prot · G70954 · 1983-12-31 00:00:00 — Inte på mången god dag har nationen varit så delad.Socialdemokraterna tar strid framför samförstånd - den s. k. öppna handenspolitik har blivit den knutna nävens. När landet är i stort behov av samling,väljer socialdemokraterna strid med de demokratiska partierna, med helanäringslivet och med en kraftig majoritet av vårt lands opinion. Ett sådant handlande kan bara innebära attsocialdemokraterna går en kall och mörk politisk tid till mötes. 87STEN (): Argumenten för löntagarfonderna är redanframförda, och jag vill inledningsvis erinra om den redovisning som tidigarehar lämnats här om hur diskussionen om fonder gick att föra medcentern och och t. o. m. med arbetsgivarorganisationernasföreträdare. I stället har de nu sökt sig till vulgärpropagandans agitatorer ilöntagarfondsfrågan. har även de anslutit sig till högerkrafternas alltmeraggressiva angrepp på arbetarrörelsen, fackföreningsrörelsen och därmed demedlemsskaror dessa företräder. Detta tar sig uttryck i angreppen på densolidariska lönepolitiken, delar av arbetsmarknadspolitiken osv. - allt gottoch väl illustrerat i protokollen från denna hösts debatter i kammaren, bl. a.i samband med behandlingen av några av arbetsmarknadsutskottets betänkanden. Det har gått så pass långt att de borgerliga partiernai denna kammare kräver att de fackliga organisationerna skall uppge sinasjälvklara skyldigheter att värna sina medlemmars rättigheter, vilket inteinnebär någonting annat än krav på att de skall uppge ingångna avtal. Det som kravenfrämst gäller nu är ungdomar , men det finns andra exempel. De borgerliga partierna i vårt land motsätter sig nu allaåtgärder som vi vidtar för att också de välbeställda skall vara med och bärasin del av den ekonomiska krisens bördor. Nämnas kan att när vi lägger framförslag om andra principer för jordbruksförhandlingarna, drar vissa borgerligapartier upp till kamp, som de mästrar de fackliga organisationernasförsvar av redan ingångna avtal. I det ena fallet tål man inte ens enförändring av grunderna för förhandlingen, medan man i det andra fallet anserdet lämphgt att de fackliga organisationerna skall frånträda det de redan haruppnått för sina medlemmar. Ser man dessa angrepp tillsammans medvulgärpropagandan mot löntagarfonderna klarnar mönstret. Omsvängningen ilöntagarfondsfrågan var en seger för , då dedärigenom förmådde samla de borgerliga i ett för deras syften ganska klartmönster. Det gällde att hålla arbetarrörelsen borta från den politiska makten1982, och när detta inte lyckades gäller det nu att brygga för former hur deefter - som de hoppas - en seger i valet skall kunna hällafackföreningsrörelsen i schack. Det är ingen tillfällighet att moderataföreträdare med förtjusning studerar exempel i andra länder där facket tyglasmed hög arbetslöshet och hård lagstiftning. Detta klassmönster för politiken,som vi i vårt land varit relafivt förskonade från, drivs så fram av moderaternai vetskap om att en stark fackföreningsrörelse är största hinderför att kunna föra samma högerpolitik i vårt land som drivs imånga av industriländer. Mot denna bakgrund och med denna insikt har jag sett allade aktioner, uppvaktningar och brev som vällt över oss ilöntagarfondsfrågan från enskilda, företag och dessa för ändamålet bildadeorganisationer. Det är inte löntagarfonderna i dess nuvarande form som i sig ärmålet. Det är den samlade arbetarrörelsen som skall pressas tillbaka. Men till dem som kostat på oss de senaste dagarnashelsidor i pressen vill jag bara hälsa; Vi ser mönstret! Vi vet vår uppgift ochskall bekämpa de reaktionära krafterna och försvara och föra vidare de finatraditioner svensk arbetarrörelse har i byggandet av ett bra demokratiskt landför landets alla medborgare. Därför, herr talman, yrkar jag bifall till förslaget ominförande av löntagarfonder. 