prot · G70910 · 1983-12-31 00:00:00 — Det är viktigt för både den enskilde och församhällsgemenskapen, eftersom båda har behov av kunskapen. Men det är ocksåviktigt att skolan ger kunskap åt alla medborgare därför att vårsamhällsgemenskap, vår nationella identitet behöver den grund som dengemensamma skolan kan ge. En huvuduppgift är därför för regeringen att bekämpadet som kallats utslagningen i , och jag räknar med att vi på grundvalav den rapport som den särskilda arbetsgruppen redovisar denna höst kommerattunderdel kommande året få anledning till ingående och omsorgsfulla diskussionerom hur vår grundskola skall kunna förändras för att bättre svara mot sinauppgifter. Grundläggande blir i det sammanhanget frågan om grundskolanskvalitet. Regeringen är beredd att pä allt sätt hävda skolanskvalitet och ser därvid uppgiften i dess helhet: det kan aldrig tillåtas att viskulle lämna några barn i skolan utanför vår omsorg och våra ansträngningar ien sannolikt fåfäng förhoppning att därigenom kunna förbättra kvaliteten fördet antal elever som har det lättare för sig. Skolans ambitionsnivå måstealltid vara att nå av eleverna med kunskapen, aldrig 90 eller . Desom talar om behovet av kunskap i skolan måste tala för kunskapen åt alla, intekunskap åt en del. Ett skäl för mig att hysa tillförsikt om våra möjligheter ärde många skickliga och engagerade lärare vi har. Tillsammans med alla andragoda medarbetare och i samverkan med föräldrar och elever blir skolan den godaskola vi vill ha. Jag läste för sedan i om en moderatkvinnapå kurs. Hon uttalade sig i utbildningspolitiska frågor, och skriversä här: "Hon är arg över att de svaga eleverna i dagens skola får 'hurmycket hjälp som helst' och att det sker till priset av att inga lärare har tidatt hjälpa de duktiga eleverna att gå vidare." Kanske den här kvinnan inteär representativ för hur moderata skolpolitiker tycker. Jag tycker också attdet är fullt naturligt om det finns olika åsikter inom ett parti. Men oavsettdetta vore det intressant att få veta om i tycker att denhär kvinnan resonerar rätt. läggs nämligen en proposition påriksdagens bord som handlar om handikappade barn i skolväsendet. Regeringensförslag innebär att handikappade barn får en hel del mer resurser per person änandra elever. Hur ställer sig till det? Tillhör också dessa eleverdem som, för att citera den moderata kvinnan, får hur mycket hjälp som helst,och skall man vara arg över det? Går det ut över de begåvade elevernasmöjligheter? Den gemensamma skolan har också ytterligare ett värde som börnämnas. Det är av värde att barnen i ett samhälle som präglas av nyamediatekniker får chans att ta del av gemensamma kulturupplevelser under sinskoltid. Jag har i andra sammanhang understrukit att skolan måste vara enkulturhärd, inte bara ett ställe där man informerar om förekomsten av kultur.Djup förankring i kulturen, en förnyelse av humanismen, kan skänka den enskildepersonlig trygghet och självkänsla. Det behöver vi i dagens . Allas rätt till kunskaper måste alltså respekteras. I detsammanhanget vill jag gärna ta upp den diskussion om privatisering som iblandförs på extremt konservativt och konservativt liberalt håll. Man menar att manskall ge varje individ ett slags utbildningscheck. Formuleringen är intressant.Det är alltså utbildnirigens ekonomiska värde som skall ställas tillmedborgarnas förfogande, inte kunskapens eller bildningens innehåll.Definierar man skolan uteslutande i dess ekonomiska värde, blir det naturligtatt överlåta utbildning och skolor att drivas som privata företag. Därmed upphäver man principen om en lika god utbildningför alla barn oavsett bakgrund. Därmed frångår man principen om en samladgemensam utbildning för alla barn i oavsett var de bor, med alla dekonsekvenser det kan få för den samsyn som ändå finns i många frågor blandsvenska medborgare. Den enskilde individens chanser att hävda sig i ett sådantsystem minskar - framför allt om arbetslösheten är hög och föräldrarnas plånboktunn. Ett sådant samhälle