prot · G70971 · 1983-12-31 00:00:00 — Alla andra familjer, de som liksom många LO-familjerhar obekväma arbetstider, de som har flera barn, de som själva vill ta hand omsina barn under deras viktiga och snabbt flyende uppväxtår, de som vill ellermåste ordna sin barntillsyn privat och de som kanske har flera tonåringar göresig inte besvär. Allt fler barnfamiljer upplever också det fagra talet omsolidaritet och skatt efter förmåga som ett svidande hån. Det brukar sägas att skatten inte tar någon hänsyn tillhur många som skall leva på hushållsinkomsten. Verkligheten är värre än så.Skatten blir i själva verket högre ju fler som skall leva på hushållsinkomsten.I linje med den förment jämlika målsättningen gräver skatten ett allt djuparehål i lönekuverten, ju ojämnare inkomsten är fördelad inom familjen. Allrahårdast drabbar skatten dem som i stort sett har bara en enda inkomst. Mensamtidigt vet vi utomordentligt väl att ju fler barn det blir i en familj,desto vanligare är det att en förälder är hemma eller arbetar kort deltid.Flerbarnsfamiljen har därför blivit det främsta offret på den jämlikhetensaltare som kräver att alla föräldrar skall förvärvsarbeta också när barnen ärsmå. Allt fler tvingas också söka socialbidrag för att få ihop till skatten. en för många familjer djupt förödmjukande situation. Socialministern lyser med sin frånvaro, trots atthan måste vara medveten om att här också skulle diskuteras familjepohfik. Jagskall i stället fråga såsom representant för regeringspartiet:Skall det vara så här? Skall familjer med vanliga inkomster behöva betala fleragånger mer i skatt än de får tillbaka i form av barnbidrag och inkomstprövatbostadsbidrag men ändå allt oftare behöva socialbidrag för att klara ekonomin? är det enda parti som år harprotesterat mot denna djupt orättfärdiga skattepolifik. Det gläder oss attfolkparfiet och nu börjat komma oss till mötes. Men låt mig, herr talman, återgå till dagens verklighet.Det är nämligen så att ju mer en familj behöver en kassaförstärkning, destomindre får den behålla. I radioprogrammet berättade en ungmamma i med fyra barn - det yngsta var ännu spädbarn - att hennes manunder hade jobbat för attnödtorftigt kunna hålla ekonomin över vattenytan. Och hon har helt rätt! Enfamilj med tre eller fyra barn och som normalt tjänar . extra för att få en kassaförstärkning på 500kr. Situationen för denna familj i skulle inte heller blibättre om mamman tog förvärvsarbete, inte ens om hon fick in de fyra barnen pådaghem. Hur den här familjen än bär sig åt kan den inte av egen kraft förbättrasin ekonomi. Den s. k. fatfigdomsfällan slår igen för allt fler av de familjersom skaffar sig de barn vårt land säger sig behöva. Jag skulle än en gång vilja fråga socialdemokraternastalesman: det behöva vara så här? I dessa de yttersta av dagar börjar äntligen detuppmärksammas som vi moderater år efter är har hävdat från riksdagenstalarstol, nämligen att det utan jämförelse största familjepolitiska stödet,det som går till den kommunala barnomsorgen, främst kan användas när familjenär liten, när det är ett eller på sin höjd två barn. Flerbarnsfamiljerna,liksom glesbygdsfamiljerna får minst nytta av stödet. Trots dettahar socialdemokraterna kategoriskt vägrat att röra ett finger för att ge dessaekonomiskt sämre ställda familjer någon valfrihet eller rättvisa vadbarnomsorgen beträffar. ansluter man sig uppenbarligen till denorimligt reaktionära uppfattningen att detta att sköta barn är ett jobb bara omdet gäller att ta hand om andras barn. Att ta hand om sina egna barn ärtydligen inte bara ojämlikt utan är även inte ett vitten värt. Ändå vetfinansdepartementet utomordentligt väl att stat och kommun inte på något vishar råd att bygga daghem ens åt alla dem som har tvingats ställa sig ikö. Skall det behöva vara på det här viset? Ämnarsocialdemokraterna även pä detta område fortsätta med sin djupt orättfärdigafördelningspolitik? Skulle en familj ordna sin barnomsorg själv, något somfaktiskt är ganska vanligt i LO-familjer och i familjer med flera barn, så kanekonomin t. o. m. bli ännu sämre. För någonfid sedan fick jag ett brev från ett ungt föräldrapar. 