prot · G709137 · 1983-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1983/84:137 Omkommuns ansvar för förlust på bostadslån för småhus Förhandlingarnaleddes av tredje vice talmannen. 1 § Justerades protokollen för den 26 och 27april. 2 § Svar påinterpellation 1983/84:133 om kommuns ansvar för förlust på bostadslån försmåhus har med hänvisning till en av bostadsstyrelsenstillämpningsföreskrifter om det kommunala förlustansvaret för bostadslån tillvissa småhus - en föreskrift som han anser stå i strid med beslut år1974 om riktlinjer för bostadspoUtiken - frågat mig vilka åtgärder jag avservidta för att nämnda tillämpningsföreskrift skall stå i överensstämmelse medriksdagens beslut. menar att avsikt har varit attstat och kommun skulle med fördelningen solidariskt svara för uppkomnaförluster. Dengmndläggande bestämmelsen om kommunens ansvar för förlust på bostadslån finns i19 § bostadsfinansieringsförordningen. Paragrafen anger ansvaret på följandesätt; "Bostadslån för småhus som skall bebos av låntagaren utgår endast omkommunen åtar sig att, om förlust uppkommer på lånet, svara gentemot staten försådan förlust intill ett belopp som motsvarar av låneskulden vidförlusttillfället." Enligt föreskrifter till paragrafenansvarar kommunen i första hand för uppkommen förlust. Formuleringeni 19 § bostadsfinansieringsförordningen uttrycker ett ansvarsåtagande, som mani lånesammanhang brukar kalla fyllnadsborgen. En fyllnadsborgen innebär attborgensmannens betalningsansvar inträder så snart pantsäkerheten i fastigheteninte räcker till för att betala långivarens fordran. Nämnda förlustansvar ärdock för kommunens del begränsat till av låneskulden vidförlusttillfället. Den av mig nu redovisadekonstruktionen av det kommunala förlustansva- Omkommuns ansvar för förlust på bostadslån för småhus ret har sitt ursprung iett riksdagsbeslut . Föredragande departementschefen föreslog istatsverkspropositionen för /61, i anslutning till vissaändringar av villkoren för egnahemslån, att kommunen skulle ansvara för förlustpå egnahemslånet av lånets löptid intill ett ipropositionen angivet högsta belopp. Förslagetgodtogs av , och bestämmelsen utformades i enlighet med förslaget ochinfördes i den då gällande egnahemslånekungörelsen. Närriksdagen behandlade frågan om det kommunala förlustansvaret, skeddedetta mot bakgrund av ett regeringsförslag att till kommunerna överförakreditriskprövningen i fråga om lån till småhus med äganderätt. Regeringenföreslog att överföringen skulle kombineras med ett ökat kommunalt ansvar försådana lån. Därvid föreslogs två ändringar. Dels skulle den dittillsvarandetidsmässiga begränsningen av det kommunala borgensåtagandet slopas, dels skullemaximigränsen för borgensansvaret höjas. Detregeringsförslag som behandlade och godtog syftade såledesinte till att ersätta den dittillsvarande ordningen med primärt ansvar förkommunen upp till en viss nivå med en ordning där stat och kommun solidarisktdelar på uppkomna förluster. Svaretpå fråga blir således att föreskrifter ståri överensstämmelse med beslut. 2 KJELLMATTSSON (c); Jagber att först få tacka bostadsministern för svaret på min interpellation. Jaghar framställt den därför att det ute i kommunerna finns en osäkerhet. Man hardär tolkat bestämmelsen som om den vore formulerad på det sätt som jag i mininterpellation har hävdat att den borde ha varit utformad, nämligen ettsolidariskt ansvar. Jaghar fått en rad förfrågningar från kommuner. Man har visat på hur resultatenhar blivit i samband med exekutiva försäljningar av småhus. behandlade regeringens förslag i samband med denbostadspolitiska reformen 1974, var faktiskt den här frågan föremål för ganskamycket diskussion - dvs. inte frågan om solidarisk borgen eller fyllnadsborgenutan frågan om fördelningen. sig på följande sätt ibetänkande 36: " en ansvarsfördelning på staten och påkommunen kan godtas". Jag kan vitsorda att i de diskussioner vi förde dågällde resonemanget en fördelning av den nettoförlust som kan kommaatt uppstå