prop · G703148 · 1983-12-31 00:00:00 — Ensituation som påminner om detta fall är den när någon som är villkorligtfrigiven har omhändertagits enligt 26 kap. 22 § BrB och övervakningsnämnddärefter beslutar att förklara av den villkorligt medgivna frihetenförverkad enligt 26 kap. 19 § BrB. Normalt skall dä del senare beslutet ländatill omedelbar efterrättelse och polisen skall i förekommande fall förpassaden dömde till kriminalvårdsanstalt. Förde sällsynta fall då den mot vilken förverkandel riktas inte är omhändertagenmen beslutet ändå skall lända till omedelbar efterrättelse syneskriminalvårdsstyrelsen utgå från att 10 § SlidL skulle vara alt tillämpa.Polismyndighet torde emellertid i de aktuella fallen anses ha befogenhet attförpassa den beslutet gäller till kriminalvårdsanstalt oberoende av omkriminalvårdsstyrelsen framställt någon begäran härom. I likhet med vad somenligt 38 kap. 12 § BrB uttryckligen gäller vid omhändertagande enligt 26 kap.22 § BrB torde nämligen en övervakningsnämnd kunna vända sig tillpolismyndighet med begäran att den som förverkandel riktar sig emot skallförpassas till . Dennu berörda situationen kan jämföras med det fallet att del av någon anledningbeslutas att en vistelse utanför anstalt skall avbrytas utan att den dömde äromhändertagen av polisen eller har kunnat undertätlas om beslutet. Också i ettsådant fall lorde polisen oberoende av vad som föreskrivs i 10 § SlidL habefogenhet att förpassa den dömde till anstalt. Prop.1983/84:148 39 Bedömningenav de nu senast berörda fallen kan emellertid vara föremål för viss tvekan. Medhänsyn härtill förordar jag att en uttrycklig bestämmelse införs som reglerarde behandlade frågorna. Bestämmelsen bör införas i strafftidsberäkningslagenoch innebära att polismyndighet till kriminalvärdsanstalt skall förpassa densom har avvikit från en sådan anstalt eller som annars enligt särskilt beslutskall återföras till verkställighet av fängelsestraff. 1 praktiken förutsätter enförpassning på här angivna grunder normalt att den dömde är efterlyst eller atlman annars från kriminalvårdens sida har framställt begäran om förpassning.Detta bör emellertid inte göras till någon formell förutsättning förförpassningen. 1enlighel med vad jag nu anfört har inom upprättalsförslag till 1. lag om ändring i lagen(1974:203) om kriminalvård i anstalt, 2. lag om ändring i lagen(1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl., 3. lagom ändring i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m. m. Förslagen bör fogas till regeringsprolokollel i detta ärende som bilaga Jaghemställer att lagrådets yttrande inhämtas över förslagen. Regeringenbeslutar i enlighet med föredragandens hemställan. 'Bilagan har uteslutits här. Frånsett några redaktionella ändringar är förslagenlikalydande med dem som är fogade till proposiiionen. 1983/84:148 40 , f. d. justistierådel , regeringsrådet . Enligtuldrag av protokoll vid regeringssammanträde har regeringenpä hemslällan av statsrådet beslutat inhämta lagrådets yllrande överförslag till 1. lagom ändring i lagen(1974:203) om kriminalvård i anstalt, 2. lag om ändring i lagen(1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. saml 3. lagom ändring i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m. m. Förslagen har inför lagrådet föredragils av docenten jur. Förslagenföranleder följande yttranden inom lagrådet. LedamöternaHessler och anför: Ilagrådsremissen tas bl. a. upp frågan om ett förtydligande av de skyldighetersom föreligger för kriminalvården att ingripa när intagen vägrar att intagaföda eller vätska. Det konstateras bl.a. alt nuvarande ordning generellt settinnebär alt den som berövas sin frihet för att tvångsvis placeras pä eninstitution inte skall behöva riskera att hans hälsa försämras under den tidsom omhändertagandet pågår. Vidare erinras om reglerna i 2 kap. 6 §regeringsformen, enligt vilket stadgande varje medborgare är gentemot detallmänna skyddad mot påtvingat kroppsligt ingrepp. All tillföra någon näringmot hans vilja, sägs