prot · G709103 · 1983-12-31 00:00:00 — Men trots detta får vi inte förtröttas i våra strävandenatt få världens rika folk att öka sina insatser i tredje världen. Det gäller imycket hög grad , och det gäller också de västeuropeiskaindustristaterna. Det gäller i hög grad även . Vi har att i aUainternationella fora där så är lämpligt resa kravet på ökade insatser för dentredje världens fattiga folk. talar om enprocentsmålet. Han sade - vilketjag anser att man bör diskutera - att enprocentsmålet i sig inte är det rimligautan att det rimliga är att man når fram till en situation som innebär att effektivt verkande u-hjälp. Det finns naturligtvis risk för att enprocentsmålet i sigmedverkar till att man försöker göra av med pengar för att leva upp till detmålet och kanske inte alltid ställer krav på effektivitet. Men när jag slårvakt om enprocentsmålet, så är det för att det ligger mycket av symbolvärde idet, såväl här hemma som i dialogen med andra länder. Enprocentsmålet är ettuttryck för det svenska folkets känsla av solidaritet med folken i de fattigaländerna, ett uttryck för vår vilja attoffra för deras del. På samma sätt är enprocentsmålet ett uttryck, i dialogenmed andra länder, för ett krav på att de också skall öka sina ansträngningarför att uppnå en bättre verkande u-hjälp. Underde har det här i landet flammat upp en debatt om det svenskabiståndets effektivitet. Jag har en känsla av att debatten delvis harmissförståtts och att den felaktigt har tolkats som ett angrepp på vår svenskabiståndsmyndighet, SIDA. Jag har anledning att uttala mitt förtroende för SIDAsom organisation och för det arbete man utför i utvecklingsländerna. Det ärklart att misstag begås, och det finns arbetskraft på alla områden som intealltid gör rätt. Men det ger oss inte anledning att generellt kritisera SIDA,utan jag vill rent allmänt uttala förtroende för den verksamhet som utförs. Menkanske har vi alla gjort det misstaget när det gäUer u-hjälpen att vi inte harställt tillräckligt starka krav på mottagarländerna. När utrikesutskottet isomras besökte några kom vi fram till att en väsentlig del avdet svenska biståndet sedan det lämnats i händerna på mottagarländerna harmisskötts och att man kan tala om klara misslyckanden. Detta är självfalletinte acceptabelt, och därför måste vi kanske överväga att behålla inflytandetöver biståndsprojekten längre än vad vi f. n. gör och kanske också överväga attställa krav av annan karaktär än på de mottagande länderna. Jag är förmin del också beredd att ta upp en diskussion om på vilket sätt vi skall ta infrågorna om de mänskliga rättigheterna i övervägandena inför avtalsuppgörelsernamed de mottagande länderna. Isödra har torkan lett till katastrofal nöd. Det har gagnat densydafrikanska regeringens politik gentemot grannstaterna. I sin stora nöd hart. ex. Mogambique tvingats sluta avtal som väsentiigt försvagar landetsmöjligheter att medverka i kampen mot apartheid. Regeringsdeklarationensuttalande om apartheidpolitiken är välgörande klar, och jag hälsar medtillfredsställelse de nordiska utrikesministrarnas inbjudan till frontstaternasutrikesministrar. En allt större del av vårt bistånd bör tillföras de folk isödra som alltmer lider av svält och av grymma förakt förgrundläggande mänskliga rättigheter. Denna kamp för de mänskliga rättigheternabör liksom vara ett väsentligt inslag i Sverigesutrikespolitik. 17 (): hade i inledningen av sitt anförande några utvikningar omsambandet mellan fred och frihet och den moderata inställningen, vilkamöjligtvis skulle kunna föranleda litet textläsning från talarstolen. Jagtycker dock att det intressanta är att ta fasta på det som förenar oss i dennafråga, och jag vill också gärna säga att de formuleringar som på denna punktletat sig in i utrikesdeklarationen är föredömliga och utgör en god basför det fortsatta arbetet. Men,herr talman, i inledningen till årets utrikesdeklaration återger regeringennågra tankar om det säkerhetspolitiska läget i som med tiden kommit attbli närmast