prot · G709130 · 1983-12-31 00:00:00 — Vårt program föravindexering av offentliga utgifter börjar ge resultat, och nedgången avbudgetunderskottet gör att likviditeten hålls nere. Sedelpressarna rullar intealls så snabbt som de gjorde under tidigare regimer. Inte desto mindre är det nödvändigt att vi nu tarytterligare krafttag för att fortsätta att bekämpa inflationen. När vi i regeringen beräknade möjligheterna att nå detuppsatta inflationsmålet fann vi att löneökningar på varförenliga med det inflationsmålet. Syftet med att ange en sådan ram var inteatt klämma åt löntagarna - om nu tror det - utan tvärtom att anvisaden enda framkomliga vägen för att skapa utrymme för ökade reallöner framöver.Vi har många års bitter erfarenhet av hur på papperet stora lönehöjningarsnabbt har ätits upp av nya prisstegringar som har försämrat köpkraft ochlevnadsstandard och också sysselsättningen. Jag vill bara påminna omatt lönerna i kronor räknat steg med inte ,dvs. att de praktiskt taget fördubblades. Men köpkraften hos dessa löner sjönkmed . När avtalsrörelsen nu är i det närmaste avslutad står detklart att löneökningen 1984 blir större än vad som är förenligt med inflationsmålet4 %. Men avvikelsen är inte särskilt stor. Hur mycket löneökningen kommer attavvika beror på hur stor löneglidningen blir. De avtalsenhga lönehöjningarnaför 1984 ligger således gott och väl inom ramen för den kostnadsstegring som ärförenlig med en ökning av priserna . Om man räknar med en förhållandeviskraftig löneglidning skulle uppgången av lönekostnaderna i genomsnitt förhela ekonomin bli , vilket skulle medföra en inflation på mellan 5 och 5,under loppet av 1984. prognos, kan jag tillägga, liggerpå . Med tanke på att inflationen var är det alltsåfråga om en ganska avsevärd nedgång i inflationstakten. Den åstadkommer vi samtidigtsom den ekonomiska aktiviteten stiger. Men regeringen anser inte att detta är nog, utan hargenomfört en skärpning av den ekonomiska politiken för att kunna begränsainflationen ytterligare till i närheten av den nivå som uppsatts som mål.Därför är det, som vi kan konstatera, relativt säkert att 1984 blir ett gott årför ekonomi. Samtliga tre borgerliga partiföreträdare har ställt frågortill mig om löntagarfonderna och deras effekt på avtalsrörelsen. t. o. m. för sig att själva hävstången i vår ekonomiska politik skullevara införandet av löntagarfonder. är detta en våldsam överdrift, men minuppfattning är ändå - även om löntagarfonderna inte finns i verksamhet och inteär någon realitet för landets löntagare - att den vinstdelning som är ifunktion fr. o. m. 1984 har dämpat löneutvecklingen och att den kommer att göradet också genom att motverka löneglidningen. Men situationen är i vissa avseenden extraordinär. Vi varväl medvetna om att lönemarknaden och såväl arbetsgivarnas som löntagarnasorganisationer utsattes för stora påfrestningar inför den här lönerörelsen. Vihar haft en mycket kraftig vinstuppgång i näringslivet. Det är en enormlikviditetsuppladdning i företagen. Jag kan nämna att det svenska näringslivetförfogar enbart på sina bankkonton. Därtill har de iomedelbart likvida tillgångar ytterligare . De har alltså ensammanlagd likviditet på 150 miljarder. Jag tycker att man kan jämföra med hur det var 1974/75,,dåvi hade en situafion som närmast liknar den vi har . Men situationen dåvar ändå mindre laddad med lönepolitisk dynamit än den är . Vinsterna var,1974 lika höga som . Men likviditetssituationen var en helt annan - vihade inte haft av borgerliga regeringar som öst in pengar inäringslivet. lönerörelse var löntagarnas utgångsbud ilönehöjning. Avtalen stannade på lönehöjning. Därutöver ansåg sigarbetsgivarna kunna kosta på sig i löneglidning. Allt detta skedde inomindustrin. Den totala lönehöjningen blev . Detefterföljdes av en ytterligare höjning . Jämfört med detta ochmed beaktande av de förhållanden som råder är avtalsenliga höjningar på inom industrin måttliga, men ändå inte tillräckligt måttliga, som jag redankonstaterat. Däremot