blir ett hårt och konfliktfyllt samhälle -också förde ungdomar som fick ett arbete och en god skolgång. I tidningarna kan vi läsaom det konservativa partiets kongress i . Där kretsar bekymren inte barakring en ministers kärleksliv, utan också kring det faktum att t. o. m.konservativa politiker börjar få kalla fötter inför premiärminister nedskärnings- och privatiseringspolitik. Man har kanske insett att enhård klasspolitik också slår tillbaka på den klass man avsåg attgynna. Socialdemokratin beskylls ofta för att föra klasspolitik,I själva verket strävar socialdemokratin efter att undanröja klasskillnader,men ser och erkänner dem när de finns. Vi vänder oss mot dem som söker bevaraeller t, o, m, fördjupa klasskillnader genom att låtsas att de inte finns. Svenskarnas samfällda känsla för den egna kulturen, denegna historien, måste stärkas. Banden bakåt måste stärkas - det behöver ettlitet land som vårt i en värld som blivit inte bara internationell utan ocksåmultinationell. 13 protokoll 1983/84:7-10 behöver stärka känslan för vår egen särart i tider dåmultinationella intryck och impulser avlöser varandra. Vi behöver försvara denlevande kulturen, ett rikt kulturliv, i då mediafantasterna tror attalla kulturella yttringar kan transformeras för att hamna på en flimrandeTV-ruta. Vi skall stärka vårt eget kulturliv i ekonomiskt svåra tider. Vi måstegöra fler människor delaktiga i kulturlivet. I det perspektivet måste kulturpolitiken utformas i ettnära samspel med mediapolitiken. Vi kan där bygga vidare på 1974 årskulturpolitiska beslut, som var ett bra beslut och som har inneburit klaraframsteg och betydande förändringar. Den geografiska utjämningen har varitpåtaglig på det kulturella området - och på samma sätt som grundskolereformenhar den inneburit en utjämning i geografiskt hänseende som saknar motstycke. Någon anledning att visa uppgivenhet inför de akutaekonomiska svårigheter som vi nu har finns inte. Jag är övertygad om attmedborgarna skall vara beredda att gemensamt ta på sig de uppoffringar som nukrävs, utan att för den skull släppa den framtidstro som är nödvändig om vårtkultursamhälle skall utvecklas. 68PER (): Vi behöver en mer frihetlig skola i behöver en frihetlig skola för att frigöra kreativitet och skaparkraft hosalla lärare och inte minst hos alla elever. Vi behöver en frigörelse i skolanför att kunna klara en utbildning som ger jobb åt alla unga, och vi behöver enfrigörelse för att skapa beredskap inför den teknologiska revolution som iframtiden kommer att förändra våra livsvillkor. En viktig utgångspunkt för ensådan frigörelse måste vara att alla människor har någonting att ge - alla harnågot anlag som går att utveckla. Jag skall, herr talman, uppehålla mig vid fyra dimensioneri en sådan frihetlig väckelse i skolan. Den första handlar oin rätten att välja skola. Regeringenhar fattat beslut om stöd tills. k. fristående skolor. Man berömmer sig avatt vara generös, och det är rätt så till vida som man är något mindre snål änvad har varit. Men understryker regeringenkraftigare än att stöd till fristående skolor skall utgåendast under förutsättning att skolorna har någonting att ge till det allmännaskolväsendet- eller annorlunda uttryckt: stöd till fristående skolor skall utgåom skolorna är bra för staten. 1 enlighet med den grundsynen har man gettskolöverstyrelsen i uppdrag att fundera över hur de skolor som fårstatsbidrag faktiskt passar in i denna bild. blir det nog inteaktuellt med något ytterligare stöd till nya skolor, säger man. Jag undrar,herr talman, om det regeringsbeslutet verkligen står i överensstämmelse med vadriksdagen har beslutat i denna fråga. I själva utgångspunkten, att en skola skall vara bra förstaten, ligger den ideologiska skärningspunkten gentemot oss moderater. För ossär det självklart att alla elever skall ha rätt att välja skola, inte bara deelever som råkar ha föräldrar med god ekonomi och som har råd att betala deskyhöga terminsavgifter som blir resultatet av snålhet från stateni