10 protokoU 1983/84:70-71 industriarbetare.De hade två små barn. De betalade en hyra på . De hade räknatut - och kände väl av - att de låg långt under existensminimum. De hade underen försökt hanka sig fram med hjälp av handlån frän släktingar, mentill sist gick det inte längre. Hustrun återgick till sitt gamla förvärvsarbetepå trekvartstid, och en granne tog hand om barnen för . Men de märkte snart att ekonomin inte blev ett dugg bättre,helt enkelt beroende på att de måste betala barnomsorgen med vad som blev kvarefter skatt och avtrappade bostadsbidrag. Först när de fick plats i denkommunala barnomsorgen gick ekonomin ihop. Så här slutar det här unga paret sitt brev; "Ändå varkommunal barnomsorg en sämre och en obekvämare lösning för oss. Vi vet attdaghem för våra två små barn kostar . Det är femgånger mer än det kostade när vår grannfru tog hand om barnen. Skall det behövavara så här?" Vad säger socialdemokraterna? Skall man fortsätta attdiskriminera privat barnomsorg? Skall man fortsätta att göra det omöjligt förbarnfamiljer att klara sin barnomsorg själva, även om den bara kostar enbråkdel av vad den kommunala barnomsorgen skulle ha kostat? I debatten påtalas ofta, och med rätta, den starkastyrningen av familjerna mot förvärvsarbete för båda föräldrarna och kommunalbarnomsorg för alla barn. Alla andra alternativ har i en förment jämlikhetsnamn successivt svällt ut. Men frånvaron av allt vad alternativ heter medförnaturligtvis också otrygghet för de familjer som har tillgång till kommunalbarnomsorg. Vad händer t. ex. de familjer som vill ha eller kanske får etttredje barn men som anser att det blir för tungt att kombinera fortsattförvärvsarbete med fortsatt barnomsorg? Många småbarnsfamiljer tyckerfaktiskt att det är lika berikande och sfimulerande att självata hand om barnen. Varför anses det så chockerande? Varför skall manmålmedvetet missgynna alla andra barnomsorgsformer, också sådana som kanskeskulle kunna göra det möjligt för flerbarnsfamiljerna att behälla ettförvärvsarbete som betyder mycket för dem? Den socialdemokratiska jämlikhetsdoktrinen påfamiljepolitikens område har i grunden kapsejsat. Inte ens de mest gynnadebarnfamiljerna upplever normalt den utjämning mellan år med barn och utan barnsom ändå borde vara en ay de främsta målsättningarna för en sundfamiljepolitik. Det är över huvud taget inte bara meningslöst utan direktvilseledande att redovisa familjepohtiken som de belopp som betalas ut ibarnbidrag, bostadsbidrag eller fill barnomsorg, så längebarnfamiljerna i tvingas betala långt mer skatt i förhållande tillderas förmåga än i något annat land. Skall familjepolitiken verkligen kunnainnebära ett stöd för familjerna, måste man redan vid beskattningen ta hänsyntill barnfamiljernas lägre ekonomiska bärkraft, kommer längre fram under debatten attutförligt redogöra för vårt förslag till ett grundavdrag för barn vid denkommunala beskattningen. Vidare måste vård av barn allfid betraktas som ett värdefulltarbete, oavsett om det utförs av föräldrarna eller av en privat eller kommunalersättare. I vår stora familjepolitiska motion återkommer vi också i är med ettkrav på en vårdnadsersättning för alla barn , ett skattefrittbelopp på . Det skulle faktiskt inte bara minska klyftan i stöd mellankommunal barnomsorg och annan barnomsorg, utan det skulle också innebära ettbetydligt bättre stöd till de familjer som har låga eller vanliga inkomstereller flera barn än om ersättningen i stället gjordes skattepliktig, för dåmister man nämligen också bostadsbidrag. Jag skall allra sist be att få upprepa de frågor som jaghar ställt till representanten för socialdemokraterna: Är det rimligtatt familjer ofta skall behöva betala mer i skatt än de får ibarnbidrag och bostadsbidrag och ändå allt oftare behöva söka socialbidrag föratt klara ekonomin? År det rimligtatt allt