del i det remitterade protokollet, är otvivelaktigt ettsådant ingrepp som avses i denna grundlagsbestämmelse, vare sig tillförselnsker via matsmältningsorganen eller intravenöst. Sedan diskuteras dettagrundlagsskydd mot bakgrund av vissa andra regler, bl.a. möjligheterna enligtlagen (1966: 293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall tilltvångsvis beredande av vård saml regler om nöd. Den fördadiskussionen belräffande dessa regler i kan sammanfattas sålundaatt nödrätlen endast i myckel extrema fall sägs kunna åberopas som slöd för frän del allmännas sida skall få företa en handling som begränsar degrundläggande fri- och rättigheter som har lagts fast i regeringsformen. Närdet gäller att rädda en person, för vilken samhället genom ett omhändertagandehar åtagit sig elt särskilt ansvar, från döden eller från allvariiga ochobotliga skador, sägs emellertid att någon tvekan inte heller frän dennautgångspunkt synes kunna råda om tillåtligheten av de ifrågasatta åtgärderna. Härefterföljer i två underavsnilt en redovisning av föredragandens synpunkter på kriminalvärdens samt hälso- ochsjukvårdspersonalens ansvar. Synpunkterna på kriminalvårdens ansvar utmynnar iett förslag till justering av reglerna i 37 § KvaL och 4 8 häkteslagen i syfteatt de skall bli generellt tillämpliga när behov av hälso- och sjukvård bedömsföreligga. 1 fråga om hälso- och sjukvårdspersonalens ansvar konstaterassammanfattningsvis att ingrepp av det slag som här är i fräga måste ansestillåtna enligt svensk rätl men alt uppfattningarna i den etiska frågan går isär. Någon lagstiftning som reglerar läkarnas skyldigheter sägs inte böragenomföras i här aktuella hänseenden . I den diskussion som sålunda förekommer om möjligheternatill ingripanden när inlagen eller häktad person vägrar atl äta eller drickasynes enligt vår mening en åtskillnad böra göras mellan två olika fall, medutgångspunkt i frågan vem som kan anses yttersl få bära ansvaret för följdernaav vägran alt äta eller dricka. Resonemanget kan f.ö. utsträckas att gälla ävenskyldigheten att låta sig behandlas medicinskt vid t.ex. sjukdom. Somfastslagits i lagrådsremissen bär kriminalvården, dvs. staten, i första handansvaret för den intagnes eller häktades hälsa och liv. Men den omständighetenatt en person har berövats friheten inom kriminalvården anses inle medföra atlhan därmed också har berövats friheten alt bestämma om en medicinsk insatsskall göras på honom eller ej. En sådan åsikt torde emellertid få anses grundadpä uppfattningen att den som avsiktligt avstår från att låta sig behandlasockså måste fä - och kunna -bära det yttersta ansvaret för sin hållning. De fall som diskuteras i lagrädsremissen lorde inte allavara av den arten atl den person som vägrar att äta eller dricka också kanantagas vara beredd atl själv bära ansvaret för sin handling. Fastmera lordedet förhålla sig så, att den intagnes handlande ingår som ell ledi en strävan att skjuta ansvaret för följderna därav på myndigheterna ellersamhället. I sädana fall torde del vara mindre lämpligt att härieda ett ansvarför åtgärder inom kriminalvårdens ram i huvudsak från regler omnöd. En bättre väg - och mer i linje med den lösning som regeringsformenanvisar i 2.kap. 12 § - synes vara att föreskriva skyldig-hel förkriminalvården att ingripa vid fall av här förevarande slag men öppna enmöjlighet där särskilda omständigheter föreligger att låta den intagne slippabli föremål för åtgärder. De i lagrådsremissen föreslagna ändringarna av 37 § förstaslyckel KvaL och 4 § första stycket häkteslagen innebär all en intagen ellerhäktad som behöver hälso- eller sjukvård skall vårdas enligt de anvisningar somges av läkare eller undersökas av läkare. Dessa regler måste anses innefalla enskyldighet för kriminalvården att - oberoende av den intagnes förhållningssätt- se till att den intagne kommer under läkares tillsyn. Bestämmelserna i debåda nu nämnda lagrummen torde böra kompletteras med en regel av innehåll att,om inte särskilda skäl föranleder till annat, den intagne (häktade) därvidskall vara skyldig att underkasta sig sådan medi-4 1983/84. 