prop · G703117 · 1983-12-31 00:00:00 — Detta skulle kunna inträffa t.ex. ifråga om skrymmande men föga värdefullt gods. Det skulle kunna sättas i frågaom inte principen att järnvägens ersättningsskyldighet inte skall överstiga dengräns som gäller vid godsets förlust borde tillämpas också i ett sådant falloch dröjsmålsersättningen reduceras i enlighet därmed. Denna princip synesemellertid inte tillämpas på detta sätt i något regelsystem. I paragrafen harinte heller förlustersättningen föreskrivits som absolut maximum i något annatfall än när det gäller samtidig ersättning för minskning eller skada ochersättning för dröjsmål. Detta framgår av att begränsningsregeln i tredjemeningen är tillämplig bara på det fallet att ersättning för samma gods begärsbåde enligt den förevarande paragrafen och enligt 28 eller 29 §. Prop.1983/84:117 188 31 § Den som vill begära ersättning av järnvägen för attgods har minskats, skadats eller gått förlorat eller för dröjsmål med attlämna ut godset, skall utan oskäligt uppehåll göra anmärkning till järnvägen omminskningen, skadan, förlusten eller dröjsmålet. Den som inte gör detta harförlorat rätten till ersättning, om inte järnvägen har orsakat skadefallet uppsåtligeneller genom grov vårdslöshet. (83-86 §§ JTS) För att varuhavaren skall bevara rätten till ersättningför minskning, skada eller dröjsmål fordras i regel att han skyndsamtunderrättar järnvägen om skadefallet. Närmare regler om detta finns i dennaparagraf, som motsvarar 40 § vägtransportlagen och täcker i huvudsak samma fallsom 83-86 §§ järnvägstrafikstadgan. Enligt järnvägstrafikstadgan får järnvägen som villkor förrätten atl framställa anspråk på ersättning för minskning, skada eller dröjsmålföreskriva att innehavaren inom viss frist lämnar meddelande om skadefallet.Med stöd av stadgan har i normal villkoren angetts, att anmärkning med anledningav synlig minskning eller skada skall göras senast när godset tas emot. Omskadan eller minskningen inte var synlig, skall anmärkningen framställas från mottagandet. Anmärkning i anledning av dröjsmål skall göras inomen månad från det godset lämnades ut. I järnvägstrafikstadgan anges sålunda exakta frister förreklamation. Utredningen har efter mönster av vägtransportlagen föreslagit, attreklamationsfristen skall anges på ett mera flexibelt sätt. förslag skall reklamation göras "utan oskäligtuppehåll". Utredningen har uttalat att, även om detta sätt att ange reklamationsfrislenger utrymme för att beakta omständigheterna i det enskilda fallet, detidsangivelser som föreskrivs i normalvillkoren borde tjäna som måttstock inormalfallen. Enligt utredningen borde det i kommersiella förhållanden endastsällan finnas anledning att godta anmärkningar som skulle ha ansetts för sentframställda enligt normal villkoren. Under remissbehandlingen har dessa uttalanden kritiseratsav . Verket har sålunda ansett att en enskild konsument alltidbör ha på sig för att framställa en anmärkning. Enligt verket brukaruttrycket ulan oskäligt uppehåll anses betyda omkring . Verket harerinrat om att i ett flertal avgöranden har fastslagit attalltför korta reklamationsfrister är att anse som oskäliga enligt lagen(1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor och att domstolen har ansettreklamationsfrister på åtta eller oskäliga gentemot enskildakonsumenter. Mot bakgrund av vad har uttalat tordeuttrycket "utan oskäligt uppehåll" åtminstone när det gäller enskildakonsumenter få anses betyda . 