88SONJA REMBO (m); När socialdemokraterna nu tvärtemot störredelen av svenska folkets vilja pressar fram beslutet om kollektiva s. k.löntagarfonder, i vilka de fackliga organisationerna får majoritet, måste manfråga sig hur löntagarrepresentanterna avser att använda sitt inflytande iföretagen och hur de kommer att förvalta sitt ägaransvar. Vilkanäringspolitiska visioner kommer att vägleda dem? I konstateras att löntagarfondernasplaceringspolitik och löntagarnas ägarinflytande innebär starka krav på attfackföreningsrörelsen bygger upp en egen näringspolitisk kompetens och utformarinvesteringspolitiska program som väger samman lokala och regionala fackligagruppers behov med nationella branschperspektiv. 1 den näringspolitiska rapportsom presenterades 1981 konstaterades att det system som snabbtförenar företagens krav på vinster och löntagarnas krav på fördelningspolitiskrättvisa inte kan uppnås med enstaka punktinsatser i den ekonomiska politiken,utan kräver ett omfattande program som medför kursändringar på många olikaområden med sikte på en mer sammanhållen ekonomisk politik och näringspolitik. LO förespråkar där ett system, där de stora företagen iregelbundna företagsvisa förhandlingar med statsmakterna förhandlar ominvesteringar för forskning och utveckling, om exportprispolitik,marknadsföring, produktivitets- och kvalitetsfrågor, miljöfrågor,arbetsmarknadsfrågor etc. Enligt samma rapport har arbetarrörelsen alltid sett encentral övergripande planering och en styrning av den ekonomiska utvecklingensom de viktigaste elementen i näringspolitiken. Trots de klara rekommendationersom antagits vid en rad kongresser konstateras att någon sådan centralplanering inte kom till stånd under tidigare socialdemokratiska regeringar.Förklaringen anses vara att regeringen inte bedömt att de medel som den hafttill sitt förfogande för att styra näringslivets utveckling varit tillräckliga.LO-rapporten tillhandahåller dessa medel. Rapporten anser att det måste skapas en bredsamarbetsvilja som möjliggör förhandlingar och överenskommelser mellanföretagen och staten. En grundläggande förutsättning är att löntagarnaaccepterar större vinster i företagen och att företagarna accepterarlöntagarfonder. En nödvändig förutsättning anses också vara att företagarnaaccepterar en utbyggd och effektiviserad prisövervakning, en aktivareinvesteringspolitik inom och en mer restriktiv bedömning avutlandsinvesteringarna. Om denna samarbetslinje inte accepteras av näringslivet, förutses en ogynnsam ekonomiskoch politisk utveckling i . Och så konstaterar rapporten: Ifallarbetarrörelsen vid ett kommande regeringsinnehav inte lyckas uppnå ettsamarbete med näringslivet på de villkor vi här angett, måste den, för att ommöjligt undvika denna sämsta variant, göra största möjliga insats för att fåtill stånd en industriell expansion även utan det privata näringslivetsmedverkan. Det viktigaste medlet härför måste bli en tämligen omfattandereglering av näringslivet och en kraftig utbyggnad av den statligaindustrisektorn. I rapporten sägs vidare att det för denna planering krävsen betydande central samordning och avstämning. Staten måste vidga sittengagemang inom de expansiva branscherna med egna företag i olikasamarbetsformer för att få en starkare bas för ett inflytande inäringspolitiken. De expansiva branscherna skall lokaliseras genom löpandebranschutredningar inom . Det sägs också vara ett samhälleligtintresse att löntagarnas möjligheter att direkt vara med och påverka sådanafrågor som rör nedläggningar, etableringar, utbyggnader, köp och försäljningarav företag, etc. måste förstärkas. Löntagarfonderna kommer successivt att ledatill detta resultat. Det centrala samordnings- och styrmedlet inäringspolitiken skall vara ett system med regelbundna förhandlingar, avtalmellan staten och de storföretag som dominerar den