1983/84:148 42 cinskbehandling som är nödvändig för att rädda hans liv eller avvärja allvarligbestående skada till hans hälsa. Deomständigheter som enligt det nu föreslagna bör kunna utgöra särskilda skältill atl en intagen inte mot sin vilja skall kunna underkastas medicinskbehandling i de fall som här avses är atl han efter moget övervägande intagitden ståndpunkten alt han inle önskar någon behandling och att dennainställning kan ses som ett uttryck för en vilja att bära ansvaret härför självoch att inte överflytta ansvaret för följderna på någon annan. Iövrigt lämnas lagförslagen utan erinran. Jaglämnar lagförslagen utan erinran. Prop.1983/84:148 43 Närvarande: statsrådet 1. , ordförande, ochstatsråden , , , , , ,, , , , , , , , Proposition om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvårdi anstalt m. m. Föredraganden anmäler lagrådets yttrande' över förslagtill lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt m.m. Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför: Lagrådet har godtagit de remitterade lagförslagen. När delgäller kriminalvärdens ansvar i frågan om intagna eller häktade som vägrar altinta föda eller vätska, har emellertid två av lagrådets ledamöter förordat altförslagen kompletteras med bestämmelser om att en intagen eller häktad, om intesärskilda skäl föranleder till annat, skall vara skyldig att underkasta sigsådan medicinsk behandling som är nödvändig för att rädda hans liv elleravvärja allvariig bestående skada till hans hälsa. I förtydligande syfte vill jag till en början betona altjag i remissen har utgått från den enligt min uppfattning självklaragrundsatsen atl kriminalvärden har ett övergripande ansvar för de intagnashälsa. Detta ansvar skall som jag ser det i princip inte behöva häriedas fränbrottsbalkens nödregler. Däremoi har jag i remissprotokollel som min meninguttalat att nödreglerna ger det lagstöd som behövs för att en läkare vid behovskall kunna ingripa och behandla en intagen mot dennes vilja, om det finns riskför att han avlider eller tar allvarlig skada till följd av mat- eller vätskestrejk. Lagstödet för sådana ingripanden från sjukvårdens sida haralltså i den gällande ordndingen karaktär av en undanlagsregel. Jag anser förmin del att en sådan lösning har vissa fördelar i förhållande tilllagrådsmajoritetens förslag bl. a. mot bakgrund av att de fall där dessa frågorställs på sin spets i praktiken är utomordentligt sällsynta. Att införa ensärreglering på detta område bör som jag ser del komma i fråga endast om starkaskäl talar för detla. Beslut om lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträde1984-02-02. 1983/84:148 44 Därtillkommer att den lösning som lagrådets majoritet har förordat skulle kunna geanledning till icke avsedda motsatsslut på andra områden. Mot lagrådsmajoritelensförslag synes också kunna åberopas atl del ter sig något ovisst i vad mån deföreslagna bestämmelserna skulle utgöra handlingsregler inle bara förkriminalvården ulan också för hälso- och sjukvården. Motbakgrund av del anförda och då remissens förslag också från saklig synpunktsynes erbjuda en mera tillfredsställande lösning än den som lagrådets majoritethar förordat är jag inte beredd att godta den föreslagna kompletteringen.Däremot bör vissa redaktionella ändringar göras i de remitterade förslagen. Medhänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag atl regeringen föreslårriksdagen alt anta de av lagrådet granskade lagförslagen. Regeringenansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar all genomproposition föreslå att anta de förslag som föredraganden har lagtfram. 1983/84:148 45 Sammanställning av remissyttranden över skrivelse 1983-01-21från angående vissa ändringar i lagen (1974:203) omkriminalvård i anstalt Yttranden har avgelts av riksåklagaren,, kammarrätten i , kriminalvårdsnämnden.Centralorganisationen /SR, i (LO) ochFöreningen styresmän och assistenter m.fl. vid kriminalvärdsanstalterna (). Yttranden har avgetts av justitiekanslern, kammarrätten iJönköping, , , ombudsmän (),. Svenska Röda korset. Föreningen ochassistenter m.fl. vid kriminalvårdsanslallerna. 