och för sin delockså accepterade och ställde sig bakom, tror jag nu skulle kunna göra enmycket bra insats för det första vad gäller att om möjligt få fram bevis föratt kunna fastslå en nationalitet, men för det andra också därför att ettinkallande skulle visa på att vi här är beredda att ånyo över partigränsernasätta oss ned och se vad som har hänt, vad som sker, vem som kränker våragränser och vad vi skall göra för att detta inte skall upprepas. Sammanfattningsvis,herr talman, har antagit ett något mildaretonfall än vad regeringschefen brukar göra. Det blir då ofta också lättare attföra en saklig diskussion. Jag delar utrikesministerns uppfattning att vi äröverens om det allra mesta och om de stora frågorna i svensk utrikes-ochsäkerhetspolitik, och det är till gagn för . Det hindrar inte att vi kanha och skall ha meningsutbyten i vissa frågor - som vi har -, men värdet aven övergripande enighet är naturligtvis stort, och det är värdefullt attdebatten har kunnat föras i så värdiga former. 8 () replik: Utrikesministern åberopade överläggningar ipartiledarkret-sen och i utrikesutskottet som gällde våra relationer tillSovjet. Jag skulle vilja säga att utrikesministerns beskrivning kräver någonkomplettering. För det första anser vi att överenskommelser ellerarrangemang som varit avtalade, av typen pol-chefens resa och den blandadekommissionens besök, som löper efter en tidtabell, bör man inte ändra, eftersomdet skulle innebära en markering, en utrikespolitisk åtgärd. Mot detta har vifrån sida inte anfört någon kritik. För det andra har jag tillåtit mig säga att ett nästa steglämpligen kunde vara det utbyte på jordbruksministernivå som under hand längehar varit i fråga. Men jag hoppas att iatrikesministern är vilUg att bekräftaatt vi från vår sida har sagt ifrån att ett initiativ i detta avseende bordeanstå till dess vi har fått ytterligare ljus över den situation som råder iKarlskrona. Det finns enligt vår uppfattning ingen anledning att just i dennasituation ta sådana initiativ. I själva huvudfrågan, dvs. att vi inte skall reagerautrikespolitiskt på annan grund än fakta, är vi helt ense. Men jag har funnitanledning att komplettera utrikesministerns beskrivning av de samtal som harägt rum med att konstatera att vi för vår del har avrått från att ta nyainitiativ. Något ord om : Jagdelar uppfattningen att den gjorde ett mycket förtjänstfullt arbete och att denvar en alldeles utomordentlig grund för det fortsatta utrikespolitiskaagerandet. Jag vill inte utesluta att det kan finnas anledning att göra enmotsvarande undersökning av vad som har skett och sker i . Men jagtror att det är mycket viktigt att vi låter militären klara av sin uppgiftförst. Jag menar helt enkelt att det kan väcka olust och missförstånd, både härhemma och där ute, om vi politiker plötsligt skulle säga att den analys, denundersökning, som det åligger militären att göra med sin utrustning och sinametoder, skulle övertas av oss politiker i detta skede. Det tror jag vore attha litet för bråttom. Personligen tror jag att vi har anledning att avvakta denrapport som överbefälhavaren har lovat komma med i aprU månad och med den somgrund ta ställning till om man skall göra det ytterligare arbete som enparlamentariskt sammansatt kommission kan göra. 9JAN-ERIK () replik: Också jag gläder mig åt att debatten harförts med lugn och sakUghet. Det beror naturligtvis på ämnet - det kan ocksåbero på vilka det är Regeringsdeklarationen finner jag på det hela taget välskrivenoch välbalanserad. Jag tolkar det så att ledningen i utrikesdepartementetnumera har lättare att utnyttja den sakkunskap och erfarenhet som finns inomutrikesdepartementet än man hade under ett första inledande skede. Sä till defrågor jag ställde. Jag sade inte att utrikesministern har tegat om läget iIran - jag sade att det har funnits en motvilja mot att kritisera regimen iIran. Det tror jag är alldeles påtagligt. Den utveckling som där har ägt rumhar ju inte varit den som statsministern gav uttryck för strax efter det attKhomeini hade kommit till makten; den har gått i precis motsatt riktning. Detär naturligtvis i ljuset av detta som många har en känsla av att man mätt medannat mått i beskrivningen av utvecklingen i än man normalt har gjort. Detkan ha sina psykologiska förklaringar, men jag tror att det finns anledning attskärpa tonen, för utvecklingen där är på ett sätt nästan unik i världen. Jagsade att man fört landet flera århundraden tillbaka, och det är förvisso inteom många stater i världen man kan säga det. Beträffande gällde inte min fråga hur regeringensåg på detta land utan hur socialdemokratin såg på det. En framträdandesocialdemokratisk riksdagsman sade att han ansåg att ifrågavarandelagstiftning bör avskaffas. Det var i ljuset av detta som jag ställde fråganom det var denna uppfattning som det socialdemokratiska partiet nu hade. Så till frågan om regeringens handläggning avkränkningarna i . Jag har egentligen inte några invändningar attkomma med. Jag tycker att regeringen på det hela taget har skött handläggningenbra. Man kan kanske säga att det i ett första inledande skede kunde ha sagtsnågot ord av stöd för försvarets ansträngningar. Jag tycker att det sedan hargjorts en del olyckliga uttalanden. Att föra in ibeskrivningen av vad som händer i