1983/84:117 189 Dethar inte ansetts nödvändigt att i lagtexten särskilt ange från vilken tidpunktreklamationsfristen beräknas. Utgångspunkten för reklamationsfristen börliksom enligl gällande rätt vara den tidpunkt då godset togs emot. Dettainnebär, att godsmottagaren i eget intresse bör undersöka godset när det lämnasut till honom. Äveni övrigt har denna paragraf utformats i nära överensstämmelse medvägtransportlagen. Andra meningen avviker dock från vägtransportlagenslydelse. Genom den valda formuleringen understryks kravet på orsakssambandmellan järnvägens uppsåtliga eller grovt vårdslösa förfarande och skadefallet. Enligtjärnvägstrafikstadgan får varuhavaren inte bara åläggas att reklamera utanockså att låta järnvägen undersöka godset. Med stöd härav har järnvägarna inormalvillkoren (art. 94.3) fört in en föreskrift om att varuhavaren i vissafall föriorar sin rätt till talan, om han inte låter järnvägen undersöka godssom han påstår vara minskal eller skadat. Denna reglering, som har enmotsvarighet i art. 46, synes emellertid kunna medföra att varuhavaren föriorarsin talerätt, även om en minskning eller skada bevisligen har förelegat mendetta av någon anledning inte har blivit verifierat av järnvägen. En sådaninskränkning i talerätten framstår lätt som stötande. Den torde inte hellervara påkallad av järnvägens intresse. En varuhavare, som vid ullämningen avgodset anmärker att det är skadat men ändå för bort det innan järnvägen harkunnat besiktiga det, kommer nämligen i ett sämre bevisläge. På grund härav hari järnvägstrafiklagen inte tagils upp några föreskrifter om alt talerätten kangå föriorad, om varuhavaren inte låter järnvägen undersöka godset. Järnvägstrafikstadganinnehåller i 83 § tredje stycket en föreskrift om att järnvägen i ett visstfall får förbehålla sig rätt till ersättning för undersökning av godset medanledning av påstående om minskning eller skada. Med stöd härav har järnvägarnai normal villkoren förbehållit sig rätt till ersättning för undersökningen, omundersökningen inte visar att minskning eller skada för vilken järnvägen äransvarig har förekommit i vidare mån än järnvägen har medgett föreundersökningen. För det fallet att varuhavaren påstår alt godset har flerskador än järnvägen har medgett och undersökningen visar att detta påståendeär riktigt, skall varuhavaren enligt den nämnda bestämmelsen i normalvillkorenändå bekosta undersökningen, om det senare fastställs att skadorna har orsakalsav någon omständighet för vilken järnvägen inte svarar. Detkan inte anses rimligt atl varuhavaren skall betala kostnaderna för enundersökning som bekräftar att godset har de skador som han har påstått. Fråganom vem som i olika fall skall bekosta en undersökning av godset är emellertidknappast av ett sådant slag att den bör regleras i den föreslagna järnvägstrafiklagen.Lagen innehåller därför inte någon föreskrift i detta ämne. Det får i ställetankomma på parterna att inom avtalsfrihetens ram genomföra den reglering avundersökningskostnaderna som de, finner lämplig. I den mån denna reglering rörförhållandet mellan järnvägen 1983/84:117 190 och en konsument, är givetvis lagen (1971:112) om förbudmot oskäliga avtalsvillkor tillämplig. Det kan nämnas att regeringen den 28 maj1983 har beslutat inhämta lagrådets yttrande över ett förslag till lag omavtalsvillkor mellan näringsidkare. En utebliven reklamation medför enligt den förevarandeparagrafen inte att rätten till ersättning går förlorad, om skadefallet harorsakats med uppsåt eller genom grov vårdslöshet på järnvägens sida. Utöverdessa omständigheter nämns i 86 § järnvägstrafikstadgan atl "järnvägenförfarit svikligt" som en anledning till att reklamation inte behövs.Något undantag från reklamationsskyldigheten vid svikligt förfarande frånjärnvägens sida fanns inle stadga, och något sådant undantag finns inleheller i . Detta undanlag nämns inte i vägtransportlagen. Några exempel påhandlingssätt som innefattar svikligt förfarande har inte nämnts i förarbetenatill stadga. Ett tänkbart fall är att järnvägen genom vilseledandemedvetet har förmått varuhavaren att underiåla reklamation. kan t.ex.känna fill en skada men försöka dölja den för varuhavaren. Sådana fall tordevara ytterst sällsynta. Det får antas att en järnväg inte skulle vidhålla eninvändning om taleförlust på grund av utebliven reklamation, om det visar sigatt järnvägspersonal svikligen har förlett varuhavaren att underlåtareklamationen. Vidare torde grunderna för själva reklamationsinstitutet kunnaåberopas till slöd