prot · G7099 · 1983-12-31 00:00:00 — Och visst har det det, meni mycket liten utsträckning hänger detta ihop med vad den svenska regeringenhar gjort -bortsett från den stora devalveringen förstadagen. Men dennaförbättring av konkurrenskraften spelas bort om inte devalveringen följs uppmed besparingsplaner och återhållsamhet. Det positiva som skett beror i huvudsak på den uppåtgåendekonjunkturen, de sjunkande oljepriserna och den i övrigt avtagandevärldsinflationen. Det är sådant som den inte har någotinflytande över. Det finns däremot ett antal utvecklingstendenser övervilka regeringen i större utsträckning råder. Dessa uppvisar en klart negativbild. Jag har redan nämnt arbetslösheten. Inom harvi betonat att insatser mot arbetslösheten måste ges högstaprioritet. Medel för de viktigaste insatserna måste naturligtvis reserverasförst - inte sist, som resonemangen om värnskatt kan tyda på. På längre siktkräver en effektiv kamp mot arbetslösheten att vi får ordning på statensfinanser. Annars kommer arbetslöshetsproblemet att följa med oss länge,oberoende av hur mycket kortsiktiga insatser som görs. Och det är faktiskt intetemporära beredskapsarbeten och halvtidsjobb inom kommunala ungdomslag som dearbetssökande egentligen vill ha. Ungdomarna skall slussas in i varaktiga jobbi näringslivet - inte låsas in i tillfälliga jobb hos kommunerna. Varaktigajobb med goda framtidsutsikter går inte att administrera fram inomregeringskansliet. Det kan bara ske genom att företag expanderar och genom attnya företag tillkommer. Inflationen är nu i . I våra viktigastekonkurrentländer är den eller lägre. Om denna olikhet fortsätter, så kommerden konkurrensfördel i form av gynnsamt kostnadsläge för de svenska företagensom devalveririgarna har skapat att snabbt försvinna. Det är i första hand två faktorer som är avgörande när detgäller att få ned prisstegringstakten, nämligen storleken på budgetunderskottetoch utfallet av avtalsrörelsen. I fråga om budgetunderskottet har regeringen intelyckats göra någonting annat än att öka på det med ca . Dessutom har regeringen genom sina egna åtgärder förloratett helt år i den anpassningsprocess som behövs. Besparingsarbetet börjar nufrån ett sämre utgångsläge än , eftersom den socialistiskamajoriteten i denna kammare har rivit upp flera stora besparingsbeslut.Krismedvetandet hos socialdemokraterna är fortfarande lågt. Under helavalrörelsen sade man 5 protokoll 1983/84:7-10 nej till besparingsåtgärder. "Det är svängrum, intesvångrem, som behövs." Sådan var förkunnelsen, eller hur, ? Då är det inte så lätt att växla om och förklara varförsparande i de offentliga utgifterna nu är nödvändigt. Detta märks tydligt på t.ex. , som fortsätter att driva låt-gå-linjen i det som har kommitatt kallas "rosornas krig". Om och Kjell-OlofFeldt segrar i denna interna strid skall jag gärna bidra till blomsterpraktengenom att överräcka en blåklint. Statens stora lånebehov tränger bort näringslivetsinvesteringar och driver upp räntan. Staten itiåste nämligen täcka sittunderskott, och finns inte pengar till gällande ränta måste staten tränga utandra låntagare genom räntehöjningar eller genom regleringar. Till detta kommer prishöjningseffekterna av det ökandeunderskottet. Hur regeringen skall lyckas med sin ambition att få nerinflationen till är en gåta. Regeringen har fortsatt den tidigare socialdemokratiskapolitiken med successiva skattehöjningar även under detta första år. Man harinte bara höjt ett stort antal skatter, man har också infört flera nya.Tydligen tänker man fortsätta på denna väg, eftersom regeringsförklaringentalade om nya inkomstförstärkningar. Regeringen har inte förstått att ytterligareskattehöjningar inte leder till något annat än att den ekonomiska anpassningenblir ännu svårare. Vi har redan världens högsta skattetryck i , och detär lätt att finna bevis för att detta har medverkat till de ekonomiska problemsom vi nu brottas med. Ännu fler skattehöjningar leder till att inflationenökar och att olika