svenska ekonomin. Med etthanterligt antal förhandlingar och avtal skulle man kunna uppnå en god täckningav de väsentliga delarna, i första hand den konkurrensutsatta sektorn. Dessa tänkta avtal skulle avse investeringar ochproduktionsutvidgning i linje med planeringen inom branschen, sättet att lösamiljöfrågor, den tekniska utvecklingen och produktivitets- ochkvalitetsfrågorna, exportprispolitiken, lokaliseringsåtagandena,arbetskraftsfrågorna etc. För att genomföra denna politik förordas att detskapas en näringspolitisk nämnd på hög nivå för den företagsnäranäringspolitiken. Den skulle vara sammansatt av representanter förIndustriverket, Investeringsbanken, , löntagarfonderna, affärs-och sparbankerna. Nämnden skulle under industridepartementet vara ansvarigför den industripolitiska planeringen och samordningen. Löntagarfonderna sessom en naturlig och viktig del i systemet. Som ytterligare ett medel att styranäringslivets utveckling nämns direkta beslut av myndigheterna. Denna metodanses främst tillämplig när det gäller att hindra företag att vidta ickeönskvärda åtgärder, vilket är aktuellt ur näringspolitisk synpunkt främst närdet gäller konkurrensbegränsningar och etableringar samt i viss månmiljöfrågor. LO önskar också en förstärkning av nuvarande lagstiftning,särskilt med avseende på kontroll av företagsförvärv och uppdelning avmarknadsdominerande företag. Som ett komplement till planinstitut ochbyggnadslagstiftning borde det vidare enligt rapporten vara nödvändigt attinföra någon form av tillståndsprövning för etablering på regional eller lokalnivå. Denna tillståndsprövning skall bygga på två principer, nämligen dels ensamhällelig insyn och ett samhälleligt inflytande över etableringarnasomfattning och inriktning,dels en prövning av enskild persons lämplighet som företagare och arbetsgivare. , antog också ,, ett industripolitiskt program. Enligt SIF-utredarna börsyftet med allekonomisk politik inkl. industripolitiken vara att påverka resursanvändningen, såatt en samhällsekonomiskt riktig användning kan uppnås. Med samhällsekonomiskeffektivitet avses att produktionen måste uppnå största möjliga produktionsvärdeinom näringslivet, som politiskt uppställda produktionsmål inom denoffentliga sektorn skall uppnås till lägsta möjliga kostnad. Industrinsutveckling måste enligt rapporten inordnas i ett större samhällsperspektiv,vilket innebär att övergripande ekonomisk-politiska mål för industriproduktionoch utveckling måste uppfyllas. Näringspolitiska åtgärder som anges är bl. a.att samhället tar ett större ansvar för att nya industriprojekt planeras ochgenomförs, att årliga avsättningar av företagens vinster sker företagsvis iinvesteringsfonder under fackligt inflytande och att felaktiga nedläggningar avbefintliga industrier förhindras. Någon form av löntagarfonder ansesofrånkomlig. För att åstadkomma den samordning av industrins investeringar somanses nödvändig fordras att staten åtar sig det övergripande ansvaret för attsamhällsekonomiskt önskvärda investeringar genomförs inom industrin. a. börde industripolitiska myndigheterna systematiskt pröva viktigare investeringarfrån samhällsekonomisk synpunkt. Staten måste också ta det övergripandeansvaret för att nedläggningar av företag och anläggningar förhindras, om dessaur samhällsekonomisk synpunkt bör drivas vidare. Den samhällsekonomiskaönskvärdheten av fortsatt drift av nedläggningshotade företag bör ocksåsystematiskt prövas. Rapporten föreslår att en lag om samhällsekonomisk prövningav strukturförändringar införs i syfte att ge de industripolitiskamyndigheterna möjlighet att förhindra större kapacitetsutbyggnader, som ärfelaktiga ur samhällsekonomisk synpunkt, att ålägga företagen villkor, så attstörre investeringsprojekt blir samhällsekonomiskt lönsamma, att styra lokaliseringoch tidsförläggningar av nya industriprojekt