för att talerätten i dessa fall inte har gått förlorad. Dethar därför inte ansetts nödvändigt atl särskilt nämna svikligt förfarande ilagtexten. Befordran som utförs av fiera järnvägar efter varandra 32§ Om befordran utförs av flera järnvägar efter varandra på grund av ett ochsamma befordringsavtal, är varje järnväg ansvarig för befordringen i desshelhet enligt avtalet. För en järnväg som inte själv har slutit befordringsavtaletinträder ansvarigheten i och med att järnvägen tar emot godset. (71 §JTS) Föreskrifter angående godssamtrafik på svenska järnvägarhar utfärdats av regeringen . Dessa föreskrifter beröremellertid inte ansvarigheten gentemot varuhavaren för de järnvägar som deltari samtrafiken. Denna fråga regleras f.n. i 71 § järnvägstrafikstadgan.Motsvarande regler har tagits upp i den förevarande paragrafen. Förvägtransporternas del finns en motsvarande reglering i 43 § vägtransportlagen. Enligt den förevarande paragrafen är huvudregeln att allatransportörer som deltar i en genomgående befordran har ett solidariskt ansvarför befordringen i dess helhet. Detsamma gäller enligt vägtransportlagen ochjärnvägstrafikstadgan. En förutsättning för den solidariska ansvarigheten ärdock enligt vägtransportlagen att godset åtföljs av en fraktsedel. I överensslämmelsemed järnvägstrafikstadgan görs i denna paragraf inte något undanlag för fraktsedelslösatransporter. Prop.1983/84:117 191 Pågrund av det solidariska ansvaret kan en transportör, som har utfört en del aven genomgående befordran, bli ersättningsskyldig mot varuhavaren även förskador som bevisligen har inträffat under en annan del av befordringen. Enligtvägtransportlagen och järnvägstrafikstadgan kan dock ansvar inte göras gällandemot en transportör som visserligen enligt befordringsavtalet skulle ha utförten delbefordran men som inte har fått godset i sin besittning. Av skäl som haranförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.4.2) har emellertidtransportkunden enligt denna paragraf alltid rätt att föra talan mot denavtalsslutande järnvägen, även om denna järnväg inte har övertagit godset.Såsom har framgått av det föregående innebär lagförslaget bl.a. altbefordringsavtalet är ett realavtal. Detta innebär, att ett bindandeavtal kan föreligga redan innan den första järnvägen har tagit emot godset. Varuhavarenmåste då kunna rikta krav mot den järnväg med vilken han har slutit ett sådantavtal, oavsett om denna järnväg har tagit emot godset. I praktiken blir detta docksällan aktuellt. Ifråga om omfattningen av den solidariska ansvarigheten föreskrivs ivägtransportlagen, att delfraktföraren är ansvarig enligt de villkor som angesi fraktsedeln. Därmed torde avses att ingen delfraktförare skall vara skyldigatt uppfylla ett villkor som inte kan anses ha framgått av fraktsedeln när haninnehade denna. Ansvaret får således antas inte omfatta andra förpliktelser ändem som delfraktföraren kände lill eller åtminstone borde ha känt till. Det är en fördel omgrundsatsen om delfraktförarnas solidariska ansvarighet kan tillämpas utanundantag. Förutsättningarna för detta torde vara betydligt större vidjärnvägsbefordran än vid vägbefordran. De rättssubjekt som kan uppträda på fraktförarsidanvid en inrikes genomgångsbefordran med järnväg är mycket få och står i närakontakt med varandra. Med hänsyn till den identitet som således kan sägas rådapå järnvägssidan synes det vara möjligt att låta ett villkor som en trafikantavtalar med någon av de järnvägar som deltar i en genomgångsbefordran bligällande också mot de övriga järnvägar som har tagit emot godset, även om dessainte har fått del av villkoret. Delta torde också vara innebörden av föreskrifteni järnvägstrafikstadgan att varje järnväg blir ansvarig "enligt befordringsavtalet".Samma formulering har i princip använts i den förevarande paragrafen. Dettainnebär, att ett villkor som måste anses ingå i befordringsavtalet kan görasgällande också mot en järnväg som varken kände till eller borde ha känt tillvillkoret när den utförde sin del av befordringen, eller som redan hade utförtdenna när villkoret blev avtalat. 