marknader fungerar sämre. Saneringen av statens finanser måste ske genombegränsningar på utgiftssidan, inte genom skattehöjningar. Det är då, när ettknappare bröd skall delas, som större krav måste ställas på rättvisa ochrättfärdighet i fördelningen. Vi har grupper i som är helt beroende avsamhällets stöd. Det som döljer sig bakom "det glömda ",kommer vi inom inte att glömma. Vi är beredda att spara genom att låta dem som har någrafå sjukdagar avstå litet. Men standarden för de långtidssjuka måste förbättras.Vi är beredda att spara genom att låta dem av oss som har arbete få betalalitet högre avgifter till arbetslöshetsförsäkringen. Men skyddet för deutförsäkrade måste förstärkas. Vi måste alla vara beredda att betala vad matenkostar, men stödet till flerbarnsfamiljerna måste förbättras. Fler svekdebatter stundar. Många signaler harkommit om förestående kraftiga prutningar på vårt internationella bistånd. Säkert har vi i förlorat en del röster pågrund av vårt engagemang för de fattiga länderna. Men vi vill inte svika våraprinciper. Vi kan aldrig acceptera att svensk besparingspolitik skulle gå utöver de människor som lever på eller under svältgränsen. Av tidningsuppgifter att döma verkar det nu som omkritiken mot att räkna kommersiella krediter som bistånd har fått regeringenatt tänka om. så att den vill bevara enprocentsmålet, utan i ställetöverväger den en direkt prutning genom att frysa biståndet på dess nuvarandenivå. Det blir i så fall ett öppet ställningstagande mot tidigare omhuldadeprinciper om internationell solidaritet. Det handlar om ca 500-600 milj. kr.som man kommer att beröva de allra fattigaste människorna. kommer aldrig att acceptera attenprocentsmålet överges. Men socialdemokraterna kan ändå lägga fram ett sådantförslag i trygg förvissning om att de kan räkna med stöd från moderaterna.Moderaterna har aldrig gjort någon hemlighet av att de gärna accepterar enreducering av biståndet. I det längsta vägrar man ändå att tro attsocialdemokraterna skulle vara beredda att gå ifrån enprocentsmålet, som iSverige har drivits fram av kyrkornas folk, av liberaler och av progressivasocialdemokrater. Om har ansetts vara ett föredöme för andraländer när det gällt biståndets utveckling, skulle vi plötsligt komma attframstå som svikare -med de konsekvenser det kommer att få i andra länder därdet svenska exemplet åberopats av dem som velat ökabiståndsinsatserna. Låt oss gärna diskutera biståndets innehåll ocheffektivitet. Men låt oss slå vakt om enprocentsmålet och redovisa det utankrumbukter! Kritik har riktats mot regeringennär det gällt handläggningen av ett antal frågor på utrikespolitikens område.Mycket tyder på att det här rör sig om en i grunden oklar kompetensfördelningmellan och statsrådsberedningen när det inte varit frågaom blott och bar töntighet i hanteringen. Som en sten i bröstet ligger hos oss alla medvetandet omde krig och krigshotande internationella konflikter som pågår.Ubåtskränkningarna vid våra gränser, liksom kapprustningen, har ställt ossnärmare allvaret i den spända internationella situationen. Supermakterna tycks driva sig själva allt närmareytterligare en nivåhöjning av sin kärnvapenarsenal trots att de redan var försig förfogar över en förstörelseförmåga långt över den som krävs för atttotalförinta varandra om. En fortsatt upprustning ökar inte derasegen säkerhet. Men däremot ökar det allvarligt riskerna för krig av misstag. Det finns inga enkla svar på frågan om hur vår värld skallkunna ta sig ur denna olyckliga utveckling, hur kapprustningen skall stoppasoch vändas i en nedtrappning, hur ett minimum av förtroende skall kunna byggasupp. Det blir en maktpåliggande uppgift för bl. a. den kommande Stockholmskonferensenatt ta itu med dessa frågor. bör på alla tillgängliga vägar söka bidra till denavspänning och begränsning av rustningarna som är så nödvändig. Det ökandefolkliga engagemanget påverkar den atmosfär de politiska beslutsfattarnaarbetar i. Men en allvarlig svårighet är de