ser det kärvare ut , om inte bestämdaåtgärder vidtas. Vi anser att inflationsbekämpningen måste fullföljas, om viskall hålla fillväxten vid liv och fortsätta att minska arbetslösheten. Därförhar målet prisstegring under loppet av 1985 föreslagits förställningstagande. Men vi måste konstatera att med de kostnadsstegringar för1985 som kan uppstå ur årets avtalsrörelse torde det målet inte vara möjligtatt uppnå. Att döma av vissa avtal som sträcker sig in på 1985 kankostnadsökningen, om dessa avtal skulle bli normerande, komma att liggaavsevärt över de nivåer som är förenliga med detta inflationsmål. På vissaområden uppstår det Vid remiss av kompletteringspropositionen Vid remiss av kompletteringspropositionen kostnadsökningarunder 1984, som får fullt genomslag först . Det finns också en radicke avtalsbundna kostnadsökningar, löneglidning, olika slag avförtjänstutvecklingsgarantier och rätt till omförhandling i vissa lägen, somkan få effekter som starkt försvårar inflationsbekämpningen. Såsom representantför den statliga arbetsgivarsidan kan jag säga att vi får vara med och delaansvaret för att avtalen ser ur på det här sättet. Vår uppfattning är att nationens krafter nu måste samlaskring uppgiften att förhindra att 1985 blir ett nytt genombrottsår förinflationen. Vi har därför föreslagit en rad åtgärder för att begränsaprisstegringarna och för att skapa bättre förutsättningar för att dämpapris- och kostnadsutvecklingen framöver: ett allmänt prisstopp, ett allmänthyresstopp, likviditetsindragning från företag och kommuner och särskildlikviditetsindragning från skogsindustrin. Vi föreslår att någon höjning avakfieutdelningen inte skall tillåtas , vi avser att begränsa tillgångenpå kontokortskrediter, och vi har som bekant haft överläggningar medarbetsmarknadens parter och uppmanat dem att tillsammans försöka skapa nyaförutsättningar för löne- och prisbildningen och framöver, så att vikan nå inflationsmålet . Det här programmet gör det möjligt att på kort sikt dämpa prisstegringarnaoch öka våra möjligheter att nå årets inflationsmål. Det ger oss också en chansatt under den avkylningsperiod som vi på det här viset skapar samla alla godakrafter inkl. arbetsmarknadens parter till det samarbete som kan skapa bättreförutsättningar års avtal. Det är av största vikt att de här samtalenger resultat. Vi står nu inför ett avgörande skede i kampen mot den ekonomiskakrisen. Det är under det närmaste året som det kommer att avgöras huruvida denomläggning av den ekonomiska politiken som genomfördes kommer att gebestående positiva resultat på sysselsättning, produktion och investeringar ochlägga grunden till en ny period av industriell expansion eller om effekternabara blir av kortsikfig natur. Det ligger i alla medborgares intresse att vikan vidmakthålla de resultat som uppnåtts och gå vidare mot låg inflation ochfull sysselsättning. Det är också enda sättet att uppnå förbättringar avreallönerna som blir varaktiga. Jag vill inte här föregripa vad de överläggningararbetsmarknadens parter nu påbörjat kommer att leda till, men jag kan ändåredovisa intrycket att det finns en vilja till uppslutning och konstruktivmedverkan vad gäller åtgärder mot kostnads- och prisstegringarna i vår ekonomi. Jag vill i det sammanhanget i all välmening utdela enliten varning till oppositionsparfierna: Gå inte för långt i fördömanden av denekonomiska pohtik som bedrivs! Var inte så dödssäkra på att den leder tillkatastrofer och fiasko, för då kan ni återigen hamna i samma situation som , där ni tvingas äta upp era egna uttalanden. Jag vill säga följande till om inflationen.Kom ihåg att både och har sagt att det blir eninflation på 1983 - det blev . Devalveringen skulle misslyckas.Budgetunderskottet skulle bli . När ni har allaspådomar och alla katastrofteorier som ni lanserat i denna kammare bakom er,kan ni då inte Hur skall ni låta er redan skamfilade trovärdighetutsättas för nya angrepp? Jag sade att jag inte hittat mycket av alternafiv fill