33§ Talan rörande befordran som avses i 32 § får föras mot varje järnväg som äransvarig för befordringen. Mot den järnväg som skall utföra den avslutandedelen av befordringen får talan föras, även om denna järnväg inte har övertagitgodset. (90-93§§ JTS) 1983/84:117 192 När flera järnvägar deltar i en befordran på grund av ettoch samma befordringsavtal, uppkommer frågan mol vilken eller vilka avjärnvägarna som varuhavaren kan göra sitt ersättningsanspråk gällande. Ijärnvägstrafikstadgan finns en utförlig reglering av denna fråga. Enligthuvudregeln kan trafikanten väcka talan antingen mot avsändningsjärnvägen ellermot bestämmelsejärnvägen eller mot den järnväg hos vilken den omständighetinträffade som utgör grunden för ansvarel. I inrikes trafik förekommer det inteatt mer än ett fåtal järnvägar deltar i en genomgående godsbefordran. Dennämnda regeln kan därför i praktiken antas innebära, att talan så gott somalltid får föras mot var och en av de deltagande järnvägarna. Den torde ocksåendast undantagsvis leda till att talan inte fär väckas mot en järnväg som hardeltagit i en genomgångsbefordran. Enligt den förevarande paragrafen får talan väckas mot vaijejärnväg som är ansvarig enligt 32 §. Detta innebär i huvudsak endast en formellförenkling i förhållande till järnvägstrafikstadgans reglering. Bestämmelsenskulle emellertid innebära, att talan inte får riktas mot en järnväg som intehar övertagit godset. Enligt järnvägstrafikstadgan får emellertid talan förasmot bestämmelsejärnvägen, även om denna inte har fått godset överlämnat tillsig. En motsvarande regel finns i 44 § vägtransportlagen. Praktiska skäl talarför en sådan reglering. I andra meningen av den förevarande paragrafenföreskrivs därför att talan alltid får föras mot den järnväg som skall utföraden avslutande delen av befordringen, även om denna järnväg inte har övertagitgodset och därför inte är ansvarig för genomgångsbefordringen. Paragrafen är tillämplig på alla anspråk som kan grundaspå avtalet om genomgångsbefordringen. Befordran av inskrivet resgods 1 § Detta kapitel tillämpas pä resgods som har inskrivitsför befordran med järnväg i allmän inrikes trafik. På trafik mellan ochutlandet tillämpas kapitlet endast om annat inte följer av del internationellafördraget om befordran med järnväg av resande och resgods (). Skall befordringen utföras av två eller flera järnvägarefter varandra, gäller kapitlet i tillämpliga delar för samtliga järnvägar. (1 § samt 71 § jämförd med 25 § JTS) Detta kapitel innehåller en reglering av rättsförhållandetmellan järnvägen och den resande i fråga om egendom som järnvägen tar emot avden resande för befordran i anslutning till resan. I första stycket skiljs mellan inrikes befordran ochbefordran mellan och utlandet. Med inrikes befordran förstås, liksomnär det gäller godstrafik, befordran som försiggår uteslutande inom . 1983/84:117 193 resgodsbefordran bör betraktas som inrikes befordran, ävenom beford- . ringen sker i anslutning till en resa som företas medinternationell befordringshandling. Inrikes befordran av inskrivet resgods faller utanförregleringen i kapitlet, om befordringen inte försiggår i allmän trafik.Detsamma gäller enligt järnvägstrafikstadgan. Del kan ifrågasättas om dettaundantag har någon praktisk betydelse. Befordran av inskrivet resgods tordeknappast förekomma pä spåranläggningar utanför det allmänna järnvägsnätet. Denbegränsning till allmän trafik som finns i järnvägstrafikstadgan har dockbehållits av principiella skäl. Till skillnad från vad som gäller för godsbefordran enligt3 kap. 1 § är tillämpningsområdet för det förevarande kapitlet inte begränsattill befordran av inskrivet resgods som sker mot betalning. Däremot är detförevarande kapitlet tillämpligt bara på sådan resgodsbefordran som kan sägasha samband med ett avtal om personbefordran Gfr 4 kap. 2 §). Befordran av inskrivet resgods mellan och utlandetär f.n. i