totalitära staternas metoder attförtrycka varje försök att organisera en folklig fredsopinion. Med anledning av den årliga kampanj som AmnestyInternational just nu avhåller vill jag understryka den utomordentliga vikt somAmnestys arbete har för att hjälpa enskilda människor som har drabbats avomänskliga regimers framfart. I regeringsdeklarationen heter detatt "efter måttet av sin förmåga skall arbeta för att värna demänskliga rättigheterna". Jag hoppas att en konkret punkt i detta arbeteblir att ta upp de politiska fångarnas situation på , när dess vice regeringschefkommer på officiellt besök till i . En annan aktuell punkt gäller de sovjetiska judarnassituation. senast har Yosif Begun, en 51-årig matematiker, dömts förantisovjetisk verksamhet. Hans brott är att han har sökt utresetillstånd tillIsrael och att han har undervisat judar i hebreiska och judisk kultur.Antisemitismen blir alltmera öppen i , kränkningarna av mänskligarättigheter alltmera skriande. De socialliberala krafterna i svensk politik har alltidhaft djupa rötter-i kristna och ideella folkrörelser. Från dem har kommit kravpå tanke- och trosfrihet och oberoende av myndigheternas pekpinnar. Samtidigthar socialt ansvarstagande och medmänsklig solidaritet varit en självklarhet.Praktiskt har det tagit sig uttryck i en målmedveten strävan efter ökadfolknykterhet. Nya beräkningar som anger att alkoholbrukets belastning på densvenska samhällsekonomin rör sig om ca 50 miljarder visar hur mycketsom ännu återstår att göra på detta område. En stor del av opinionen föru-landsbiståndet bärs upp från samma håll. Dessa två exempel på socialt ansvarstagande - det ena rörSverige, det andra våra fattigaste syskon i tredje världen - antyder också hurstor roll flödet ur dessa källor har spelat för det som förändrat frånett överhetens till ett folkets, från ett armodets till ett välståndetssamhälle. Men det är angeläget att bereda de kristna och ideellaorganisationerna bästa möjliga arbetsbetingelser. Men då måste rörelserna ståfria, om de inte skall förlora sin skaparkraft. Staten skall stimulera men intestyra. Likaså bör fackliga organisationer undvika att driva sitt revirtänkandeså att frivilliga ideella insatser försvåras. I regeringsdeklarationen finns några torftigarader om kultur- och mediepolitiken. De är intetsägande därför att det i daginte finns någon socialdemokratisk kultur- och mediepolitik. Det senaste årethar debatten om "sponsring", dvs. näringslivets stöd till kulturen,blommat upp. Skälet måste vara att man bland kulturarbetarna inte längre harnågra förhoppningar om insatser och krafttag på detta område från regeringenssida. Annars är det i och för sig bra att näringslivet börjar intressera siginte bara för idrott utan också för kultur. När det gäller mediepolitiken har utbildningsdepartementetabdikerat till förmån för . I på driverTV-ledningen kravet på betal-TV, riksradion och lokalradion ligger i öppen fejdmed varandra. Alla tycks utgå från att socialdemokraternas mediepolitik fortfarandeinskränker sig till nej till satelliter, nej till när-TV och nej till kabel-TV. Det nya avtal mellan staten och som måstebeslutas av kan rimligen inte förberedas bara iradiohuset -det måste faktiskt planeras också av regering och riksdag. De många sveken och löftesbrotten frånsocialdemokraternas sida underblåser de tendenser till politikerförakt somfinns i samhället. Genom en avslöjande artikel av i Tiden vet viatt det fanns ledande socialdemokrater som var medvetna om att de inte skullekunna hålla alla de löften som de så frikostigt utställde till väljarna. Mentaktikerna segrade i fråga om valrörelsens utformning. Det väcker frågan: Ärdet värt priset att komma tillbaka till regeringsmakten med vilka medel somhelst? Demokratin bygger på aktivt intresse och förtroende från medborgarna förpolitikerna. De som företräder svenska folket får inte uppträda eller tala så, attmänniskor vänder sig bort i misstro och förakt. Men regeringens politik utmärks inte bara av svek