i samband med exekutiv försäljning. Fråganvar också uppe fill diskussion i civilutskottet och sedan i kammaren under1976/riksdag. Den behandlades i betänkande 35, och man gjorde vissaförändringar. Då uttryckte sig utskottet på detta sätt: "Enförutsättning för att bostadslån skall beviljas är att kommunen åtar sig attsvara för statens eventuella förluster på lånet intill ett belopp motsvarande40 % av lånets storlek vid förlusttillfället." Detman kan fråga sig är just hur man tolkar uttrycket "lånets storlek vidförlusttillfället". Som jag redan har nämnt var uppfattningen hoskommuner- na och hos oss som harvarit med och diskuterat den här frågan den, att det gäller den nettoförlustsom kan uppstå. Nuhar bostadsministern gett en fyllig redogörelse för hurdana förhållandena äroch för bakgrunden till att bestämmelsen har den utformning den har ibostadsstyrelsens anvisningar, nämligen att man bygger på ett riksdagsbeslut isamband med behandlingen av statsverkspropositionen för /61. Dåär det ju eventuella förändringar i detta som vi kan diskutera. Attkommuner har upptäckt detta nu beror naturligtvis på att det först på senare århar blivit några fall av exekutiva försäljningar, där situationer kan uppståsom kommunerna tycker ser märkvärdiga ut. Man skulle kunna tänka sig densituationen att en länsbostadsnämnd hade en fordran på . vid förlusttillfället - och länsbostadsnämndenssäkerheter och prisläget vid försäljningen var sådana att länsbostadsnämndenfick . av lånet i form av utdelning. Staten går då helt och hålletskadeslös. Först tar staten alltså ut , dvs. , av kommunen somhar iklätt sig borgen, och sedan får staten . Därmed harman så att säga tagit hem . Även om detta kanske är ett extremfall, eftersomdet inte är så lätt att få bra betalt vid exekutiva auktioner, så har det härändock inträffat vid några exekutiva försäljningar, där kommunen alltså förstfått betala och staten sedan har fått ytterligare utdelning i samband medden exekufiva försäljningen. Imin interpellafion låg naturligtvis också frågan om bostadsministern kundeöverväga att göra en förändring av utformningen av kommunernas borgensansvar.Jag skulle vilja fråga bostadsministern om han inte anser att det vore enriktigare utformning av det kommunala borgensansvaret att man gick över tilldet solidariska systemet, dvs. att man delar- f. n. i proportionerna 60--40 -på den nettoförlust som uppstår på grund av bostadsfinansieringen. Omkommuns ansvar för förlust på bostadslån för småhus Jag har ingen anledning att betvivla att gör en korrektbeskrivning av de diskussioner som har förts i det fidigare civilutskottet iden här frågan. Jag måste emellertid konstatera att inte harstöd i några föreliggande texter från vare sig civilutskott ellerpropositionerna. Därförhar jag, efter att rätt noggrant ha studerat ärendet, funnit att den hållningsom har intagit i frågan står i överensstämmelse med de textersom föreligger från behandling av frågan. Jag har inte haft någonmöjlighet att göra någon bedömning av vilken avsikt civilutskottet har haft isamband med diskussionerna. ställde en följdfråga till mig, om jag skulle vara beredd att övervägaen direkt fördelning på staten och på kommunerna. Jagkonstaterar att den frågan måste ses i sitt sammanhang. Riskfördelningentillkom ju som en följd av att kreditriskbedömningen helt överläts tillkommunerna. Man kan inte ändra på bara den ena punkten, utan man måste dåöverväga en ändring på båda. Omkommuns ansvar för förlust på bostadslån för småhus Dethar under en följd av år byggts villor och egnahem inom områden där efterfrågansannolikt inte är särskilt stor - med undantag av dem som själva har byggthusen. Jag har i detta sammanhang inga erinringar att rikta mot det. Omkommunerna vill "släppa i väg" den typen av bebyggelse och också taett ansvar för den, kan kommunerna göra det genom att bära avförlustrisken, medan de ikläder staten efterföljande . Därför är det, KjellMattsson, svårt att bara överväga hur förlusten skall fördelas. Man måste nogockså ta upp till diskussion hur avvägningen i kreditriskfrågan skall göras. 