kanoniska. Det gäller de nordiska ländernas gemensamma strävan efteren politik som gagnar avspänningen i regionen, den svenskaneutralitetspolitikens stabiliserande roll, den tilltro som enligt våruppfattning denna politik möter i omvärlden och de bägge maktblockens av ossförutsatta intresse av att inte rubba det säkerhetspolitiska mönster som rått iNordeuropa . Att dessa teser ges en så framträdande plats i åretsutrikesdeklaration har självfallet sin alldeles speciella bakgrund. De slåsfast som självklarheter just därför att vi kanske inte är så säkra på att de längreär så självklara. Det har kommit in ett element av smygande oro i den nordiskasäkerhetspolitiska bilden. i , vars eftertänksammaanalyser ofta bildar utgångspunkt för debatten även i andra länder, ägnade den8 mars en längre ledare åt förtroendeklimatet i - en ledare som f. ö.återfinns i dagens som signerad artikel. Utgångspunkten varSverige -värdnation för , liksom den stat som med militärtvåld gång på gång tvingas söka inskärpa respekt för sin territoriellaintegritet. Ubåtskrisen har åtskilliga år på nacken. Den ena jaktenhar följts av den andra. Det är, skriver , fråga om "denenda konflikten av internationell karaktär just nu i ". Frågan sommåste ställas, skriver man, är "om nu är en 'gråzon' som kommit ini ett 'skymningsläge', en krissituation som varken är krig eller fred". På den frågan har tidningen självfallet inget svar, menman anger i alla fall några tänkbara utgångspunkter. "Om man ser på de senaste årens säkerhetspolitiskadebatt om och därtill beaktar de reaktioner som de norska och svenskaubåtsjakterna har väckt, får man lätt intrycket att det finns marginaler attspela med i denna del av . I är läget stabilt, för att intesäga låst. Man måste ner till och för att återträffa ett 'spelrum' mellan Öst och Väst." När regeringen därför i utrikesdeklarationen slår fast utgår från att de båda maktblocken har ett oförändrat intresse avstabilitet i det politiska mönstret i , är det således en utgångspunktmed vissa trevande frågetecken. ökade det nordeuropeiska ochnordatlantiska områdets strategiska betydelse på ett sätt som man måstebeteckna som närmast dramatiskt. I allt väsentligt var det betingat av dennukleära kapplöpningen mellan de bägge supermakterna. Det kom att dröja relativt länge innan dimensionerna avdenna förändring av strategiska läge uppmärksammades fullt ut också ivårt land. ger påståenden om att vi icke längre lever i ettperiferi- eller flankområde, utan i ett strategiskt centralområde, upphov tillförvånade och braskande rubriker i pressen. Denna dramatiska ökning av områdets strategiska betydelseskedde . har vi att leva med, och mitt uppe i, deframväxande konsekvenserna av denna förändring. På samma sätt som vår reaktionpå det som inträffat varfördröjd, befinner vi oss nu i en situation där drag och motdrag är reaktionerpå den grundläggande förändring som redan har skett, eller motreaktioner motdenna och de nya politiska och militära förutsättningar som därmed skapats.Här handlar det självfallet såväl om politiska som om militära drag ochmotdrag. Till den senare kategorin hör - på den västliga sidan - självfalletfrämst förhandslagringen av tung materiel till en amerikansk marinkårsbrigad imellersta , som beräknas vara avslutad . Men iminst lika hög utsträckning handlar det om möjliga drag och motdrag av merpolitisk karaktär. Islutet av förändrade delar av den säkerhetspolitiska debatten iNorden karaktär. Med förankring på vänsterkanten i främst de norska, danska ochsvenska socialdemokratiska partierna fördes fram förslag som påsina håll alldeles säkert sågs som inkörsporten till försök att bryta upp delarav det etablerade säkerhetspolitiska mönstret i . Den ensidigazonkonstruktion som förordades under dessa år och fördes fram som en form avsäkerhetspolitisk undermedicin kan mycket väl ha skapat ett intryck av att detnu uppstått marginaler för försök till förändringar i delar av det nordiskamönstret. Främst de danska och norska