utanockså av konfrontation. Det myckna talet om "den utsträckta handen"har visat sig vara tomt prat utan täckning. Särskilt uppenbart är detta i frågaom löntagarfonderna. Hela näringslivet, de tre icke-socialistiska partierna ochmajoriteten av svenska folket säger nej till fonderna. Men de skall ändå drivasigenom. De olika tekniska justeringar som gjorts - nu senast ilagrådsremissen - har aldrig kunnat dölja att grundtankarna varitdesamma: pengar tas från företagens vinster, samlas i kollektiva, fackligtstyrda fonder och används för att köpa upp företag. I sin förlängning innebärlöntagarfonderna att maktkoncentrationen i samhället ökar. har presenterat ett program som i motsats tillsocialdemokraternas verkligen sprider makten och minskar maktkoncentrationen.Det innebär bl. a. att man bör uppmuntra de enskilda företagen att införaandel-i-vinst-system för de anställda. Sådana system finns redan i ett antalföretag, t..ex. SE-Banken och , och . F. n. läggerlagstiftningen hinder i vägen för en snabb utveckling av andel-i-vinstsystem.Och i en promemoria från vill man ytterligare försvåradenna utveckling genom att belägga vinstandelarna med arbetsgivaravgifter. Regeringen verkar helt oemottaglig för alla argument ochalla erfarenheter som visar att de kollektiva löntagarfonderna inte löser någraproblem utan tvärtom bara skapar nya. När överlämnade ordförandeklubban i detsocialdemokrafiska partiet till gav han honom rådet att lyssna tillrörelsen. avsikt var säkert inte att rådet skulle tolkas så att manbara lyssnar fill rörelsens koryféer och funktionärer. Det är vad socialdemokratin faktiskt har begränsat sig till i löntagarfondsdebatten.Och därför måste rådet till bli: Lyssna till folket! Regeringen avser nu tydligen att driva igenomlöntagarfonderna i med stöd av bara kommunisterna. Till detta skallhär sägas: De kollektiva löntagarfonderna kommer att avvecklas så fort deborgerliga partierna får majoritet i denna kammare. Och det är ett löfte sominte kommer att brytas. med regering är 375dagar av uteblivna besparingar, ökad arbetslöshet, minskad byggnation, ökatbudgetunderskott - av brutna löften, svek och konfrontation. VadSverige behöver är inte mer socialism utan mer liberalism. 5 (vpk): erkände CIA att man varit med omatt planlägga och genomföra militära sabotageaktioner i Nicaragua.Tillförlitliga amerikanska källor vet också att berätta att fler liknandeCIA-aktioner är planlagda. Reaganadministrationen följer precis samma mönster somledde till det utdragna och grymma . Då som var det ett litetland som sökte självbestämmande och nationellt oberoende. Då som var det USAsom med sin militärapparat ingrep för att stoppa ett litet folks frihetskamp. växer protesterna mot krigföring mot Nicaraguaoch mot dess inblandning i . Folkens frihetskamp kräver vårt stöd -vi kräver respekt för varje lands rätt att självt bestämma över sin framtid,vare sig det handlar om , , Mogambique eller något annatland. genomförs i och runt om i Europastora demonstrafioner mot utplaceringen av nya NATO-kärnvapen - och för enradikal minskning av kärnvapnen i både öst och väst, som ett steg på vägen motett helt fritt från kärnvapen. Demonstrationen här i har stödav fackföreningsrörelsen, kristna organisationer och av partier -utom, som vanligt, . Än en gång markerar att de utgör etteget block i utrikes- och säkerhetspolitiska frågor. De står närmare USAoch NATO än vårt lands neutralitet och alliansfria utrikespolitik. har följdriktigt också malt sig ur riksdagenstidigare beslut om att arbeta för en nordisk kärnvapenfri zon, för att draNorden ut ur stormakternas militär- och kärnvapenstrategier. När alla andra parfier arbetar för fred och nedrustning-kräver att de båda stormakterna skall avveckla sina kärnvapenarsenaler -uppträder fill försvar för och NATO:s kärnvapenupprustning. Glädjande nog finns det fortfarande i denna församling ettstarkt stöd för freds- och avspänningssträvandena - för den svenska regeringenskonstruktiva insatser på detta