fler av de familjer som föder och fostrar de barn som vårt land sägersig behöva skall hamna i den s. k. fattigdomsfällan? Tyckersocialdemokraterna fortfarande att det är höjden av solidaritet att låta stödettill barnomsorgen gå till de små familjerna, medan de stora barnfamiljernapraktiskt taget inte får någon del av detta stöd? Tycker socialdemokraternaatt det är rimligt att en bra barntillsyn som barnfamiljerna kan ordna självaoch som kanske bara kostar en bråkdel av den kommunala skall, göras ekonomisktoöverkomlig för allt fler barnfamiljer? Varför låtersocialdemokraterna garantibeloppet i föräldraförsäkringen - det som utgår tillde försäkringsmässigt allra sämst ställda - stå och stampa oförändrat på 37kr., när föräldrapenningen i övrigt följer löneutvecklingen? Vad tänkersocialdemokraterna göra ät existensminimireglerna? Är det rimligt attflerbarnsfamiljerna skall uteslutas från rätten tillexistensminimiavdrag därför att de kanske bor i ett småhus eller därför att enav föräldrarna frivilligt tar hand om de egna barnen? Jag lyssnade med intresse på . Han sade: Vi vill inte ha ett samhälle som delar upp medborgarna i starkaoch svaga, som lockar med en mer eller mindre illusorisk frihet för vissagrupper. Jag tycker att det var en förnämlig sammanfattning av den hitfills fördasocialdemokratiska familjepolitiken. 66RUNE (): En regering har det privilegiet att kunna tainitiativ och att ha initiafivet i sin hand. Men när det gällerfamiljepolitiken måste jag säga att den socialdemokratiska regeringen helt hartappat initiativet. I stället befinner sig regeringen helt på defensiven, heltutan förslag, trots deklarationer som gjorts inte minst från socialministerSten sida. Man är så mycket på defensiven att varken socialministerneller biträdande socialministern är närvarande vid en familjepolitisk debattdär de frågor som är så betydelsefulla berörs. Samtliga borgerliga partier harlagt fram familjepolitiska förslag, men regeringen står tomhänt. Det är dagenssituation. Det innebär att socialdemokraterna inte har något förslag till dennavårriksdag. Då är frågan huruvida den socialdemokratiska regeringen tänkerhoppa på det tåg som finns - eller vad regeringen skall göra. Familjepolitiken diskuterades mellan partiledarna ,och partiledare redovisade mycket ingående detförslag som vi har lagt fram i en familjepolitisk motion. Där föreslär vi endirekt höjning av barnbidraget med . och en höjning av flerbarnsstödetmed . som skall utgå fr. o. m. andra barnet. Detta är ett konsumtionsstödsom skall utjämna de ekonomiska skillnaderna mellan barnfamiljer och ickebarnfamiljer. Skattefrågan har vi också tagit upp i vår motion. Vi harbegärt att skattereduktionen för hemmamakar och ensamföräldrar skall höjas till4 . Den är på . När den infördes varden av basbeloppet. Då kan ni själva räkna ut vad det egentligenskulle vara , men vi har begärt detta. När det gäller vården återkommer vi med vårt förslag om envårdnadsersättning och att den period under vilken ersättning utgår skallbyggas ut ytterligare . Jag lyssnade på , närhon ställde frågor till . Hon undrade om ochsocialdemokraterna tycker att det skall vara så, att de ungefär två tredjedelarav barnfamiljerna som själva värdar sina barn eller ordnar sin barnomsorg inteskall få någonting, medan de som har barnomsorg får ganska storabelopp. Då tänkte jag på att jag har suttit så länge i att jag harvarit med när vi från sida har ställt samma frågor inte bara tillsocialdemokraterna utan även till , då ochsocialdemokraterna var de absolut främsta motståndarna till någon form avvårdnadsersättning. är med påvårdnadsersättningen. är det bara socialdemokraterna kvar, om jag räknarbort kommunisterna. Då är det rätt intressant att erinra om följande, som jagtidigare har sagt till . Det var ettcenterförslag som sedan socialdemokraterna ställde sig bakom - och alltjämtstöder. När det sedan gällde flerbarnstillägget var socialdemokraterna absolutamotståndare, men accepterade ni också detta. Vi