denförda politiken. Dock hade en utläggning som, såvitt jag förstår,är ett alternativ. Han avvisade alla tänkbara ekonomisk-polifiska åtgärder utomtvå. Den ena gällde en kraftig budgetpolitisk åtstramning. Den andra gälldeföljande. Jag skall försöka citera så ordagrant som möjligt:Moderaternas uppfattning om hur kampen mot inflafionen skall föras är följande.Parterna skall ha full frihet att förhandla men också ta fullt ansvar föravtalens konsekvenser. Om någon förhandlar sig ur marknaden, försvinnerföretagen och försvinner jobben. Detta är därmed icke samhällets eller någonannans ansvar. Ja, man skall alltså, rått uttryckt, gå ut tillarbetsmarknadens parter och säga: Sköter ni er inte, blir det arbetslöshet, ochför arbetslöshet tar samhället inget ansvar. Visst kan man göra så, herrAdelsohn. Men tänk efter en smula för en gångs skull. Fundera på vad den egnaretoriken egentligen innebär. Om vi skulle handla på det sätt som jag nyssnämnt, vilka skulle då först drabbas av arbetslöshet? Ja, inte är det degrupper som har den största förhandlingskraften på arbetsmarknaden, de som kanorsaka inflationen. Vad var det som hände under er egenregeringstid när ni skapade arbetslöshet? Det var de lågavlönade kvinnorna, detvar de handikappade och det var ungdomarna som slogs ut från arbetsmarknaden.Ni slog inte ut civilingenjörerna eller de grupper som verkligen visatmusklerna under den senaste avtalsrörelsen. Inte heller gjorde ni er av mednågra inom den offentliga sektorn, som ni annars anser är en sådan fara församhället. Därför blir min fråga: Kan ge något exempelpå att man genom en arbetslöshetspolitik av det slag som här förutspås harkunnat tämja marknadskrafterna på ett sådant sätt att inflationen minskat? Hurhög måste arbetslösheten i så fall bli innan man tämjt facket - som LarsTobisson brukar uttrycka sig? För att hjälpa på traven skall jagge ett exempel. Det gäller faktiskt . Hon anses , med tankepå att har en arbetslöshet på - det handlar om 3,5miljoner människor-ha tämjt facket och ha fått ned inflationen. Ändadit trorjag att även måste sträcka sig, innan det blir resultat. Jag villveta om herrar Åsling och ställer upp på detta borgerliga alternafiv närdet gäller att bekämpa inflationen. Det vore intressant att få veta det. Så till det andra, det här med att föra en strambudgetpolitik. Alla tre säger att det stora felet med den socialdemokratiskapolitiken är att budgetpolitiken inte är tillräckligt stram. Enligt BjörnMolin så är den t.o. m. slapp. Genom att skärpa budgetpolitiken skulle manalltså kunna komma åt inflationen och lönekostnadsutvecklingen. Men jag förstårinte hur det går till. Jag förstår inte hur man genom ytterligare nedskärningari de offentliga utgifterna eller genom höjda skatter bekämpar lönekostnaderna.Kanske någon kan förklara det. Men det är egentligen inte detta som är min fråga, utanden är: Hur kan ni hävda att ni skall kunna genomföra en sådan poUfik? Ni sägeratt ni vill det. Vid remiss av kompletteringspropositionen 4 protokoll 1983/84:130-131 Vid remiss av kompletteringspropositionen och det ärmycket möjligt att ni tror på att det viktiga i är att pressa nedbudgetunderskottet ännu mer. Men kan ni göra det? Påstår ni att den borgerliga delen av , om nifick er vilja igenom, skulle kunna minska budgetunderskottet mer än vad somsker med regeringens politik, då saknar det påståendet all trovärdighet. Detfinns flera skäl till det. Det mesta av trovärdigheten raseras om man granskar eraegna prestationer under den borgerliga regeringstiden. Jag tänker då inte barapå prestafionen att öka budgetunderskottet från 5 till 80 miljarder,utan jag avser framför allt hur ni hanterade budgetunderskottet ochfinanspolifiken devalvering. Då upplevde ju enhögkonjunktur - inte lika stark som den nuvarande men ändå en klarkonjunkturuppgång. steg bruttonafionalprodukten medsammanlagt . Det är mer än vad den stigit . Hur mycketsänkte ni då budgetunderskottet, herrar Adelsohn, Åsling och ? Jo, ni merän fördubblade