statsbidragshänseende. Vi tror att det är bra med många fristående skolorsom konkurrerar med varandra. Konkurrensen skapar valfrihet för eleverna. Denskapar känslighet gentemot olika personligheter, och den höjer kvaliteten iundervisningsväsendet som helhet. Det behövs alltså generellare statsbidragsregler,men inte bara det utan dessutom generösare regler. Det finns, enligt vårmening, inga argument för att de fristående skolorna skall behandlas njuggarenär det gäller statsbidragets storlek än de offentliga skolorna. Den andra frihetsdimensionen handlar om att den offentligaskolan inom sig skall kunna erbjuda alternativ. Specialisering när det gällerskolor är bra: i kemi, i matematik, i geografi, i fotboll eller varför inte t.o. m. i musik. Det är bra med många . Det socialdemokratiska motståndet mot iStockholm har blottat ett ointresse för specialintressenas rätt. Men, herrtalman, det har också blottat brist på förståelse för engagemangets betydelseför kvaliteten. Det är inte en tillfällighet att elever sjungerbra. har i striden om intagitståndpunkten att han inte vill lägga sig i frågans behandling av respekt förden kommunala bestämmanderätten. Detta förefaller vara en omskrivning avrespekt för att skall fä vad han tycker är bäst. gällerdet, , att välja sida: den socialdemokratiska prestigen iStockholm eller lärare och elever. Säg nu som det är, BengtGöransson, att har hamnat i galen tunna. Jag utgår ifrån attBengt har förvissat sig om att de rykten som säger att Stockholmssocialdemokrater redan lovat tomt till LO inte är sanna. Jag tror för min del att fristående skolor utanför detoffentliga skolsystemets ram är själva förutsättningen för att alternativockså skapas inom den offentliga skolan. Om läser skall han se att tvingas till lyhördhet införpatienternas önskemål på grund av tillkomsten av . Jag tror attprecis samma sak kommer att inträffa den dag då den offentliga skolan på grundav de fristående alternativen tvingas till ökad lyhördhet inför elevers ochföräldrars önskemål. Den tredje frihetsdimensionen, herr talman, handlar omgrundskolans högstadium. Allt fler kommer till insikt om att det nuvarandehögstadiet fakfiskt inte fungerar. Elever slås ut från en meningsfullundervisning, som så riktigt påpekade, som det äruppenbart att andra elever inte stimuleras tillräckligt. Beträffande dagenssammanhållna högstadium brukar man anföra att den sammanhållna undervisningengör att en social skiktning kan undvikas. Jag menar att detta är ett vällovligtmotiv. Vad vi i hägnet av detta motiv och det sammanhållna högstadiet är på vägatt fä är emellertid mycket värre, nämligen en skiktning av elever mellan demsom lyckas och dem som inte gör det. En stor grupp elever lämnar grundskolanmed känslan av att de inte har klarat jobbet. Den känslan när man är 13, 14, 15eller kan i värsta fall leda till att man inte klarar något annat jobb senare i livet heller. Jag troratt högstadium måste öka känsligheten för de framväxandepersonligheterna i de nu aktuella åldrarna. Vi moderater ställer krav på att högstadiumskall differentieras, medge större möjligheter att anpassa undervisningenefter varje elevs personliga anlag och intresse utifrån den utgångspunkt somjag inledningsvis nämnde, nämligen att alla elever har någonting som går attutveckla. Där berättade man om en elev, vars namn jag har glömt, som pånågot sätt utgör illustrationen till vad som kan göras när skolan lyckas. Denoffentliga skolan hade misslyckats att hitta denne elevs personliga anlag. Denlilla var på väg att misslyckas med samma sak. Killenmisslyckades själv praktiskt taget i allt han hade gjort i skolan tills manupptäckte vad han faktiskt kunde - han kunde laga mat. Den killen är en lycklig människa, som gör god nyttainom restaurangvärld. Att hitta hans anlag - det var skillnadenmellan att han fick växa och att han stampades ut såsom misslyckad i samhället.Skolan måste klara att hitta varje elevs anlag och att utveckla detta. är det viktigt, herr talman, att understryka atten skola