område. Vårt parti ser positivt på och stödjer regeringensinsatser för att åstadkomma en nordisk kärnvapenfri zon, på samma sätt som vivälkomnar initiativen för att skapa en kärnvapenfri korridor i ,fri från slagfältskärnvapen. Vi ser detta som förtroendeskapande åtgärder ochsom ett sätt att minska misstron och den militära spänningen i vår del avvärlden. När högerkrafterna i vårt land och i andra länder ivrarför höjda militäranslag och konfrontation är det nödvändigt och viktigt attalla progressiva och demokrafiska krafter ökar sitt engagemang till stöd för deninternafionella solidariteten, för fred och nedrustning, för frihet ochdemokrati. har gått sedan valet. påkostade kampanjer och nya roll som ett borgerligtöverparfi blev valet ett nederlag för den samlade borgerligheten. Det blev enklar arbetarmajoritet i . Förväntningarna var stora på den nyaregeringen. med kampregeringar mot löntagarna var till ända. arbetslösheten och krisen med en ny politik - denborgerliga åtstramningspolitiken och den sociala nedrustningen skulle vändas isin motsats. Men - - väntar man fortfarande, och alltotåligare, på att regeringen skall leva upp till förväntningarna inomarbetarrörelsen, förväntningar som i hög grad skapades av socialdemokratinunder i opposition. "I socialdemokraternas fanns det aldrig 153000 arbetslösa", stod det på en av socialdemokraternas valaffischer förraåret. På valmöte efter valmöte försäkrade socialdemokraterna att kampen motarbetslösheten var regeringens viktigaste uppgift. Men är 180 000människor öppet arbetslösa. 70 000 ungdomar är utan arbete och utbildning. 16000 människor bar blivit utförsäkrade ur A-kassan, och ytterligare 55 000löper risken att bli utförsäkrade. En rekordhög byggarbetslöshetförväntas. Att arbetsmarknadsministern - säkert helt riktigt -konstaterar att arbetslösheten skulle ha varit ännu större med en borgerlig regeringkan inte dölja den socialdemokratiska regeringens misslyckande. Man har intekunnat bryta arbetslösheten. Regeringen prioriterar inte tillräckligt kampen motarbetslösheten, och man saknar framför allt en långsiktig strategi för attminska den. Regeringen har satsat på kortsiktiga arbetsmarknadspolitiskainsatser men framför allt på att devalveringen skulle öka företagens vinsteroch sätta fart på produktion och sysselsättning. Högsta prioritet har i ställetfrågan om att till varje pris minska budgetunderskottet getts. Allt annatunderordnas detta, och prioriterar man denna målsättning blir det ingenkvalitafivt annorlunda politik än den som förts tidigare. I opposition sade att det farliga underskottetinte var budgetunderskottet, utan underskottet i sysselsättningen.Nedskärningar och social nedrustning medförde bara att allt fler ställdesarbetslösa. hette det i stället att vi måste arbeta ochspara oss ut ur krisen. heter det att vi inte har råd att bekämpa arbetslösheten.Nu är budgetunderskottet viktigare än underskottet i sysselsättningen. Därför växer nu också kritiken mot regeringen.Arbetarrörelsen behöver ett sysselsättningsprogram, säger . TCO kompletterarmed att kräva ett program för 150 000 nya arbeten. LO varnar för attarbetarrörelsen förlorar nästa val om inte regeringen skärper sig, som detsägs, och kan visa att man klarar av att bekämpa arbetslösheten bättre än deborgerliga. Vi delar den uppfattningen. I valrörelsen kritiserade socialdemokraterna ofta deborgerliga för deras svek mot pensionärerna - när de trots uttryckliga löften ivalrörelsen avskaffade värdesäkringen av pensionerna. För sindel lovade socialdemokraterna att deras löften till pensionärerna stod fast.