och att bedöma om fortsatt driftav nedläggningshotade företag är samhällsekonomiskt motiverad och om så ärfallet föreskriva att företaget skall utbjudas till försäljning. Förslaget förutsätter utomordentligt långtgående statligplanering av hela industrisektorn. För att handlägga planeringsarbetet ochgenomföra planerna föreslås ett system med branschstyrelser, som skall svaraför att utvecklingen inom resp. bransch blir samhällsekonomiskt riktig. Deindustripolitiska myndigheterna förutsätts branschvis upprätta offensivastrukturplaner, som skall omfatta en framförhållning . Somunderlag för dessa planer skall givetvis finnas motsvarande planer inom deenskilda företagen. Dessa fackliga ambitioner står i god samklang med liknandetankar i det socialdemokratiska partiprogrammet. Däremot har de mycket litetatt göra med den marknadsekonomi som finansministern tidigare under debattenbekände sig till. Man kan inte undgå att fråga sig hur en finansminister somhyser sådana tankar trots det kan lägga fram detta eländiga fondförslag. Förslaget om s. k. löntagarfonder handlarinte om att trygga jobben. Det handlar inte om ökad insyn och ökatmedbestämmande för arbetare och tjänstemän i företagen. Det handlar inte om atttrygga pensionerna och inte heller om hur vi skall klara den ekonomiska krisen.Det handlar om hur man i skall införa en socialistisk planhushållningdär den fackliga, politiska och ekonomiska makten förenas i e/f system som denenskilda människan har att underordna sig. Vi moderater kommer alltid attbekämpa ett sådant system. 89BÖRJE (): Jag motsätter mig bestämt regeringens förslagom s. k. löntagarfonder. Jag vill uppehålla mig vid förslagetsregionalpolitiska konsekvenser. Förslaget innebär att pengar kommer att gå frånde små företagen och deras anställda till de största och rikaste aktieägarnasfickor. Det innebär också att pengar kommer att tas från det stora flertalet avvåra kommuner och föras till framför allt och några få andra störrestadsområden. Förslaget innebär alltså ytterligare centralisering av makt,arbete och bebyggelse. Det är uttryck för 1980-talets socialistiskacentraliseringspolitik. upplevde vi en socialdemokrati och ensocialistisk LO-ledning som var negativa till de små företagen, tilllandsbygden, till de små kommunerna osv. - och i motsvarande grad ensidigtpositiva till storföretag och storstäder. Den politiken har efterlämnatsvårläkta sår i stora delar av vårt land. står det allt klarare att detär de mindre företagen -och många nya sådana - som måste vara stommen inäringsliv och sysselsättning. Detta är nödvändigt för att vi skall kunna klaraoss ur krisen. Men de socialistiska, centralistiska fonderna blockerarsåväl psykologiskt som i sak en sådan positiv utveckling. Vi ser hurregeringen och också andra krafter är kallsinniga mot de stora delar av vårtland som har regionalpoHtiska bekymmer. Ännu har man väl inte så öppet ochensidigt som vägat favorisera stora städer och stora företag. Menmed de s. k. löntagarfonderna torde resultatet bli just en 60-talsmodell - dvs.centralisering av makt, arbete och bosättning. Detta fondsystem hindrar enpositiv utveckling - och det drabbar hårdast de svagaste områdena ochfolkgrupperna. Detta ärnaturligtvis tvärtemot vad svenska folket önskar. Landsbygden och det stora flertalet kommuner tål inteytterligare flyttlasspolitik. De folktäta områdena skulle få ytterligareträngsel, trafikproblem och försämrade miljöförhållanden. arbetar för att olika delar av landet, landsbygdsåväl som storstad, i balans med varandra skall kunna utvecklas genom etteffektivt näringsliv och med goda livsmiljöer. Därför måste vi stopparegeringens fondförslag. Jag yrkar avslag på regeringens förslag ochbifall till reservationer. Kammarenbeslöt att förhandlingarna skulle fortsättas vid morgondagens Nr 54 sammanträde. 13 § Kammaren åtskildeskl.