4 KJELLMATTSSON (c): Jagkonstaterade i mitt inlägg att bostadsministern hade gjort en grundliggenomgång av bestämmelserna. De bestämmelser som ursprungligen har styrtutformningen av anvisningar är . Jag haraccepterat den beskrivning som ges i svaret och bostadsministerns slutsats attutformningen är formellt riktig. Jag refererade bara den diskussion som hadeförevarit i utskottet och den diskussion som pågår ute i kommunerna.Utformningen av föreskrifter avviker alltså från riksdagensbeslut - en sak som naturligtvis inte har blivit känd och föremål för debattförrän en eller annan exekutiv försäljning har förekommit. Jagvill slå fast att förlusterna i detta sammanhang, trots att det underett antal år har byggts många småhus, har varit mycket ringa, också jämfört medde förluster som har uppstått på andra håll inom bostadssektorn. Vadjag framför allt ville ta upp var emellertid frågan om ansvarsfördelningen.Jag är medveten om att vi, som bostadsministern säger, i sammanhanget fårdiskutera om den skall vara 50-50 eller ha en annan proportion. Klart är dockatt vi skall ha ett solidariskt ansvar vilken fördelningsprincip mellan statoch kommun man än kommer fram till - den nuvarande proportionen 40-60 ellernågon annan. Jag tycker att det solidariska systemet stämmer bäst med detåtagände som kommunerna anser sig göra när de tecknar borgen för ett bostadslånför småhus. Fråncenterns sida har vi i samband med de här aktuella besluten varit restriktivanär det har gäUt att gå upp till ett så stort kommunalt åtagande som det harvarit fråga om. Vi kommer naturligtvis att arbeta för att försöka få detsoUdariska borgenssystemet genomfört i stället, som ersättning för detnuvarande systemet med fyllnadsborgen. Jag delar uppfattning att förlusterna på småhushitintills har varit ganska ringa, för att inte säga mycket ringa. Då kan viockså båda konstatera att detta problem inte är särskilt omfattande. 6KJELL (): Det är riktigt att problemet inte är särskiltomfattande, men det kan vara irriterande där det uppträder. Överläggningen var härmed avslutad. 3 § Svar på interpellation 1983/84:142 omstrukturomvandlingen inom dagligvaruhandeln Om strukturomvandlingen inom dagligvaruhandeln 7Finansminister : Herr talman! har frågat mig: 1. om jag avservidta några åtgärder för att ur konsumentpolitisk synpunkt garantera endetaljhandelsstruktur som är lättillgänglig för alla, 2. hur jag ser påavvägningen mellan å ena sidan kommunernas strävanden att utifrån en helhetssynmed stöd i planlagstiftningen tillgodose viktiga konsumentpolitiska intressen,å andra sidan agerande att med stöd ikonkurrenslagen hävda näringsfriheten. Den förändring i butiksstrukturen som sker - och somJan beskriver i sin interpellation - gäller framför allt tätorterna,men kan naturligtvis ha effekter även utanför dessa. Det rör sig här ometableringar i närheten av tätorter av stora dagligvarubutiker med ett utvidgatsortiment. I vilken omfattning och med vilken takt sådana etableringar kankomma att ske är oklart. Jag vill här framhålla att butiker av denna typonekligen har vissa fördelar för många konsumenter. a. låg markhyrakan sortimentet hållas brett och priserna låga. Så till vida svarar dessabutiker mot kravet på låga kostnader och priser. Detta är särskilt viktigt iekonomiskt kärva tider. Å andra sidan måste vi, i ett läge då totalkonsumtionenstagnerar, räkna med att dessa stora enheter inte kan bära sig om intekundunderlag tas från andra butiker. Detta leder till försämrade förutsättningarför de senare och ytterst i vissa fall till nedläggningar. Även om enomstrukturering av handeln kan vara nödvändig och önskvärd finns det en uppbarrisk för att den får konsekvenser som minskar valfriheten och tillgången på enrimlig service. Enligt gällande regler har kommunerna ett ansvar förvaruförsörjningen på konsumtionsområdet. Målet är ett butiksnät som ger allakonsumenter god tillgång till kommersiell