regel underkastad regleringen i . Som förutsättning för att enbefordran skall omfattas av gäller emellertid att den resande och hansresgods befordras med internationell befordringshandling. I vilka förbindelserinternationell befordringshandling skall utfärdas fastställs genominternationella tariffer. Bl.a. genom ändring i dessa skulle det kunnainträffa, att persontrafiken på någon linje mellan och utlandet intelängre kom att regleras av . Av andra meningen följer atljärnvägstrafiklagens bestämmelser om befordran av inskrivet resgods i så fallskall tillämpas på trafiken på denna linje. Om en viss befordran omfattas av , blir det förevarandekapitlet tillämpligt endast i de undantagsfall då det i anges att svenskabestämmelser är tillämpliga, direkl eller enligt allmänna internationelltprivaträttsliga regler. Sålunda skall enligt utlämning av resgods som harskrivits in utomlands för befordran till äga rum enligt de bestämmelsersom gäller för den utlämnande järnvägen, om inte annat föreskrivs i CIV.Kapitlets bestämmelser kan också bli tillämpliga på en befordran som omfattasav såvitt gäller frågor som inte är materiellt reglerade i . Den tidinom vilken inskrivet resgods skall avhämtas enligt 6 och 7 §§ gäller t.ex.också i fråga om befordran som är underkastad , om resgodset skall lämnas uti . I art. 1 § 3 finns en särbestämmelse för det falletatt trafiken mellan stationer i två grannstater bedrivs uteslutande av den enastatens järnvägar. Enligt denna bestämmelse är sådan trafik underkastadlagstiftningen i den stat till vilken de trafikerande järnvägarna hör. Dettagäller dock endast om hinder inte möter enligt lag eller annan författning inågon av staterna. Den trafikeringssituation som den nämnda bestämmelsen tarsikte på föreligger, när det gäller direkt trafik mellan och stationerna ,och Vassijaure. Sådan trafik bedrivs uteslutande 13 1983/84. Prop.1983/84:117 194 avde norska statsbanorna, och direkt befordran av inskrivet resgods mellan dessastationer och skulle således vara underkastad norsk lag, om annat inte ärföreskrivet. Andra meningen av det förevarande stycket måste emellertid ansesha den verkan att : s hänvisning till norsk lag sätts åt sidan. Därav följerdock inte utan vidare att järnvägstrafiklagen i stället blir tillämplig.Vilken av de båda ländernas rättsordningar som skall tillämpas får avgöras medhjälp av sedvanliga internationellt privaträttsliga regler. I den mån intedessa regler anger att den materiella rättsfrågan skall bedömas enligl norskrätt, skall emellertid den svenska järnvägstrafiklagen tillämpas också på ensådan befordran till och från utlandet som det nu är fråga om. Närflera järnvägar på grund av ett och samma befordringsavtal ulför godsbefordranefter varandra, gäller principen alt samtliga de deltagande järnvägarna har ettsolidariskt ansvar för hela befordringen. Närmare regler om detta finns i 3kap. 32 och 33 §§. Principen om solidarisk ansvarighet skall tillämpas ocksåvid genomgående befordran av inskrivet resgods. F.n. synes emellertidsolidarisk ansvarighet för en sådan befordran i praktiken kunna komma i frågabara för två järnvägsföretag. Även i övrigt torde de rättsliga problem somuppkommer vid denna form av befordran ha ganska begränsad omfattning. Det finnsdärför knappast anledning att i detta sammanhang i lagen ta in någon utförligreglering av genomgångsbefordran av inskrivet resgods. I andra stycket sägsdärför att kapitlet i tillämpliga delar gäller för varje järnväg som enligtbefordringsavtalet skall delta i befordran av inskrivet resgods. I enlighet härmedkan t.ex. reklamation och ersättningskrav med anledning av transportskada ellerdröjsmål framställas hos vilken som helst av dessa järnvägar. 