1.3 Placering i sluten anstalt enligt 7 § tredje stycketKvaL föreslär atl bestämmelsen görstillämplig pä alla intagna som har dömts för grov narkotikabrottslighet och altsåledes begränsningen till sådana intagna som har dömts för grovtnarkotikabrott och grov varusmuggling av narkotika slopas. Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av samtligaremissinstanser. anser att ändringen bör göras meraomfattande än vad styrelsen har föreslagit. Således bör, enligt nämnden, ävenkravet på särbehandling av sådana intagna som avtjänar långa straff för grovavåldsbrott tillgodoses genom en ändring i 7 § 3 st. Bestämmelsen bör medandra ord utvidgas till att omfatta även allvariig våldsbrottslighet så att densom har dömts till fängelse i lägst 2 är för särskilt allvariig brottslighet,som har riktat sig mol eller medfört fara för liv eller hälsa, skall placeras isluten anstalt. Nämnden påpekar all man i så fall inte behöver göra någonändring i 20 § 2 st. och 20 a § I st. (se nedan avsnitt 1.4). - Nämnden påpekarockså att tillhörigheten till "7: 3-kategorin" har betydelse vid dessprövning enligt 26 kap. 7 § och 34 § lagen om kriminalvård ianstalt. Prop.1983/84:148 46 1.4 Placering i avskildhet eller specialanstalt enligt 20§ andra stycket och 20 a § KvaL föreslår all tillämpningsområdetför de angivna paragraferna utvidgas sä att även intagna, som har dömts förbrottslighet som har riklat sig mot liv eller hälsa eller som eljest har varitav särskilt hänsynslös art, kan hållas avskilda eller placeras ispecialavdelning, om del behövs för alt hindra att en befarad rymnings- eller frilagningsplansätts i verket. Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av samtligaremissinstanser. Kammarrätten i framhåller att sädana intagna,som har dömts för annan brottslighet av särskilt allvariig karaktär än grovtnarkotikabrott eller grov varusmuggling av narkotika och som visat likgiltighetför annans liv eller hälsa eller särskild hänsynslöshet inte längre hänförstill den kategori som avses i 7 § tredje slyckel KvaL. När det gäller exempelvistillstånd till vistelse utom anstalt i olika former för dessa intagna kanemellertid bl.a. arten och omfattningen av brottsligheten i hög grad beaktasvid den bedömning av risken för missbruk som alltid görs. Så torde de t.ex. fävänta pä sin första regelbundna permission än vad som normalt skalltillämpas, Belräffande den begränsade grupp av rymningsbenägna intagna, somdömts för myckel grov och fariig kriminalitet och som efter rymning upprepardenna måste kriminalvården, enligt kammarrättens bedömning, även kunna förfogaöver medel, som på ett effektivt sätl hindrar att rymnings- och frilagningsplanersätts i verket. Sådana möjligheter torde oftast saknas efter den senasteändringen av 7 § tredje stycket KvaL. Bestämmelserna i 20 § andra stycket - och20 a § första stycket - bör därför enligt kammarrätten ändras pä det sättkriminalvårdsstyrelsen föreslagit. Kammarrätten förutsätter atl tillämpning avbestämmelserna skall bli aktuell endast i sällsynta undanlagsfall. 1.5 Inräknande i verkställighetstiden av viss vistelseutanför anstalt föreslår alt uttryckliga reglerinförs om att tid för vistelse utanför anstalt enligt 11 § (för alt påarbetstid utföra arbete eller delta i undervisning eller liknande verksamhet)och 14 § andra stycket (för att pä fritiden delta i föreningsverksamhet ochliknande aktiviteter) skall räknas in i verkställighetstiden. Förslaget tillstyrks eller lämnas ulan erinran av samtligaremissinstanser. 