service. Den nuvarandebyggnadslagstiftningen ger kommunerna vissa möjligheter att styrabutiksetableringarna, men regeringen har bedömt att dessa möjligheter ärotillräckliga. I förslaget till ny plan- och bygglag som regeringen remitteradetill lagrådet har därför kommunerna givits ökade möjligheter attbestämma bl. a. var olika typer av detaljhandel skall få förekomma. Enligtregeringens förslag skall nämligen användningen av marken för handelsändamålkunna preciseras. Detta kan t. ex. ske genom att kommunerna föreskriver varpartihandel resp. detaljhandel skall få äga mm och även var detaljhandel medlivsmedel eller med skrymmande varor skall få bedrivas. Om strukturomvandlingen inom dagligvaruhandeln handelsändamåletbör inte ske utan särskilda skäl. Sådana skäl kan enligt lagrådsremissen varaatt bl. a. möjliggöra en lämplig butiksstruktur. I lagrådsremissen uttalasvidare bl. a. att butiksstrukturen bör kunna erbjuda ett allsidigt sammansattutbud av varor och tjänster. Ett önskemål är självklart att konsumenten skallkunna välja mellan t. ex. låga priser, närhet till butiken eller högservicegrad. Inom ramen för planeringen bör konkurrensen ges ett så frittspelmm som möjligt för att hålla priserna nere och öka företagens effektivitettill konsumenternas fördel. Planerna måste utformas så att de möjliggör förändringoch förnyelse, t. ex. etablering av nya butiksformer. Kommunerna får alltså genom den nya plan- ochbygglagstiftningen en ökad styrningsmöjlighet. I lagens förarbeten görs ocksåvissa vägledande uttalanden om hur denna möjlighet bör användas. Det är enligtmin mening självklart att beslutsfattarna i kommunerna, som har att ta tillvara alla kommuninvånares intressen, skall fästa stort avseende vidkonsumenternas synpunkter vid sin planering. Jag räknar med att denkonsumentpolitiska kommittén kommer att närmare behandla hur dessa intressenbäst skall kunna tillgodoses bl. a. genom ett förbättrat beslutsunderlag förkommunerna. Jag har alltså för dagen ingen avsikt att föreslå någraytterligare åtgärder. Då det sedan gäller frågan om avvägning meUan konsumentpoUtiskaintressen och näringsfriheten, vill jag framhålla att här principiellt settinte finns något motsatsförhåUande. () har attverka för en konkurrens som är önskvärd från allmän synpunkt. Häri ingår attvärna om näringsfriheten därför att den normalt driver utveckUngen framåt ochstimulerar företagen att vara effektiva och hålla rimUga priser, vilket är tillfördel för konsumenterna. Att NO särskilt i en rad fallhar uttalat sig om enskilda kommuners handlande i ohka etableringsfrågor berorpå att NO enligt sin instmktion har att uppmärksamma olämpligakonkurrensbegränsande effekter av samhällsåtgärder och verka för att inslag somonödigtvis begränsar konkurrensen undviks. I anmälningar till NO från bl. a. olika företag harhemställts att NO prövar kommunernas agerande vid vissa butiksetableringar frånkonkurrenssynpunkt. NO har därefter gjort en bedömning av de oUka fallen och iuttalanden till kommunerna bl. a. framhållit värdet av att nya butiksformertillåts etablera sig. Ser man närmare på de olika uttalandena finner man att NOinte ensidigt framhållit vikten av etableringsfrihet. Detta har medfört bl. a.att NO rekommenderat lågprisetableringar i områden där det saknats tillräckligalågprisalternativ, men också framhållit vikten av att butiksstrukturen skallinnehålla oUka slags butiker, såväl lågpris- som närhetsbutiker. Det är naturhgtvis sedan en uppgift för den enskildakommunen att väga dessa synpunkter mot andra intressen som kan göra siggällande i det enskilda fallet. Det går inte att generellt uttala sig om vilkentyngd som bör tillmätas de olika aspekterna. Såväl konkurrens- ochnäringsfrihetsintressen som konsumenternas intressen av lättillgängliga butikerär naturligtvis relevanta i dessa sammanhang. Hur regeringen allmänt ser pådessa frågor framgår mer utförligt av det förslag till ny plan- och bygglag somjag tidigare hänvisat till. Vidareräknar jag med att det kommer att ske ett fortsatt utvecklingsarbetebeträffande underlaget för kommunernas planering av varuförsörjningen. 