kärnvapenoptionerna men kanske ocksåobundenheten i delar av den svenska neutralitetsdoktrinen kan ha medverkat tiUdetta. Detvar också som ubåtskränkningarna började bli ett förstarangens säkerhetspolitiskt problem - dock utan att vi då egentligen varmedvetna om det, och alldeles säkert utan varje form av samband med denna merpolitiska utveckling. Ubåtskränkningarnahar, som jag ser det, i allt väsentligt militära motiv. Den kraftiga ökningenav dessa kränkningar i övergången mellan 1970- och 1980-tal, och den förändradekaraktär de fick, kan med betydande sannolikhet föras tillbaka på enkombination av områdets ökade strategiska betydelse och den förändring avmilitär doktrin samt operativ organisation och planering som under mitten ochslutet av började att införas i de sovjetiska stridskrafterna. Mensjälvfallet skapade ubåtskränkningarna också en delvis ny politisk miljö iNorden, som innebär faror likaväl som möjligheter för den kränkande nationen.Målet för dessa ansträngningar måste självfallet vara att begränsa de politiskariskerna och att maximera de politiska möjligheter som de miUtärt motiveradeubåtsoperationerna med viss automatik faktiskt skapar. Därmedhandlar det om att i viss utsträckning försöka förändra det existerande mönstreti ; sannolikt icke alls i sina grunder eller ens i sina synUgastrukturer, men måhända i sina inre fibrer eller i sin dagsaktuellatillämpning. Ubåtsoperationernasker med stor ihärdighet och uthåUighet. De mUitära operationernas okänslighetför så gott som varje form av politisk motverkan måste inge bekymmer hos demsom viU tro på de poUtiska medlens avgörande betydelse i den nationellasäkerhetspoUtiken. Motsidan vet dessutom att det kommer att ta betydande tidför att genomföra den militära och upprustning som krävs för attrisknivån skall höjas till den punkt däroperationerna framstår som även militärt tveksamma. Avallra största vikt är självfallet att vi i vår samlade politik - den militärapolitiken och politiken i övrigt - inte skyggar tillbaka för en verklighet somvisserligen må framstå som obehaglig men som denna politik i alla sina delardock måste utgå från. Dethar funnits, som har påtalats tidigare i denna debatt, tendenser till vissoklarhet från regeringens sida när det gäller bedömningen av ubåtskränkningarna.Den formulering som har smugit sig in i årets utrikesdeklaration inbjuderkanske också till sådana tolkningar. Manskriver att det har funnits indikationer och att man "inte kunnatutesluta" att det rört sig om avsiktlig främmande aktivitet. 1 självaverket konstaterade regeringen, försvarsministern och överbefälhavaren redanunder hösten klara fall av kränkningar, inte enbart fall där man "intekunde utesluta" att kränkningar hade ägt rum. Den typen av formuleringarfår väl betraktas som ett olycksfall - även om det rör sig om ett sakligt och politisktgenomarbetat dokument från i dess helhet. Självfalletfår kränkningar som dessa konsekvenser för svensk säkerhetspolitik, detta iall synnerhet när dessa kränkningar är ett fenomen som pågår år efterår. Att påstå att kränkningarna inte får några konsekvenser aUs är att riskeraatt skapa ett intryck av att vi ser på kränkningarna med en viss likgiltighet.Det kan bidra till ett intryck av att det finns marginaler för drag och motdragi som inte bör finnas. Enförsta konsekvens är självfallet försvarets ökade betydelse i den totalasäkerhetspolitiken. Utrikes- och försvarspolitiken kompletterar varandra närdet gäller att inge förtroende för den valda säkerhetspolitiska linjen, men därfÖrsvarspoUtiken sviktar förefaller utrikespolitikens möjUgheter att nåresultat att vara ytterligt begränsade. Trovärdigheten i den form av alliansfripolitik som vi valt, och den roll vi strävar efter att spela för stabiliteten iNorden i dess helhet, hänger i ökad grad på den uppfattade styrkan i våraförsvarsansträngningar. Vårt försvar måste, som Stockholms-Tidningen iblandbrukar framhålla, vara starkt icke bara med våra egna mått mätt utan främst medomvärldens mått. Enandra