1.6 Ersättning för arbete och annan verksamhetunder anstaltsvistelsen i vissa fall föreslår atl intagna som uppbärpension eller sjukbidrag och som inte deltar i arbete eller annan avanstalten anordnad verksamhet ej skall vara berältigade till ersättning enligt44 § KvaL. Förslaget tillstyrks eller lämnas ulan erinran av samtligaremissinstanser. Kammarrätten i framhåller all det får ansesrimligt alt en inlagen som uppbär pension eller sjukbidrag under anstaltsvislelsenskall vara berättigad till ersättning enligt 44 § endasl om han arbetar ellerdeltar i annan av anstalten anordnad verksamhet som berättigar till ersättning. Föreningen och assistenter m.fl. vidkriminalvårdsanstalterna (SAK) påpekar att intagna som uppbär pension ellersjukbidrag enligt föreningens erfarenhet ulgör ett ekonomiskt frälse påanstalterna. Att därtill tillerkänna denna grupp ersättning enligt 44 § tredjepunkten oavsett om han deltar i någon verksamhet eller ej är enligt föreningendirekt stötande. - Föreningen framhåller också att den förhållandevisdifferentierade sysselsättning som finns inom kriminalvärden inrymmer bl. a.arbete med handräckning eller med karaktär av skyddad verksamhet och torde endasli ytterst få fall utgöra ett hinder mot denna kategoris sysselsättning. 1.7 Förutsättningar för disciplinär bestraffning i vissafall föreslår atl 47 § KvaL ändras såatt disciplinära åtgärder kan vidtas mot en intagen då han under vistelseutanför anstalt bryter mot anbefalld ordning eller meddelade anvisningar ävenom han står under tillsyn av annan kriminalvårdspersonal än den från anstalten.Styrelsen föreslår vidare all en inlagen skall vara underkastad detdisciplinära regelsystemet i KvaL även i de fall då han under vistelse utanföranstalt befinner sig i allmänt häkte. Styrelsens förslag tillstyrks eller lämnas utan erinran avsamtliga remissinstanser. (Kammarätlen i ) framhåller särskilt atl dennuvarande utformningen av 47 § KvaL utgör hinder för ådömande av disciplinärbestraffning med anledning av ordningsbrott som äger rum utanför anstalten ide fall den intagne står under tillsyn av annan personal än anstaltspersonal.Behovet av att ingripa med särskilda disciplinmedel mot intagna, som står undertillsyn t.ex. i samband med beledsagade eller bevakade permissioner tordeenligt kammarrättens mening vara oberoende av vilken kriminalvårdspersonal somutövar tillsynen. Kammarrätten anser vidare atl starka skäl talar för attdisciplinär bestraffning bör kunna tillgripas mot intagen i anstalt, somtillfälligt överförts till häkte. Lagligt stöd för sådant ingripande saknasemellertid enligt den gällande ordningen. Särskilt i de fall, då den intagnetillfälligt placerats i häkte med stöd av 23 § tredje stycket, 43 § förstastycket tredje meningen eller 50 § tredje meningen KvaL, bör enligtkammarrätten, samma regler gälla för att ålägga den intagne disciplinärbestraffning som om vederbörande skulle befinna sig inom anstalten. Prop.1983/84:148 48 Sammanställning av remissyttrandena över skrivelsen 1982-10-14från anstaltsdirektören vid allmänna häktet i Efter remiss har yttranden avgetts av justitiekanslern(), kammarrätten i , , ,ombudsmän (), . Föreningen styresmän ochassistenter m.fl. vid kriminalvärdsanstalterna (SAK), ,som även har överlämnat yllrande frän , samlSveriges läkarförbund. 2.1 Behovet av åtgärder Praktiskt taget alla remissinstanser ansluter sig till denuppfattning som förs fram i skrivelsen, nämligen att det finns elt behov avregler som anger hur kriminalvården skall agera i fall av allvarlig matstrejkoch liknande situationer. Uttalanden till förmån för en sådan reglering görssålunda av JK, kammarrätten i , , ,, och . Det är egentligen bara enremissinstans - JO - som avvisar tanken på en reglering av angivet slag. JK anser del vara påkallat med klara besked om hur myndigheternaskall förfara vid malvägran av del slaget som avses i skrivelsen. Det är enligtJK väsentligt alt handläggningen av dessa fall blir enhetlig. Vidare är detolyckligt om personal vid häkten och kriminalvårdsanstalter skall behöva taställning i sådana fall ulan all därvid kunna stödja sig på lagbestämmelsereller andra klara besked. Det är därför enligt JK viktigt att den genomskrivelsen aktualiserade frågan får en lösning. Liknande synpunkter framförs av kammarrätten i ,, , Föreningen styresmän och assistenterm.fl. vid kriminalvårdsanstalterna samt . 