som differentierar på högstadiet inte får byggas upp så attåtervändsgränder skapas. För den eller de elever som upptäcker att man valt felskall det alltid finnas en väg tillbaka. Efter den nionde årskursen skall detfinnas en chans till komplettering, så att man därefter vet med sig att man harsiktet rätt inställt i förhållande till sina intressen och anlag. Den fjärde frihetsdimensionen slutligen, herr talman,handlar om gymnasieskolan. Mot gymnasieskolan riktas kritik från tvåhåll. Högskolan säger: De som kommer till oss frän gymnasieskolan har intetillräckliga förkunskaper. Företagen säger: De som kommer från gymnasieskolanär vi litet tveksamma till, därför att vi är osäkra på vilka möjligheter defaktiskt har att göra nytta i produktionslivet. Med den här utgångspunkten menar jag att den inriktningregeringen nu uppenbarligen tänker välja för reformeringen av gymnasieskolan ärfelaktig. Får man tro pressmeddelanden och anföranden från utbildningsministernrätt, är det fråga om att öka enhetligheten snarare än att, som jag menar ärmotiverat, öka målinriktningen på gymnasieskolans olika delar. Vi måste kunna erbjuda dem som skall vidare tilluniversitet och högskolor en bättre teoretisk grund. Och de som har sin hågsatt till att mer direkt gå ut i arbetslivet skall få en utbildning som stämmermed detta. Vi har presenterat ett konkretförslag till hur huvuddelen av gymnasieskolans yrkesinriktade utbildning skullekunna föras över till företagen i form av lärlingsutbildning. Denutbildningsmodellen har den avgörande fördelen att eleverna får arbeta iomedelbar kontakt med den verksamhet där de senare kommer att sysselsättas.Samtidigt är vi noga med att understryka att skolan inte får släppa sitt ansvarför allmänbildningen. Den fortsatta teoretiska utbildningen - vi föreslår att det skall vara obligatoriskt att studera samhällskunskap och svenska -skall alltfort ske genom gymnasieskolans försorg. Vi vet från utländska erfarenheter att ett lärlingssystemav det här slaget är överlägset den svenska yrkesinriktade gymnasieskolan.Varför inte, , nu göra slag i saken och ge alla de ungdomar somi dag möter svårigheter på arbetsmarknaden den ytterligare råg i ryggen somvetskapen om god yrkeskunskap alltid innebär? Till slut, herr talman: anlag skall utvecklasmaximalt. Det innebär att skolan skall ställa krav på eleverna utifrån de valsom eleverna själva har träffat. Sådana krav blir stimulerande och utvecklandei en skola som tar hänsyn till elevernas skiftande personligheter. 69LARZ (): I sin inledning sade att densom har kunskaper inte behöver stanna i ilska över att arbetsförmedlingen intekan anvisa arbete, utan han kan analysera, se samband och orsaker. kunde ha fortsatt: Sedan går han ut och skaffar sig själv ett arbete.Men ett faktum är att många ungdomar ger upp inför arbetsförmedlingarnasoförmåga att skaffa dem ett jobb. Dess bättre har de flesta goda ambitioner ochen god vilja. De ger sig inte förrän de själva har skaffat ett jobb. Under allmänna motionstiden i januaripresenterade en partimotion på utbildningsområdet. Den innehöll bl. a.ett tungt avsnitt om gymnasieskolan, där vi dels förde ett mer principielltresonemang om det förändrings- och utvecklingsarbete som förestår igymnasieskolan, dels förde fram en rad konkreta förslag av mer omedelbarkaraktär. Eftersom det var bra och väl genomtänkta förslag avslogs de i vanligordning av riksdagsmajoriteten. Men på precis samma sätt som visat sig gälla för det enasamhällsområdet efter det andra har regeringspartiet - när man konfronteratsmed verkligheten och kommit på litet avstånd från oppositionsårens ohejdadeöverbudspo-litik - insett att förslagen är väl värda att ta vara på. Sålunda har vi fått uppleva att våra tankar om ensuccessiv förändring, en förändring som växer fram underifrån, som ett resultatav ett lokalt utvecklingsarbete och en lokal försöksverksamhet, nu även avregeringen upphöjts till högsta visdom. Det är bra att man överger decentralistiska idéer som kom till uttryck i