slogs, EvertSvensson, i för statsbidraget till familjedaghem. Ni varmotståndare, men gick till slut även med på det. Ni har sannerligen icke varit några pådrivare i familjepolitiskafrågor. Ni har varit nej-sägare. Men jag är övertygad om att ni så småningomäven kommer att tvingas att acceptera vårdnadsersättningen. Om ni menar någotmed talet om rättvisa mellan barnfamiljerna måste ni acceptera arbetets värdeäven i denna fråga. Jag skallinte gå in mera på familjepolitiken, men jag kanske återkommer fillden efter anförande. Jag skall i stället litet kortfattat taupp två andra frågor. Denena är kampen mot drogerna. Hur är situationen där ? Jag vågar säga attden uppföljning som har gjorts efter 1977 och beslut ialkoholpolitiska frågor och om narkotikapolitiken har gett ett positivtresultat. Informationen i skolorna och till ungdomarna har varit framgångsrik.Vi har kommit därhän att ungdomarna och huvuddelen av svenska folket vetatt drogerna är ett problem. Det är detta arbete som vi måste fortsätta. Jagtycker att regeringens opinionsbildande verksamhet har kommit av sig. Det ärfakfiskt tyst från regeringssidan när det gäller den opinionsbildandeverksamheten i kampen mot drogerna. Det enda som har kommitut från är finansministerns önskan att få köpa folköl påkvällstid. Jag menar att vi måste kämpa mot drogerna. Engång i tiden hade vi en stor folksjukdom i det här landet. Vi ställde alla upp och försökte medverka till att den skulleutrotas, och vi lyckades väl också. Det var ett stort folkligt intresse. Jagminns när skärmbildsundersökningarna kom. Människor ställde upp. Dä var detinte fråga om att "Storebror ser dig" när man krävde att människorskulle låta sig skärmbildsundersökas. Storebror var ju inte uppfunnen då.George hade inte skrivit sin bok, och svenska massmedier hade intefunnit på ett sådant ord. Men om vi går ut och säger att i samband medläkarundersökning bör vi kunna göra GT-test, då blir det genast stora rubriker- då "ser Storebror dig". Nej,vi måste se pä det förhållandet att en stor del av svenska folket haralkoholproblem och att det belastar den svenska sjukvården med oerhörtstora belopp, och vi måste verkligen angripa detta problem. Det kan vi integöra om vi inte försöker att gemensamt hjälpas åt. Därmedär jag inne pä sjukvården. Jag skall säga några ord om den diskussion som harvarit och som pågår när det gäller privat och offentlig sjukvård. Fråncenterns sida anser vi rent principiellt att det inte är bra med monopol. Vimenar att det inom de servicesektorer som i huvudsak bedrivs som offentligverksamhet behövs privata inslag, inte minst som en praktisk revision som kanligga fill grund för en ekonomisk jämförelse. Det kan aldrig vara en huvudfrågavem som utför vårdarbetet. Det vikfigaste är ju att det totala vårdutbudet fåren rättvis fördelning inom landet och att de vårdbehövande fär en god vård. Iallt kärvare ekonomiska situationer, med vårt stora offenfligabudgetunderskott, blir det viktigare att offentliga medel används på bästasätt. En del talar för att välskött privatvård kan utföras till lägrekostnad. Det finns olika orsaker till det. beror det på att den privatavården inte har offentligvårdens jouravtal för läkare, och oftast har man lägrelokalkostnader. Den privata värden har också en mer normal volym när det gällerfackliga sammanträden, som också tar sin del av kostnaderna. Därtill kommer attden offentliga administrafionsapparaten i sig tycks alstra en byråkrati och mängder avsammanträden. Det finns här också vissa fördelar. Sammanfattningsvisvill jag säga att vi behöver privata vårdgivare, såväl inom hälsovården sominom tandvården. Men det är också viktigt att se till att de privata inslagen ivården inte byggs ut på det sättet att privatpraktiker och frifidspraktiker tarhand om de enklaste bitarna. Samarbetet måste omfatta exempelvis jourverksamhetunder samt bemanning av svårbesatta läkarstafioner i glesbygd, det ärockså viktigt. Även det förebyggande arbetet, som vi äntligen har fått in