Ändå upprepar den här regeringen de borgerliga partiernas löftesbrott. De borgerliga partierna har med illa dold förtjusningnaturligtvis inte varit sena att utnyttja de socialdemokrafiska löftesbrotten.De tvära , som kanske var tänkta som samarbetsinviter till de borgerliga,har bara blivit nya slagträn i den boi-gerliga propagandan, och jag tror attregeringen begår ett allvarligt misstag om den underskattar de borgerligapartiernas hycklande missnöjespropaganda i detta sammanhang. Regeringen har ingen egen majoritet i . Och underdetta första år har regeringen gång på gång sträckt ut inte bara en hand utanbägge händerna åt höger och sökt samarbete med näringslivet och de borgerligapartierna. Det har heller inte varit någon lyckad politik. och de borgerliga är f. n. inteintresserade av att samarbeta med regeringen. I stället bedriver de en grovkampanj mot arbetarrörelsen och mot allt vad socialism heter. I samband med öppnande, ,genomfördes, inte den största, men alldeles säkert den dyraste demonstrationennågonsin i vårt land. Bland parollerna i demonstrationen, anförd av bl. a.Nicolin, , och andra "småföretagare", förekomplakat med uppmaningar av typen "häng alla fackpampar" - det är turatt man är tjänstledig. Jag skall bespara talmannen mödan att använda klubban,och avstå från att nämna en del andra plakattexter. Men enbart förekomsten avdet jag har nämnt borde ju stämma en del människor fill eftertanke. De borgerliga partierna - framför allt och ;har jag gett upp hoppet om - borde besinna sitt ansvar och betänkavilka krafter man är med om att ge luft under vingarna. Jag vill därför frågade partier som stött denna demonstration: Stödjer niverkligen dessa reaktionära paroller och metoder? Svaren är inte ointressanta, mot bakgrund av Nicolinsuttalande dagen efter om att han har mer i bakfickan. Regeringen står inför ett oundvikligt vägval. Man harhittills sökt samarbete med de borgerliga - näst intill förödmjukelsens gräns -i ett läge när högerkrafterna marscherar och utmanar arbetarrörelsen tillstrid. De tre borgerliga partierna tävlar ju om att mest och bästföreträda storfinansens intressen. Vilka slutsatser drar regeringen av det? Menar regeringen fortfarande att det finns någraförutsättningar för, eller ens intresse av, ett samarbete med dessa politiskahögerkrafter? - i ett läge när den ekonomiska krisen skärps, när arbetslöshetenurholkar samhällsekonomin som näringslivet gör nya rekordvinster,när löntagarnas reallöner sjunker och inkomstklyftorna ökar som dehögavlönade får nya stora skattelättnader, när en halv miljon människor behöversocialbidrag för att klara sig som antalet miljonärer i Sverigefördubblas, när svångremmen om kommuner, pensionärer och barnfamiljer dras åtallt hårdare som slösas bort på ett nyttstridsflygplan. Är det verkligen samarbete åt höger som är angeläget i dennasituation? Regeringen har skjutit detta vägval framför sig,och kanske kan man fortsätta ytterligare med det. Men den skaffar siginga vänner någonstans med det, tvärtom innebär det fortsatta misslyckanden ochett mycket troligt nederlag i valet . Det finns en arbetarmajoritet här i , och deväljare som röstat fram den begär att den skall användas för en politik ilöntagarnas intresse. Det är också,vår åsikt. Vårt parfi är berett att diskuteraalla frågor med regeringen. Vi är beredda att samarbeta med regeringen utifrånklassmässiga ställningstaganden och för en rättvis fördelningspolitik. Detta ärsärskilt vikfigt i en situation när den samlade borgerligheten går tilloffensiv och draperar den nya egoismens i slagord om frihet -visserligen bara frihet så där i största allmänhet. Men sanningen är ju den att konkreta fri- och rättigheterinte intresserar borgerligheten. Olika förslag om hur vi skall kunna utvidgafri- och rättigheterna i vårt samhälle ställer borgerligheten i motsättningtill sitt eget abstrakta frihetsbegrepp. Dess företrädare ställer demokrafiskafri- och rättigheter för de anställda ute på arbetsplatserna i motsättning tillfriheten. De ställer alla varianter av förslag om löntagarfonder i motsättningtill friheten. De ställer t. o. m. den gemensamma sektorns verksamhet imotsättning till friheten. Med det övertag som och Arbetsgivareföreningeni dag har inom borgerligheten, har det borgerliga frihetsbegreppet i praktikeninskränkts till näringsfrihet och till individens självtillräcklighet. Menverkligheten är annorlunda.