8 (): Jag vill först tacka för svaret på mina frågor. I min interpellation har jag kort beskrivit denstrukturomvandling som f. n. sker inom svensk dagligvaruhandel och desvårigheter som kommunerna har när det gäller att leda utveckUngen mot måletatt få ett butiksnät som ger alla konsumenter en god tillgång till service. Låt mig först göra klart att det inte är en omstruktureringsom leder till nya typer av butiker eller nya former för distribution av varorsom jag är bekymrad över. En sådan är säkert både nödvändig och önskvärd urkonsumentsynpunkt. Även inom det här området måste bl. a. den tekniskautvecklingen tillvaratas. Nej, vad som är allvarligt i den här utvecklingen-och det rör sig ofta om etableringar av ganska stora enheter - är attetableringarna sker i en situation när något behov av ny säljyta inteföreUgger. Tvärtom kan hävdas att dagligvamhandeln har betydandeöverkapacitetsproblem och att man med dagens kapacitet kan klara envamförmedling som omfattar ytterligare . Det låga kapacitetsutnyttjandetär således ett problem i sig. De etableringar jag åsyftar kan med en grov indelningsägas bestå av två typer. När det gäller den ena typen söker man etablering ilokaler som byggts för annan verksamhet. Påfallande ofta rör det sig om lokalerför bilhandel. Dessa etableringar leder till en oplanerad splittring av handelnfrån stadskärnor och bostadsområden till lägen som för tillfället ärtillgängliga och billiga. Lägena är trafikorienterade, och dagligvaruhandelnleder fill ändrade trafikströmmar. Kommunerna är i allmänhet negafiva tillsådana etableringar. Företag besvärar sig och anmäler kommunernas agerandetill bl. I denna typ av etableringar finns också oseriösa inslag, därman stmntar i allt vad lagar och regler heter. När det gäller den andra typen av etableringar söker mansig fill halv- eller helexterna lägen, och det är här fråga om nya lokaleravsedda för detaljhandel. hänger etableringarna samman medstadsplaneändringar där industrimark - i några fall parkmark - omvandlas för handelsändamål. Etableringarna har i allmänhet en säljyta och en planerad försäljning motsvarande ca 10 000 konsumenterstotala inköp från dagligvamhandeln. Vilka blir då effekterna av etableringen av dessastorskaliga enheter på en marknad utan egentlig tillväxt? Finansministern sägeri svaret att dessa stora enheter inte kan bära sig om inte kundunderlag tasfrån andra butiker, och att detta leder till försämrade fömtsättningar för desenare och i vissa fall till nedläggningar. Det finns enligt finansministern enuppenbar risk för att den här typen av omstmkturering av handeln fårkonsekvenser som minskar valfriheten och tillgången till en rimlig service. Jag viUsäga att jag till fullo instämmer med finansministem och att jag är Om strukturomvandlingen inom dagligvaruhandeln Om strukturomvandlingen inom dagligvaruhandeln tacksam att han gjort den bedömningen. Det är sammabedömning som lett till att jag i interpellationen ifrågasätter om inte ett avde mera centrala konsumentintressena nu blivit att hejda utslagningen avdagligvarubutiker som "ligger rätt". Nytillskotten skapas ju under enperiod när vi i stort sett ligger kvar på den efterfrågevolym som gällde försnart sedan. En sådan utveckUng leder ofrånkomligen till storaingrepp i det befintliga butiksnätet. I sitt svar säger finansministern vidare att det är oklarti vilken omfattning och i vilken takt etableringar av den typ jag berört kankomma att ske. Det är möjligt att detta är oklart. Men det borde inte vara det.I fackpressen kan man följa vad som hänt och vad som planeras. Jag tyckerutvecklingen är tillräckligt oroande för att man skall försöka bringa ökadklarhet i vad som håller på att ske och vilka effekter detta får förkonsumenterna. I mitt eget hemlän ser jag på ganska nära håll vad som håller påatt ske. Jag vill fråga finansministern om han skulle kunna överväga att somett första steg ge i uppdrag