isjuk- och hälsovården, måste komma med här. Därförvill vi frän sida klart avvisa alla propåer om att helt avskaffalandstingen och privatisera all vård. Det är en hasard med gamla och sjuka, ochdet vill vi från sida inte medverka till. Utvecklingen måste bygga påsamverkan mellan privata och offentliga vårdgivare, och samhället måste ha detyttersta planeringsansvaret, så att vi fär en god hälsovård. Mendå kommer vi också in på den ekonomiska sidan, och den är inte oviktig. Denoffenthga vården finansieras ju i huvudsak med skatter som varje landstingeller landstingsfri kommun fastställer och också till en viss del avsocialförsäkringssystemet. Det privata läkarutbudet är inte helt privat; detfinansieras till stor del via socialförsäkringen. Såväl privat- somoffentliganställda läkare tar dessutom ut avgifter för sitt utbud. Men om maninom vissa landstingsområden har ett stort utbud av privat vård, innebär detatt denna belastar socialförsäkringssystemet, och man har då möjlighet att taut en lägre landstingsskatt. De landsting däremot som kanske inte har någonprivat sjukvård -1, ex. i en glesbygd, där det inte finns samma intresse av attetablera en sådan - måste ta ut en högre skatt. Vi har tagit upp detta imotioner, för vi menar att det är en viktig fråga i den här diskussionen. Jag har velat anföra dessa synpunkter, och jag hoppas att vi skall fåföra en fortsatt debatt om familjepolitiken med socialdemokraterna. 67 (): Diskussionen om familjepolitiken har skjutit fart på allvar -änthgen,skulle man kunna säga. Vi diskuterar emellertid nästan bara problemen när vitar fill orda i den familjepolitiska debatten. Låt det därför bli sagt, och blisagt ofta, att barnen framför allt är en glädjekälla i livet, att de är vårframtid - f. ö. den enda vi har. Ger vi våra barn en trygg uppväxt och en godstart, skapar vi förutsättningar för ett bättre samhälle. Desjunkande födelsetalen i värt land tyder pä att många tvekar inför att föda ochfostra barn, i synnerhet flera barn. Vi har anledning fråga oss vad det berorpå. För mig känns det främmande att via propaganda söka påverka kvinnorna attföda fler barn. Det får aldrig bli en plikt att föda barn. Varje barn måstevara efterlängtat. Men vi bör se de låga födelsetalen som en signal om att vårtsamhälle inte är så barnvänligt som det borde vara. Omarbetslivet fungerade bättre, om det fanns tillgång till barnomsorg, om detekonomiska stödet var tillräckligt, om fler pappor tog sitt föräldraansvar ochom samhället var bättre anpassat till barns behov över huvud taget, då skulleen del av den ängslan för att bli förälder som finns minska och uppgiften för dem som redan är föräldrar bli lättare. är det uppenbart att dessa brister nog inte ärde enda orsakerna till de låga födelsetalen. En viktig förklaring till detminskade barnafödandet står säkert att finna i andra, icke-ekonomiska faktorer. Atfityderna fill familj, barn och hemarbete måsteförändras. Barn måste betraktas som en tillgång, inte en börda. Hemarbetetmåste vila på bägge föräldrarna. Detta kräver inte bara politiska reformer,utan framför allt attitydförändringar via opinionsbildning. I fider av ekonomisk obalans och åtstramning blir det alltviktigare att söka fördela bördor och välstånd rättvist. Risken är överhängandeatt det nödvändiga sparandet i statens utgifter fär bäras av dem som redan hardet besvärligt. Viljan till omprövning måste vara stor. Presfigelåsningar ochkonservatism kan bli ett hot mot dem man vill skydda. Barnfamiljernas situation kräver en sådanförutsättningslös granskning. Det stöd vi ger fill barnfamiljerna äromfattande, men också svåröverskådligt och för många direkt omöjligt attöverblicka. Skatter, bidrag, avdrag och avgifter flätas in i varandra till ettenda virrvarr. Därtill har många hamnat i en situation där försök att förbättrasin ekonomi med eget arbete omöjliggörs av skatter som stiger och bidrag somfaller bort. Det är ett oeftergivligt krav att den enskilde skall kunnaförstå vad som händer med den personhga