2 §Som inskrivet resgods anses egendom som järnvägen i anslulning till avtal ompersonbefordran tar emot av resande för befordran på den sträcka sompersonbefordringsavtalet omfattar. (15§ JTS) Idenna paragraf anges vad som skall betraktas som inskrivet resgods. Egendomskall anses som inskrivet resgods, om järnvägen har tagit emot den av denresande för att i anslutning till den avsedda resan under järnvägens vårdbefordra egendomen till resmålet eller någon annan plats längs resvägen. Dettagäller oavsett vilket slags egendom det rör sig om. Denföreslagna järnvägstrafiklagen innehåller inte någon bestämmelse om att vissaslag av egendom är uteslutna från befordran som inskrivet resgods. Förbud motsådan befordran kan emellertid utfärdas i annan ordning när det gällersärskilda ämnen eller föremål. Lagen innehåller inte heller någon föreskriftsom ålägger järnvägen att åtaga sig befordran av inskrivet resgods.Föreskrifter om skyldighel för järnvägarna att befordra inskrivet resgods bör istället meddelas genom förordning Gfr avsnitt 1983/84:117 195 5.2.1).Mot bakgrund av de allmänna undantag från befordringsskyldigheten som kankomma att föreskrivas kan järnvägarna meddela allmänheten vilka slag av egendomsom järnvägen, inte tar emot för befordran som inskrivet resgods. Det åligger naturligtvisjärnvägspersonalen att se till alt egendom, som enligt författningsföreskrifterinte får befordras som inskrivet resgods eller som järnvägen enligt vad den harförklarat i offenthgt tillkännagivande inte tar emot för sådan befordran, intetas emot. Skulle egendomen trots detta tas emot, skall egendomen anses sominskrivet resgods. Kapitlets bestämmelser blir således i princip tillämpligapå järnvägens befattning med egendomen. Av delta följer i allmänhet, attjärnvägen blir skyldig att ta vård om egendomen för den resandes räkning. Somframgår av 4 § kan emellertid järnvägen i vissa fall göra sig fri från sitt befordringsåtagande.Denna möjlighet föreligger, så snart egendomen är av farlig beskaffenhet.Vidare kan järnvägen vägra att befordra sådan egendom som järnvägen har förklaratsig inle ta emol för inskrivning som resgods, om järnvägen varken kände tillegendomens verkliga beskaffenhet eller hade anledning att undersöka egendomennär den överlämnades för befordran. Som nämnts skall egendomsom järnvägen har tagit emot för befordran som inskrivet resgods betraktas somsådant så snart egendomen har tagits emot. På denna punkt skiljer sig denförevarande paragrafen från järnvägstrafikstadgan. Enligt stadgan bliregendomen "inskriven" först om och när resgodsbevis utfärdas. För attdet förevarande kapitlet skall tillämpas är det alltså inte nödvändigl att ensådan "inskrivning" har skett. Det skulle därför kunna hävdas, atttermen "inskrivet resgods" inte är helt riktig. Emellertid ärjärnvägen också enligt 3 § skyldig att utfärda resgodsbevis. Det får antas blimycket ovanligt att järnvägen underlåter att göra detta. Del måste därför ansesberättigat att också i fortsättningen använda termen inskrivet resgods. Dennaterm förekommer också i luftfartslagen och i den svenska översättningen av . 3§ När järnvägen tar emot resgods som den resande lämnar för befordran, skalljärnvägen bekräfta mottagandet genom att utfärda resgodsbevis. Är resgodset vidinlämningen i bristfälligt skick eller visar det tydliga tecken på alt varaskadat, skall järnvägen anteckna detta i resgodsbeviset. Om den resande integodtar en sådan anteckning och järnvägen genast återlämnar resgodset, blirjärnvägen fri från sin skyldighet alt befordra resgodset. (16§ JTS) Idenna paragraf regleras utfärdande av resgodsbevis. som tar emot egendom för befordran som inskrivet resgods är enligtförsta stycket skyldig att utfärda resgodsbevis. Några närmare föreskrifter omresgodsbevisets utformning och innehåll har inle ansetts Prop.1983/84:117 196 Av bestämmelsen framgår, att resgodsbeviset äravsett att utgöra en bekräftelse på att järnvägen har tagit emot egendomen förbefordran som inskrivet resgods. Av delta följer, att resgodsbeviset måsteinnehålla sådana uppgifter att den överiämnade egendomen med hjälp av bevisetkan identifieras och klassificeras som inskrivet resgods. I sak avviker denna paragraf knappast från vad som nugäller enligt 16 § första stycket järnvägstrafikstadgan.