konsekvens av dessa ihärdiga kränkningar är den nordiskasäkerhetspolitikens ökade aktualitet i en rad olika sammanhang och vikten avatt med den yttersta noggrannhet pröva olika förslags ochutveckUngsrikt-ningars konsekvenser på det framtida nordiskastabilitetsmönstret. Detta har egentligen alltid varit svensk politik, även omdet har funnits en del tendenser till hastverk i detta hänseende under desenaste åren. Entredje konsekvens, herr talman, är vikten av att förankra vår utrikespolitik iden strävan efter nationell säkerhet som också är vår neutralitetspolitiksyttersta grund och inspiration. Underganska fanns det en tendens att gömma undan den nationella basen förvår politik. Det kändes måhända moraliskt riktigare och politiskt finare attklä vår utrikespolitik i grannare, och för en vidare publik säkert mertilltalande, kostymering. Den upplevda stabilitetssituationen i gjordedet frestande att se svensk utrikes- och säkerhetspolitiks uppgifterfrämst i vidare perspektiv. Neutralitetspolitiken är nationell i ordets egentligabemärkelse. Den utgår från det svenska egenintresset av att stå utanför ettkrig som rasar också i vår omvärld. Av den anledningen har den under vissaskeden på sina håll framställts som omoralisk och egoistisk. Detta ärsjälvfallet fel. Den ger ett bidrag till vår nationella säkerhet. Men därigenomger den också det bästa bidraget till stabilitet. Inget svenskt bidragtill freden kan vara mer konkret än detta. Men därtill kommer att det är strävan efter nationellsäkerhet som gör vår neutralitet trovärdig. Så länge vår politik uppfattas somfast förankrad i våra nationella säkerhetssträvanden kommer den att ses somlogisk och därigenom som trovärdig. Den dag den ses som inspirerad ellerpåverkad av andra, måhända vidare strävanden, kan den delvis komma att framståi en annan och måhända mera påverkbar dager. Det får inte ske. Följer vi dessa grundlinjer och drar vi på rätt sätt dessakonsekvenser av vad redaktör kallar "den enda konfliktenav internationell karaktär i just nu", tror jag attutrikesdeklarationens inledande, gamla kanoniska formuleringar om läget iNorden förblir möjliga att upprepa även längre fram i tiden. Det är inte längreen självklarhet, men det måste vara det yttersta målet för den samlade svenskapolitiken att det skall förbli möjligt. 18STURE (): ordförande inledde med attbetona det goda klimat av samarbete som råder i utrikesutskott. Jagtror också att det är viktigt att understryka det. Det är ju där som detparlamentariska grovgörat på det utrikespolitiska området görs. Det är självklart att partierna har sina speciellautrikespolitiska linjer, och det måste vi ju också utgå ifrån iutrikesutskottet. Men därutöver sker där i hög grad ett arbete som syftar tillatt minska motsättningarna inom det svenska samhället på det utrikespolitiska områdetoch att klart uttrycka en svensk uppfattning så långt det är möjligt. Jag villgärna säga att detta i hög grad gäller samtliga partier i utrikesutskottet.Alla fem partier är företrädda där. En offentiig debatt kan ju lättge intryck av att det är stora utrikespolitiska skillnader mellan partierna.Det präglar inte arbetet i utrikesutskottet. Utrikesdebatten har traditionellt gärna gällt förhållandenlångt borta, även om de kan ha legat oss nära om hjärtat. vore det, trorjag, att ge vår omvärld felaktiga signaler, om vi inte, som de flesta talarnagjort, lade stor vikt vid vår egen säkerhetspolitiska situation. Även jag villdärför inleda med att kommentera den trafik i våra vatten som upprört oss underår nu och särskilt . Det kändes lugnare i många svenska hem när partierna komöverens om en ram för det svenska försvaret som gav oss en möjlighet attbehålla en nödvändig nivå på vårt neutralitetsförsvar. Det okändai våra vatten skrämmer människor. Vi måste ta både det okända ochmänniskornas oro på allvar. De politiska partierna visade att degjorde det. Jag upplevde, herr talman, Karlskrona.Människor kände allvaret i hotet den gången. Hotet nu är mera oklart, men detgör