inkomsten vid en löneförhöjning. Ochdet måste löna sig för den som får chansen att med eget arbete förbättrafamiljens ekonomi. En reform av familjestödet är därför nödvändig. Den kannog inte ske i ett slag, men ett första steg måste tas . En förbättring kanbara ske genom omfördelning. Att öka stödet till barnfamiljerna fill priset avstörre budgetunderskott eller högre skattetryck skulle vara en björntjänst. Densortens hjälp skulle de snabbt fä betala tillbaka i form av högre priser, högreräntekostnader, högre arbetslöshet osv. Det är bara om vi är beredda att sägatill andra grupper att ni får acceptera en viss åtstramning för att barnfamiljernaskall kunna hjälpas som det är möjligt att någorlunda varaktigt gebarnfamiljerna en förbättring. Det är lätt att visa att en sådan politik är rättvis.Klyftan i välstånd mellan familjer utan och familjer med barn är stor. Särskiltflerbarnsfamiljerna har det jobbigt att få pengarna att räcka till detnödvändigaste. När bostad och mat och barnens kläder och annat livsnödvändigtär betalt, är pengarna ofta slut - om de ens räcker så långt. Det finnsnaturligtvis undantag. Och det är lätt att säga att man väl fär rätta mun eftermatsäcken. Men hur gör den familj som bor i en nyproducerad bostad, har trebarn i den ålder då de äter som mest och shter kläder som värst och där kanskearbetslösheten reducerat familjeinkomsten? har mot denna bakgrund lagt en familjepolitiskmotion, där vi föreslår att barnbidraget räknas upp mest förflerbarnsfamiljerna och att ett avdrag om . på skatten införs. Ocksåandra oppositionspartier har lagt förslag som har många beröringspunkter meddetta. Det var besvikelse att inte budgetpropositionen innehöll någon Den besvikelsen blev inte mindre när det visade sig att denförteckning över kommande regeringsförslag som fått inte upptog någonproposition om detta. har vi emellertid gott hopp om att det endera kommerett förslag eller att vi på annat sätt ändå kan bli överens om en förbättringför barnfamiljerna. Jag menar att det är angeläget att vi anstränger oss i denriktningen. Enreformering av det ekonomiska stödet fill barnfamiljerna måste baseras på vissamål och principer för samhällets familjepolitik. Enligt mening börfamiljens ställning stärkas. De viktigaste delarna i barnens uppfostran skerinom familjen. Brister i det avseendet kan aldrig helt uppvägas av fostran ochutbildning utanför familjen. Föräldrarna har därför det grundläggande ansvaretför barnens uppfostran. Samhällets familjepolitik skall underlätta förföräldrarna att ta och bära detta ansvar - inte att överta det, men vi kanunderlätta det ansvaret och den uppgiften för föräldrarna genom att ge dem ettbättre ekonomiskt stöd än det de har . Efter en lång följd av är med oavbrutet stegrad alkoholkonsumtion kundeen ny tendens registreras av och under1980-talet. - - har konsumfionen sjunkit . Myckettalar för att en viktig del av förklaringen till denna glädjande utveckling ärde alkoholpolitiska beslut som fattade 1977. Däri låg bl. a. attanvända priset på alkohol mer aktivt för att sänka konsumtionen. Så långt manvet är priset på alkohol ett av de effektivaste instrument som står tillförfogande för att påverka konsumfionsnivån. Ocksåden med statsmedel stödda informationen i alkoholfrågor fick med riksdagensbeslut en klarare inriktning på de risker som är förknippade med allt bruk avalkohol, inte bara med missbruk. Dettorde sålunda finnas ett samband mellan den inriktning alkoholpolifiken fickgenom riksdagsbeslut och den konstaterade minskningen avalkoholkonsumtionen. Vilka åtgärder som varit mest effekfiva kan emellerfiddiskuteras. Det kan också finnas ett samband mellan andra förändringar isamhället , t. ex: sänkta reallöner och utveckhngen avalkoholkonsumtionen. Detär därför angeläget att - så långt det låter sig göras - söka fastslå denärmare sambanden mellan alkoholpolitikens medel och konsumtionsförändringarna.En uppföljning och utvärdering av den förda alkoholpolitiken är därför nupåkallad.