gymnasieutredningen och som eljestvarit kännetecknande för socialdemokratiskt reformarbete. Det är bra attcenterns filosofi om decentralisering i stället får slå igenom också i gymnasieskolan. Vi kan alltså vara ganska nöjda när det gäller detövergripande synsättet, men också i de enskilda detaljerna verkar det som omregeringen vaknat till insikt. Låt mig ta lärlingsutbildningen som exempel. Vidflera olika tillfällen under det föregående väckte vi förslag omsärskilda stimulanser för att öka omfattningen på lärlingsutbildningen. Dessaförslag avvisades varje gång av socialdemokraterna med krystade motiveringar. Men harman, under trycket av den ständigt växande ungdomsarbets- lösheten och under intryck av den mycket posifivautvärderingsrapport som presenterat, kommit på bättre tankar.Nu har man äntligen insett att lärlingsutbildningen är ett värdefullt inslag iutbildningsutbudet. Och det är bra, men för att använda ett gammalt och här ikammaren välkänt uttryck: "Det är för lite och det kommer för sent".I vår motion med anledning av sysselsättningspropositionen kommer vi attpresentera alternativa förslag. Låt mig använda det här tillfället att fråga skolministerBengt som regeringens representant varför man inte är beredd att tasteget fullt ut. Varför säger ni i propositionen att lärlingsutbildningen"spelar en stor roll inom kommunernas uppföljningsansvar för ungdomar sominte genomgår annan gymnasieutbildning"? Ni jämställer alltsålärlingsutbildningen med ungdomsplatser och andra tillfälliga åtgärder för ungdomarsom inte ryms i gymnasieskolan! Sanningen är naturligtvis den attlärlingsutbildningen väl tål att jämföras med annan gymnasieutbildning, ochdärför är det nu dags att säga att den också skall vara ett reguljärt inslag ikommunernas utbildningsutbud och inte en försöksverksamhet. Varför, BengtGöransson, är ni inte beredda att ge lärlingsutbildningen den status avreguljär utbildning som den förtjänar? Det skulle underlätta för kommunerna ideras planering att redan nu få ett sådant besked. En annan fråga som hänger samman med detta ärgymansieskolans dimensionering. Vi blir alltmer medvetna om att det nuvarandesättet att uttrycka dimensioneringen i procent av antalet 16-åringar ärofidsenligt. Ett mått på framgången med våra åtgärder för 16-18-åringarna underde är att vi kunnat inregistrera en allt större andel äldresökandetill gymnasieskolan. Och det är i och för sig positivt, men det ställer denuvarande planeringsbegreppen på huvudet. har tagit konsekvenserna av det här isin anslagsframställning och föreslår en kraftig ökning av antaletårselevplatser till nästa budgetår. 14 000 årselevplatser /85 och likamånga för året därpå. Det här kostar naturligtvis pengar men SÖ drar också denriktiga slutsatsen att alla andra åtgärder som eljest blir nödvändiga kostarminst lika mycket eller sannolikt mer. Då kan man naturligtvis invända att eftersom det härhandlar om pengar är det en budgetfråga och skall avgöras i den ordningen. Mendå är det . Kommunerna som planerar och länsskolnämnderna som samordnarplaneringen och fattar besluten inom givna ramar måste få besked omvilka ramar som skall gälla för kommande läsår. Om vi väntar till den ordinariebudgetbehandlingen får man det beskedet först eller juni, ochdå blir det ingen kapacitetsökning . Låt mig därför ställa en annan fråga till regeringen beredd att nu ge uttryck för en sådan viljeinriktning? Från sida är vi beredda att göra ett sådantställningstagande, och vi menar också att en sådan utökad kapacitet igymnasieskolan i första hand skall användas till yrkesinriktad utbildning. Föratt spara pengar åt kommunerna och för att undvika onödiga investeringar ilokaler och utrustning bör man välja företagsförlagd utbildning. Då når man dessutomden verklighetsanknytning som är nödvändig för att skapa stimulans ochmotivation i utbildningen. En sådan inriktning ger dessutom möjligheter till en ökaddecentralisering av utbildningsutbudet till andra orter än de traditionellagymnasieorterna och därigenom också en bättre lokal förankring. Dessutom kanutbildningsutbudet på så sätt bättre svara mot den lokala arbetsmarknadensbehov. Med detta, herr talman, har jag gett några exempel påcenterns konkreta förslag till åtgärder inom gymnasieskolans område. Det finnsåtskilligt fler och dem får vi anledning att återkomma till senare underriksmötet. Under detta anförande övertog talmannen ledningen avkammarens förhandlingar. 