inte att det känns mindre allvarligt. Vi befann oss i kanten av själva kriget den gången. Detgör vi uppenbarligen nu också. har levat i fred . Det gör viknappast just . Vi vill inte, men vi måste använda vapen. För förstagången sedan skjuter svenska soldater på svenskt territorium motmänniskor och farkoster från främmande land. i sin 300-årigahistoria är örlogsbas utsatt för något slags angrepp. Vi måste inse allvaret i detta. Vi har inte bevistillräckligt för att agera politiskt, säger man. Men det är inte heller detviktigaste. Den som sänder inkräktare vet att de finns i våra vatten. När vigör allt vi kan för att hindra den verksamheten, når ett budskap rätt adressatutan att vi behöver agera politiskt. Att öka risken för inkräktare att bliröjda tycks vara enda sättet att få slut på trafiken och på vad den innebär avhot. är alliansfritt i fred för att kunna vara neutralti krig. Kring denna målsättning är de oberoende partierna också eniga. Denförutsätter emellertid att vi visar att vi förmår hålla inkräktare borta frånvårt territorium. Det aktuella hotet mot våra kuster har rimligen någotsamband med ökade strategiska betydelse i stormaktspolitiken. Problemenför vårt försvar blir inte mindre av att våra nordiska grannar i öst och västbetraktar neutralitet och vår förmåga att hindra främmande makter frånatt utnyttja vårt territorium och vårt luftrum som en förutsättning för denegna säkerhetspolitiken. Trovärdigheten i vår neutralitetspolitik prövas nu ivåra vatten. Det är en allvarlig sanning. Att nonchalera den kan bliödesdigert. Förutsättningen för vår neutralitet är vårt eget beslut.Den kan också hävdas bara genom vår egen styrka. Det får inte bli en vana attföreträdare för den kasserar in löften från stormaktsledareatt de skall respektera vår neutralitet och vår integritet. Börjar vi grundavår säkerhets-och neutralitetspolitik på sådana löften, är vi inne på en farligväg. har valt sin alliansfrihet och sin neutralitetsjälvt. Vi har valt denna ställning som en konsekvens av vår historiskaerfarenhet och vår värdering av vårt strategiska läge. Det är inte en själviskposition för att komma undan på andras bekostnad. Jag har redan talat om vaddet kräver av oss att hävda vår neutralitet i ett läge, där spänningen stigeromkring oss. Att vi menar att vår neutralitet ger den bästa tryggheten för detsvenska folket är självklart. Den ger oss emellertid också en möjlighet attbetyda mera även för folken utanför vårt eget land. Den påverkarförutsättningarna för våra grannars säkerhetspolitik. Ytterst påverkar denbalansen i norra och därmed världsfreden i stort. I vår värld bindsemellertid en allt större del av resurserna upp i rustningskapplöpningen.Samtidigt blir förutsättningarna allt sämre för världens fattiga att leva ettmänniskovärdigt liv i hälsa och trygghet. Närvärlden har ropat på nationer som velat ta ledningen i arbetet på nedrustningoch folkförsoning, har svarat. När världens fattigaste har kallat päsitt stumma språk, har vi lyssnat. Som en neutral stat har vi haft en särskildmöjlighet att göra det. Därmed har det också blivit en skyldighet. Särskilt två allvarliga hot hänger över mänskligheten. Detena är rustningarna och den ökande politiska och ekonomiska spänningen. Detandra är den pågående förstöringen av jordens miljö och produktiva resurser.Gunnel kommer senare att tala om insats för nedrustning ochminskade spänningar. Jag skall ta upp det andra området, den pågåendeförstöringen av jorden som ett hem för mänskligt liv. Situationen i ger oss särskilt en illustration tillvart vi är på väg. FAO, FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation, harförklarat 24 av länder som katastrofområden. Torkan är visserligen ettgammalt problem, och den har gått över och återkommit med något slags regelbundenhet.Det är emellertid nu uppenbart att torkan blivit så allmän och så djup attväxlingarna mest blivit variationer i nödens intensitet. Världsdelen hotas attslås ut. minskade jordbruksproduktionper capita . Med