2.2 Särskilt om nuvarande möjligheter att stoppa enmatstrejk JO framhåller att kriminalvärden har del primära ansvaretnär det gäller intagna som kan befaras vilja skada sig eller beröva sig livet -ett ansvar som innebär alt de intagna skall hållas under särskild observationoch att läkare skall anlitas för erforderiiga bedömningar. Prop.1983/84:148 49 skall sedan enligt JO ske enligt läkares anvisningar ochpå dennes ansvar. - När det sedan gäller de lagliga möjligheterna att bereda enintagen sjukvård mot hans vilja erinrar JO om att del enligt 2 kap. 6 och 12 §§regeringsformen krävs lagstöd för påtvingat kroppsligt ingrepp och atl sådantlagstöd endast finns i begränsad utsträckning på sjukvårdens område. Den somär inlagen på sjukhus med stöd av lagen (1966:293) om beredande av slutenpsykiatrisk vård i vissa fall (LSPV) får enligt 13 § iden lagen underkastas dettvång som är nödvändigt för att skydda honom själv. Av intresse i dettasammanhang torde i övrigt endasl vara reglerna i om nöd, vilkaenligt JO anses kunna åberopas som lagstöd för medicinsk behandling mot densjukes vilja. JO anser vidare att tvångsmatning hör till de åtgärder som kanvidtas med stöd av nu avsedda bestämmelser. - De möjligheter all tvångsmata enhungerstrejkande intagen som alltså nu finns får enligt JO anses tillräckligaoch det torde inte vara möjligl att ytterligare reglera denna fråga. JOframhåller avslutningsvis atl molsvarande problem kan vara aktuellt pä andraområden än inom kriminalvården och alt del enligt hans mening skulle varaolämpligt att skapa en reglering av frågan endasl för kriminalvården. Huvuddelen av de remissinstanser som har förordat enreglering av dessa frågor anser alt nu gällande bestämmelser är otillräckliga. Sålunda framhåller JK att 13 § LSPV och brottsbalkensnödregler inte är generellt lillämpliga och inte ursprungligen har tillkommitför att användas i de situationer som här avses. Kammarrätten i påpekar alt nödrätlen bara germöjlighet all ingripa vid direkt överhängande fara och endast under denförutsättningen att den intagnes yttersta vilja kan antagas vara att leva,oaktat han eventuellt själv säger motsatsen. - Enligt kammarrätten är det möjliglalt problemen delvis skulle kunna lösas genom att använda LSPV mera än som förnärvarande sker. Psykisk sjukdom behöver i och för sig inte ha konstateratsför att ett LSPV-intyg skall utfärdas, utan det räcker med att sannolika skälföreligger för sådan sjukdom. Det skulle kanske kunna räcka med attvederbörande bedöms som konfunderad och förvirrad för elt sådant ingripande. Aandra sidan kan enligt kammarätten allt för osäkra gränser inom LSPV leda tillsituationer som vi inte anser förenliga med elt demokratiskt samhälle.Kammarrätten anser vidare atl de möjligheter till medicinsk vård som LSPVerbjuder inte är tillräckliga för att helt lösa problemen. Liknande synpunkter framförs av Föreningen styresmän ochassistenter m.fi. Läkaresällskapei framhåller alt två internationelladeklarationer rörande läkaretik - Tokyo-deklarationen och Hawaii-deklarationen- är vägledande för läkarens handlande, när en intagen vägrar att inta födaoch/eller vätska. 1 båda deklarationerna föreskrivs atl tvångsmalning inte fårske av den som har förmåga att bilda sig en klar uppfattning om konsekvenserna Prop.1983/84:148 50 av sitt handlande. Sällskapet betonar emellertid att dessadeklarationer i den praktiska tillämpningen kan vålla betydande problem och gerdessutom en allmän bakgrund till de medicinska problem av etisk nalur som härgör sig gällande. Sällskapet anför i dessa delar. instämmer i att den praktiskatillämpningen av de båda nämnda deklarationerna kan vålla betydande problem. Enonyanserad tillämpning av dem skulle i själva verket kunna leda till tragiskakonsekvenser i form av obotliga skador och onödiga dödsfall. Del gäller atl påett praktiskt sätt lösa ett klassiskt etiskt dilemma. Två värden och däravföljande skyldigheter kommer i konflikt och kollision med varandra.