budgetunderskottet under denna högkonjunktur, från 18 miljarderår till 45 miljarder . Så bedrev ni finanspolitik under enhögkonjunktur. Och detta berodde framför allt på en enorm expansion av destatliga utgifterna - de steg i volym båda dessa år. lyckadesni med konststycket att minska statens inkomster realt sett. Som andel avbruttonationalprodukten växte underskottet från år . På vilka grunder hävdar ni att ni i detta läge skulleförmå att göra det ni så grundligt avstod från att göra när ni hade makten? Jämför detta med hur vi hanterar budgetunderskottet ochstatsutgifterna under denna konjunkturuppgång. I kronor räknat minskarbudgetunderskottet med 7 miljarder. Som andel av BNP fallerdet från 13,till . Dessutom: Statsutgifterna steg med 2,och med0,. Skulle man ta bort statsskuldsräntorna - när ni började erregeringstid hade ni ju praktiskt taget inga sådana - från statsutgifterna, dåfaller dessa utgifter med , Ni hävdar alltså att ni skulle kunna åstadkomma enstarkare finanspolitik än detta. Då går man till era motioner och finner att niinte är ense om ett enda förslag. Den gemensamma linje som man möjligen kanfinna gäller att ni vill rycka av kommunerna mer pengar- men ni har tre olikametoder för att göra det. Jag tycker, herr talman, att det är signifikativt för denopposition som vi har att håller en flammande appell där han kräverbesparingar, medan det enda bidrag till detta som han kommer med i sitt inläggär ett löfte att verka för ytterligare utgiftsökningar. Men opposifionen befinner sig naturligtvis i dettillståndet att den kan syssla med denna synnerligen motsägelsefulla polifik.Jag ber er bara om en sak: Om ni skall kritisera regeringen - och det är ni ier fulla rätt att göra - gör det då på ett sådant sätt att det går att föra enmeningsfull debatt om saken. 46ULF ADELSOHN (m) replik: Först om fonderna: säger att dehar inverkat på avtalsrörelsen. säger ordagrant: "Fonderna harinte betytt något för att hålla tillbaka LO:s lönekrav." Far i det blå - vet han inte hur LO:s lönekrav har lagts? Vet herrFeldt bättre än LO hur LO har lagt sina lönekrav? Vi har för höga avtal, tycker regeringen, och vill man- frånsett att man fattar ett antal mer eller mindre kosmefiska beslut om prisstopp,kontokre-ditbegränsningar och annat, som inte leder fill någonfing -samla nafionens krafter, och det skall göras , vilket väl möjligenkan vara en bra dag. Ni angriper oss moderater för att vi vill föraarbetslöshetspolitik. Men hur ser det ut ? Vi kan jämföra med läget för tvåår sedan, då det var borgerlig majoritet i . Den öppna och doldaarbetslösheten har sammanlagt - det vill säga inberäknat dem som på ett ellerannat sätt sysselsätts i AMS regi, men som inte är ute på den reguljäraarbetsmarknaden och har riktiga arbeten - ökat med 80 000 människor. Det ärvad ni har åstadkommit! Dessa 80 000 människor och deras familjer talar herrFeldt tyst om. I de konservativt styrda är arbetslösheten7,. Den är högre i de socialistiskt styrda länderna. Det visar endel om ideologin. Jag vill svara genom att läsa ur hans egetmanus. Han säger att höga lönepåslag i kronor och ören inte alltid medför ökadköpkraft. Tvärtom har vi nu många års bitter erfarenhet av hur på papperetstora lönehöjningar snabbt har ätits upp av nya prisstegringar. Dessa harförsämrat köpkraften, levnadsstandarden och fill sist också sysselsättningen.Herr säger i klartext att alltför höga avtal leder fill attarbetstillfällena försvinner. Vi moderater säger att arbetsmarknadens parterskall ges frihet under ansvar. Visst kan man, , kortsiktigt bekämpaför höga avtal med olika typer av åtgärder, exempelvis prisstopp ochregionalpolifiska insatser . Men allt detta sker med lånade pengar,med konstlade medel. Det skapar inte riktiga arbeten . Vi villunderstryka detta faktum. Eftersom själv säger att vi skall föra enmeningsfull debatt, förutsätter jag att det var ett rent misstag att han intenämnde att vi moderater för det första vill ha besparingar i statsbudgeten ochför det andra vill ha