att nogsamt följa utvecklingen. Det är naturligtvis kommunerna som har ansvaret förplaneringen av varuförsörjningen. Och det är givetvis bra att kommunerna får enviss ökad styrningsmöjlighet när den nya hargenomförts. Med den erfarenhet jag själv har av stadsplanering villjag nog påstå att den nya inte bör framställas som något"Sesam öppna dig" när det gäller att tackla de frågor vi nudiskuterar. Däremot pekar finansministem på en mycket vikfig punkt, nämligenbeslutsunderlaget för kommunerna i dessa sammanhang. Han räknar med attkonsumentpolitiska kommittén skall behandla den frågan. Jag har haft litetsvårt att se att detta framgår av nuvarande direktiv, men man kanske kan fåfråga om finansministern avser att ge ytterligare direktiv i denna fråga - denär utomordentligt väsentlig. Ett bättre beslutsunderlag för kommunerna skullesannoUkt få större betydelse än smärre formella ändringar i planlagstiftningen. Det är ju så att kommunerna även med dagensplanlagstiftning har betydande möjligheter att styra denna utveckUng. Men oftasaknas kunskap om detaljhandeln och om konsekvenserna av nyetableringar ochvilka förändringar dessa kan komma att medföra i kommunerna. Olika kedjor gerofta olika information. Neutrala organ som skulle kunna bistå kommunernasplanerare saknas tyvärr. Så till min andra fråga som gäller NO;s,, agerande. I tre av elva fall har detta gällt mitteget län . I flertalet fall följer det samma mönster. Företagen vändersig till NO för att, mot kommunens intenfioner, få möjlighet att etableradetaljhandel med dagligvaror i externa lägen. I flera fall är det s. k.pirater som struntar i de spelregler som gäller för etablering och försäljning.På detta finns exempel i min egen hemkommun . Kommunema hänvisar till sitt ansvar församhällsplaneringen genom det kommunala planmonopolet. NO säger att kommunernastillämpning av planmonopolet är konkurrenshämmande. från NO;s kansli, som jagskall be att få återge: Byggnadslagstiftningenborde ändras så att kommunerna får mindre möjligheter att påverkadetaljhandelsstrukturen. Kommunerna bör bli skyldiga att ta hänsyn till att denfria konkurrensen upprätthålls när de behandlar etableringsärenden. Jaghar talat med många kommunalmän som med utgångspunkt i sådana här uttalandenifrågasätter vilka ambitioner som ligger bakom NO;s agerande på olika håll ilandet. Detankommer naturligtvis inte på mig att värdera vare sig kommunernas eller NO:sagerande. Men jag tycker det är allvarligt, när man från kommunalt håll alltoftare får höra att '-'vi kan inte stoppa oönskade etableringar med stöd avplanlagsfiftningen", eller när man från den seriösa handeln på en ortifrågasätter om man längre kan lita på kommunernas stadsplanering. Detvore illa, tycker jag, om sådana uppfattningar breder ut sig. En UtveckUngliknande djungelns lag på detta område tjänar ingen i långa loppet. Somförlorare står stora konsumentgrupper såsom äldre, handikappade ochbarnfamiljer utan tillgång till bil och som för sin försörjning med färskvarorär beroende av närheten till butik. Det är ytterst kommunerna som måste taansvaret för dessa grupper, men då får inte det kommunala planmonopoleturholkas. Jag skulle vara tacksam om finansministem på den här punkten någotförtydligade sitt svar. Jag tror att är Uka medveten som jag om hur svårt detalltid är att i det enskilda fallet göra en avvägning och en bedömning i dessafrågor. Principiellt kan vi ha mycket klara uppfattningar om det skadliga i atten överkapacitet inom detaljhandeln drivs fram, om hur vissa typer avetableringar, som skenbart ter sig som en utveckling i fråga om detaljhandelnsstmktur, i stället leder fill en försämring av denna struktur. Men i detenskilda fallet, där man skaU göra en avvägning mot den andra principen för vårnäringsfrihetslagstiftning - nämligen rätten till etablering och värdet av enfri konkurrens som skall ställas mot de eventuellt skadliga verkningarna -förstår jag om kommunen, och , kan ha svårt att nåfram till klara och entydiga bedömningar.