kan ju inte vara ägnat attförstärka modet hos dem som fortsätter och medansträngningar där nere. När det gäller tidpunkten för att normaUserautbyteskontakterna - en normalisering hoppas vi aUa skall komma tiU stånd -vill jag säga att den tidpunkten måste väljas med mycket stor omsorg. Det harinte riktats någon kritik från sida mot att man har ett utbyte medSovjetunionen på tjänstemannanivå - inte heller mot att man så småningomåterupptar förbindelserna också på statsrådsnivå. Men själva tidpunkten börväljas med finess. Det kan ibland vara så att man kan dröja något och då vinnamera av allmän förståelse för en sådan åtgärd. När det gäller behovet av att utvärdera vad som skett iKarlskrona delar jag uppfattning att man inte skalltillsätta en förrän försvarets insatser i haravslutats. Just nu skall vi ge allt stöd till försvarets fortsattaansträngningar. När insatserna har avslutats finns det anledning att analyseravad som har hänt och att dra de politiska slutsatserna. Då tror jag också attdet kommer att bli aktuellt, kanske inte att återinkaUa menatt sätta till en ny kommission, som får undersöka vad som egentiigen har hänti . Under detta anförande övertog tredje vice talmannenledningen av kammarens förhandlingar. 10 (vpk) replik: Även om man självfallet inte kan bedrivautrikespolitik på grundval av vad som framkommit kring händelserna iKarlskrona, ger det som har skett ändå anledning till vissa reflexioner. Jagtänker då på vad som sagts av militären och hur vissa massmedia agerat. I vartfall har detta gett anledning för att försöka bedriva vissutrikespolitik -kanske med inrikespolitiska förtecken. Han surfar uppenbarligenpå något slags opportun våg i detta sammanhang. Då kan man fundera över vad detär som gör att en sådan våg uppstår. Det är möjligt att vi aldrig får reda på vad för slagsfrämmande undervattensverksamhet som pågick eller pågår. Kanske får vi inte enssäkert veta om det över huvud taget rörde sig om någon sådan verksamhet. Det ärden osäkerhet eller, som jag sade tidigare, hysteri, som har funnits kringvissa inslag som ger anledning till en del funderingar. En fundering är: Hurpass tydUga indikationer skall det till för att ett sådant här jättelikt pådragskall rulla i gång? Inte minst det som hände , då de störstavapeninsatserna utiöstes av falskt alarm, gör att dennafråga måste ställas. Räcker det med att någon eller några tror sig iaktta någotmisstänkt och att några andra eller en tredje person tror sig kunna bekräftaiakttagelserna? Jag syftar här på det bekanta fenomenet att iakttagelser har enbenägenhet att smitta av sig, när de väl är gjorda. Det gäller även tränadpersonal. I det sammanhanget är det intressant att ställa frågan:Hur låg är marinens tröskel vid sådana här larm om undervattensverksamhet? Omden är mycket låg, kan vi ju i fortsättningen räkna med att det med jämnamellanrum kommer att utlösas stora militära pådrag längs våra kuster ellert.o.m. Det är naturligtvis något som i så fall mycket starktskulle påverka debatten om vår försvars- och utrikspolitik både här hemma ochutomlands, alldeles oavsett om det har funnits någon grund för operationernaeller inte. Jag menar att marinens sätt att reagera har vittgåendebetydelse för frågor som sträcker sig långt utöver de militärt operativaplanerna. Även uttalanden och tolkningar av ledande militärer får ju i detsammanhanget mycket stor betydelse. Regeringen har valt att inta dentraditionella hållningen att uttala sitt fulla förtroende för miUtären ochöverlåta åt den att agera på egen hand. Vad som är rimligt och riktigt när det gäller att avvisamer eller mindre avsiktliga kränkningar av vårt luftrum och våraterritorialvatten ovan ytan, vilket äger rum utan störredramatik, kanske inte är det när det gäller så komplicerade operationer sommarinens senaste. Den fråga jag diskuterar handlar inte omförtroende eUer inte utan mera om huruvida existerande strukturer och rutinerär anpassade efter situationens krav. Vi minns ju hur redan iKarlskronaaffärens inledning en hög officer ansåg attden militära ledningen på platsen borde få hjälp av civil expertis, bl. Hade man fått det kanske mycket av bråket kring tillämpningen av 1940års skyddslag hade kunnat undvikas. Denmilitära ordningen är ju sådan att ansvar och makt praktiskt taget ligger heltsamlade hos den lokale militärbefälhavaren när det gäller en operation av dethär slaget. Överbefälhavaren och försvarsstabschefen låter informera sig - detär självklart. De informerar i sin tur regeringen - det är också självklart.Men när sedan överbefälhavaren tog upp operationen i en dagorder, då formligenöverfölls han av massmedia och avkrävdes en förklaring - underförstått att hanlagt sig i någonting som han egentiigen inte har med att göra. Är detta enrimlig ordning när det gäller en fråga som står i hela nationens intresse veckaefter vecka? När en utvärdering skall göras av den rent militära delen avoperationen bör det vara lika angeläget att utvärdera också de erfarenheter somhar gjorts på andra områden. Hur bör förhållandena se ut mellan den högstamilitärledningen och den operativa ledningen på platsen? Hur bör förbindelsernamellan regeringen och- militären vara? Vilken kommandostruktur bör man ha vidett tillfälle som detta? Vilken informationspolicy skall tillämpas?