70JÖRGEN (): Att ge många människor, oberoende av bakgrundoch ekonomi, chansen till utbildning har alltid varit ett viktigt liberaltkrav. Utbildning har ett egenvärde, men utbildning är också etteffektivt instrument i kampen för frihet och rättvisa och var det för att åstadkommademokrati i vårt land. Man kan säga att formulerade enliberalismens personlighetsprincip när han slog fast att varje människasutvecklingsmöjligheter skall vara utgångspunkten för samhällets insatser. Kravet på förbättrad folkbildning som ett led iutvecklingen av den politiska demokratin utvecklades vidare av ung folkskollärare kritiserade han fränt orättvisorna på skolans område -att samhället bjuder en sorts bildning för fint folks barn och en annan försimpelt folks. Som utbildningsminister i båda ministärer fick hansenare tillfälle att med kraft verka för folkskolans utveckling i riktning moten allmän bottenskola. fullföljde en god liberal tradition när han isamband med grundskolereformen deklarerade: "En bra skola låter inteföräldrarnas ekonomi, utbildning och bostadsort bestämma över barnens rätt attsöka sin egen väg." Genom decennierna har utbildningsfrågorna spelat enframträdande roll för oss liberaler. När kom i regeringsställning blev därförockså arbetet på en ny läroplan mycket viktigt och fick en framträdande roll.Vi menade att kvalitetsaspekterna tidigare tenderat att komma i skymundan. Dennya läroplanen för , som lades fram av folkpartiregeringen ochsom började gälla fr. o. m. , innebar ett brott i den utvecklingslinjen.Huvudtankarna när det gäller Lgr 80 är ju krav på kvalitet, på kunskaper ochfärdigheter, på förstärkning av de naturorienterande ämnena och på möjlighettill intresseinriktade studier. Viktiga inslag är också satsning påjämställdhet och praktiskt elevansvar och en strävan efter decentralisering. menar vi från sidaatt det är vikfigt att fortsätta att förbättra kvaliteten. De friaaktiviteterna har ofta inte fungerat bra. Därför vill vi återföra hela ellerviss del av de fria aktiviteterna till den timplanebundna verksamheten. Vi ärövertygade om att det kommer att få en kvalitetshöjan-de effekt. går nästan samtliga barn i förskola . Många av dem är redan då mogna att lära sig läsa och räkna, medan andrainte uppnår den mognaden förrän vid åtta eller ålder. Förskolanspedagogik och metodik innefattar inte inlärning av sådana färdigheter. Detinnebär att man ofta försitter viktiga inlärningstillfällen när eleverna är sommest motiverade. Därför menar vi i att skolplikten bör gällafrån sex är. För att alla barn skall få en allsidig utveckling bör förskolansoch lågstadiets inlärnings- och arbetsmetoder samverka. Ett sådant arbetssättförutsätter att man under hela lågstadiet utgår ifrån det enskilda barnetsmognadsnivå och behov vid inlärning av kunskaper och träning av olikafärdigheter. Betyg är ett viktigt inslag i kvalitetsbedömningen avelevernas kunskaper. Med Lgr 80 har nya principer lagts fram, som bl. a.innebär att betyg skall sättas i årskurserna 8 och 9 i . Skoldemokrati handlar inte bara om att få påverka skeendeti skolan utan lika mycket om att ta ansvar för skolmiljö och skolarbete. Att hadet bra i skolan är inte detsamma som att få allt serverat. Det är missriktadomtanke om eleverna att förvägra dem möjligheterna att delta i lokalvård,matservering, materialframställning, utrustning av lokaler och liknande. Snävafackliga intressen får inte hindra elevmedverkan. Skolan bör vara öppen för pedagogiska experiment av olikaslag. Särskilt viktigt är det att ta till vara det värdefulla i alternativpedagogik av typ Waldorf och .