ordentliga sänkningar av marginalskatterna. Enmarginalskattesänkning skulle ligga som en grund för en avtalsrörelse, som därmedhar större förutsättningar att bh balanserad. Även måste nog, fastänmotvilligt, acceptera att det är rimligt att anta att de som arbetar i Sverigeär mindre beroende av höga lönepåslag, om de i stället får en skattesänkning.Att det sedan är som att svära i kyrkan för en socialdemokrat att sänka skattenär en annan sak. Det sakpolitiska förhållandet kvarstår. Det är bättre att ni klargör att alltför höga avtal fillsist leder till arbetslöshet. Jag har den uppfattningen att vi borde informerade svenska arbetsmarknadsparterna om att det inte kan förväntas att statenefteråt går in och försöker korrigera för höga avtal, sedan skatten sänkts ochsedan man Vid remiss av kompletteringspropositionen Vid remiss av kompletteringspropositionen infört en stram finanspolifik. Då får vederbörande ocksåta ansvaret. Om är det minsta optimisfisk inför överläggningarna den6 juni, borde han vara så mycket mer optimistisk, om han klargjorde detta förarbetsmarknadens parter. Jag tror nämligen att de skulle inse detta samband. säger att handikappade och ungdomarskulle slås ut först. Hur är det i själva verket ? Genom de avtal somtvingats fram - inte minst av LO - har svensk ungdom aldrig kommit in påarbetsmarknaden. Genom de av socialdemokraterna genomdrivna Åmanlagarna - somherr själv vill ändra men som socialdemokraterna vägrar att ändra -hindrasytterligare svenska ungdomar att få arbete. De kommer inte ens in påarbetsmarknaden. Till den lärlingsutbildning som de borgerliga partiernaföreslagit och som vi driver stenhårt är ni njugga och negativa, bl. a. därföratt vi ännu inte fått med de fackliga organisationerna. Om man för de fackligaorganisationerna klargjorde att de får ta det fulla ansvaret, tror jag att viskulle få en mycket bättre tingens ordning. Jag tror säkert att de i det lägetskulle vara beredda att ta ansvar. Vad jag har försökt säga är, att närregeringen gör nästan allting fel före avtalsrörelsen och efter avtalsrörelsenär beredd att kratsa kastanjerna ur elden, skall man inte begära attarbetsmarknadens parter skall ta ansvar. Varför skulle de göra det? Det behöverde ju inte. Regeringen har devalverat och de kortsiktiga effekter mankan vinna med devalveringen föröds - som visade - om man intemildrar inflationen och får balanserade löneavtal. Det är precis det som nuhåller på att ske - och då kommer syndafloden. I själva verket har regeringende facto inte gjort något annat än att devalvera. Man har inte sparat något påbudgetsidan. visade i sitt inlägg vad det beror på att vi har fåttmindre budgetunderskott. Det är nog, , klokt att fortsätta lita tillMr. och herrarna i de fyra storakonservativt ledda industriländerna. Det är nog den enda chans den svenskasocialdemokratiska regeringen har att klara sig i denna internationellahögkonjunktur, ledd av absoluta icke-socialister. 47 () replik: efterlyser våra alternativ.Men han måste därvid ha glömt att det vi nu bevittnar är en remissdebatt. Vikommer självfallet att lägga fram våra alternativ, och vi kommer självfalletatt i finansutskottet företräda den ekonomiska politik som vi harutvecklat - när vi presenterade besparingar som låg 10 miljarderkronor högre än regeringens. Vi pressade tillbaka budgetunderskottet med 10miljarder mer än regeringen - på helårsbasis - vilket skulle ha inneburitutrymme för t. ex. en räntesänkning, som hade varit rätt värdefull i detskedet. Ta det alltså lugnt, herr finansminister. Våra alternativkommer, och låt oss föra diskussionen om dem då. Sedan säger finansministern att vi svartmålar. Det gör viinte alls. Jag erkänner gärna att den konjunktur vi nu befinner oss i ärutmärkt. ett utmärkt år för svenskindustri. Men vi har aldrig gått in i en högkonjunktur - vilket vi alltså nugör - med ett så stort underskott och ett så stort tryck påinflationsutvecklingen som vi gör f. n. Det är därför de mer långsiktigaperspektiven förtjänar