har den minskat under de senaste tvåtre årens rekordtorka. Man har sett denna torka som tillfällig, men det finnsännu inga klara tecken till en ljusning. Även i ett land som , där man har odlat spannmålför export, töms nu hela bygder på människor, som i förtvivlan vandrar bortfrån nedvissnade fält och torra vattenhål. Själva det rika , som normalt skördat 12-15miljoner ton majs , har bara skördat 3-4 miljoner ton.Landet kunde ännu använda spannmål som ett ekonomiskt ochpolitiskt vapen mot behövande grannar. har varit en av destörsta köparna på den amerikanska marknaden. svarta, särskilt de i de s. k. hemländerna,delar nu med en stor del av folk hotet om att nöden leder tillundergång. Utplåningen hotar inte bara genom brist på vatten och mat.Förödelsen är så dramatisk att man kan räkna med att mellan hälften och två tredjedelarav folk kommer att sakna bränsle för sin matlagning. Naturförstöring och folkökning hotar även andra delar avvärlden med en "afrikansk" utveckling. Situationen är mycket svår idelar av , t. ex. , och . I är lägetsärskilt kritiskt i delar av , t. ex. och . Syd- ochÖstasiens tätbefolkade bygder är normalt bördiga. Den enorma mängden människor,fortfarande i snabb ökning, gör emellertid att en missväxt får svåra konsekvenser. Torkan och jordförstöringen tar sin allt större tributäven här. När krisen slår på allvar där, så räcker världens resurser intelångt. Torkan har på olika håll i världen eller efteråt haft sin likakatastrofala motsats i skyfall och översvämningar. Detta har inte botat torkan,det har fullbordat effekten genom att slå ut gröda och boskap och själva denlivgivande jorden. Det kan synas som om man snabbt kan ökaspannmålsproduktionen i de nuvarande överskottsländerna. nog kan viemellertid bryskt vakna upp Förstöringen även av bästa jordar går fort. Deextensivt odlade överskottsområdena för vete väster om blirallt torrare. I en värld där många främst räknar stridsspetsar ochdivisioner, där andra mest räknar marknadsandelar, där måste vi hävda att allamänniskor måste räknas - och räknas lika. Vi är ett litet folk. Vi har emellertid ännu en möjlighetatt tillsammans med besläktade folk ändra världens gång mot katastrofen. Svensk kapacitet, dvs. svenska människor, svensk forskningoch svenskt näringsliv, måste så långt möjligt inriktas på att möta dessa hotmot grunden för mänskligt liv på jorden. Ja, om man räknar människor och tror pä ett likamänniskovärde och på värdet av att människosläktet lever vidare. äräven detta, herr talman, en fråga om vår egen säkerhet och vår egen värdighetsom människor. 19TREDJE VICE TALMANNEN: Jag vill rikta kammarledamöternas uppmärksamhet på attanslag om kvällssammanträde nu har uppsatts. 20 (): Samtiiga talare i den debattomgång som vi harbakom oss har tolkat den rädsla och ängslan som vi alla känner för att vårvärld skall kastas in i ett allt förgörande krig. Att denna ängslan kännssärskilt påtaglig just nu beror på att det sprakar och flyger gnistor från enrad farliga brandhärdar; konflikten , , , ,, , är sådana brandhärdar, som med enolycklig utveckling kan sluta i ett världsomfattande krig. Det känns inte bättre och tryggare när man samtidigtkonstaterar att de båda supermakterna ständigt strävar efter att utvidga sinamaktsfärer och också lyckas med detta. De reella maktcentra i världen finns i Och , och mellan dessa finns en isande kaU klyfta, somunder ständigt har vidgats. Det är åter en realitet.Misstro, beskyllningar och hätska utfall har präglat umgängestonen mellanSovjet och , och undan för undan har förhandlingsdörrarna stängts ochskylten "Förhandlingarna avbrutna " har hängts framöver dörrlåsen. När , efter det attamerikanerna börjat utplacera sina kryssningsrobotar i , lämnadeförhandlingarna i var alla direkta förhandlingsvägar mellan de bådasupermakterna stängda. Så var läget när omförtroendeskapande åtgärder i startade. "När det är mörkast lyser hoppets stjärnaklarast" är ord av sanning, och faktiskt tändes en hoppets låga just ikonferensstarten.