att diskuteras. Och det är därför vi framför kritik motatt regeringen i sin kompletteringsproposifion egentligen inte har etthelhetsgrepp över ekonomin. Det är det som i hög grad oroar. Istället talar regeringen om en ekonomisk politik i tre steg. Det låter bra..Och devalveringen - det första steget - var gynnsam. Det skall jag gärnavitsorda. Så långt vi kan bedöma har den varit en framgång, men det finnsanledning att använda frågetecken. Vi vet inte hurudan långtidseffekten blir.Vi vet inte hur vi lyckas ta fill vara den konkurrensfördel som devalveringenhar gett - med den utveckling vi har i samhällsekonomin. Detandra steget var löntagarfonderna. Vissa säger att de är utan verkan.Kjell-Olof försöker använda argumentet att det är ett exceptionelltläge och att det därför är för tidigt att döma om fondernas egentligabetydelse. Jag hävdar att löntagarfonderna var en flopp. Den första testen påderas effekt på ekonomin och på lönebildningen måste vara en klar besvikelseför regeringen. Dettredje steget var en lugn avtalsrörelse. Vi har sett att avtalsrörelsenspräcker regeringens inflationsmål. står själv här och sägeratt 4-procentsmålet får överges och att inflationen kan bli 5 eller . Medde indexklausuler avtalen innehåller vet man inte hur stor inflationen tillslut bhr. Vikan för det fjärde notera att arbetslösheten är högre än underregeringarna - trots att vi befinner oss i en högkonjunktur. Fördet femte kan vi notera vad som hänt med ett annat väsentligt socialdemokrafisktvallöfte, nämligen att det skulle bli fart på bostadsbyggandet och att LudvigSvenssons Gardinfabrik m. fl. skulle få arbeta för högtryck. Bostadsbyggandetär rekordlågt fastän vi befinner oss i en högkonjunktur. Jag tycker, herrfinansminister, inte att det är så mycket att yvas över. Finansministerntalar om att vi återerövrar marknadsandelar. Och det är bra. Men det hadealdrig skett om vi inte hade haft den glädjande fillväxt i världsekonomin somvi f. n. har. Det hade aldrig skett med enbart devalveringen, det hade aldrigskett med den ekonomiska politik som socialdemokratin bedriver. Det ärvärldsekonomin som varit motorn och tillväxten i den som gjort att vi högkonjunktur vi nu upplever. Sedansade i direkt polemik med mig att det är en våldsam överdriftatt karakterisera löntagarfonderna som en hävstång som skulle bryta uppinflationsspiralen. Jag kan nöja mig med att läsa debatten från , närlöntagarfonderna infördes av . Enligt den argumentering somsocialdemokratin då förde var det ingen hejd på vilken uppgift löntagarfondernaskulle ha i svensk samhällsekonomi och vilka "problem som skulle lösastack vare dem! Isammanhanget noterar jag också att när han kom in pålönebildningen i den offentliga sektorn gjorde ett mycket hederligt medgi- vande - det är på sinplats - av att han delar ansvaret för vad som har skett på den offentligasektorn. Kan man därav då dra den slutsatsen att finansministern gavklartecken för en återgång till det kompensationstänkande som avspeglar sig imängden av klausuler i de offentliga avtalen? Det vore värdefullt, tror jag,för den fortsatta debatten att få detta klarlagt. Sedanfår vi hoppas att överläggningarna blir framgångsrika, även om LO;sordförande i sagt att han inte tror på dem. Jag ber att fåönska finansministern lycka till med de överläggningarna; de kommer dess . 48 ()replik: Finansministern beklagade sig över att oppositionen inte helhjärtatville instämma i berömmet till regeringen för dess framgångsrika ekonomiskapolitik. Jag tror inte att någon av oss vill beröva hansbelåtna grundattityd. Men det skulle nog inte skada om den belåtenhetenkompletterades med en viss insikt om att tillfälliga faktorer kan ha hjälpttill den här gången och om det faktum att stigande löner och därmed stigandeskatteinkomster leder till ett lägre budgetunderskott ingalunda är enbartposifivt. Det kan, precis som , komma surt efteråt, iform av ett för högt kostnadsläge, försämrad konkurrensförmåga, svårigheterför exporten och ökad arbetslöshet.