prop · G70378 · 1983-12-31 00:00:00 — Utredningen har konstaterat att deti varje kategori tvistemål ingår enkla och svåra mål och att man därför integenerellt kan överlämna någon viss målkategori till avgörande av ensamdomare.På denna punkt har utredningen knappast blivit motsagd vid remissbehandlingen.Även Jag instämmer i utredningens bedömning härvidlag och förordar således inte bestämmer domförheten efter vad målet rör. Vid gränsdragningen torde man i stället - som utredningenpåpekat -vara hänvisad lill den s.k. delegationsprincipen, som innebär attlagstiftaren överlämnar åt de agerande i varje enskilt mål att bestämma omrätlens domförhet. Utredningens genomgång visar att några principiella hindermot att tillämpa denna ordning i domförhetssammanhang inle ansettsföreligga. Inte heller Jag kan se något principiellt hinder mot det. Enligt minmening har delegationsprincipen sådana fördelar att gränsen mellan endomar-och flerdomarbehörigheten bör byggas upp med utgångspunkt i den. En viktig fråga i det sammanhanget är vilket inflytandeparterna bör ha på rättens sammansättning. Utredningen menar - bortsett frånvissa enkla Prop.1983/84:78 24 fall som jag återkommer till i del följande - att det börkrävas att rätten och parterna är överens om att målet kan avgöras av en endadomare. Denna princip har de flesta remissinstanser godtagit. Från några hållhar man dock riktat kritik mot förslaget. Någon remissinstans har hävdat altdet är främmande för svensk tradition på detta område att parterna ges ett direkiinflytande över rättens sammansättning. Det har från andra håll sagts attparterna i varje fall i dispositiva mål borde ha en ovillkoriig rätt tillhuvudförhandling inför ensamdomare och därmed till ett snabbt avgörande.Vidare har det uttryckts farhågor för att domaren - om han får ett stortinflytande i domförhetsfrägan - liiter en pressad arbetssituation fälla utslagetoch dömer ensam även i sådana fall då en starkare sammansättning är befogadfrån saklig synpunkt. För min del menar jag att den naturliga medelvägen mellande olika åsikter som yppats i denna fråga vid remissbehandlingen är just densom utredningen föreslagit, nämligen att i princip kräva enighet mellan rättenoch parterna för att målet skall få avgöras av en enda domare. Genom en sådanordning kan man undvika dels att domaren, l.ex. på grund av en pressadarbetssituation, vill döma ensam i svårare mål än som är motiverat och dels attparterna tvingar en domare att döma ensam trots att denne anser målet försvårt. I sistnämnda hänseende vill jag påpeka att den omständigheten attparterna disponerar över processföremälet givetvis inte behöver medföra att deockså skall disponera över förfarandereglerna. Mot den nu angivna bakgrunden förordar jag liksomutredningen att man som huvudregel ställer upp alt tingsrätten skall vara domförmed en lagfaren domare ensam, om det är tillräckligt med hänsyn till måletsbeskaffenhet och om parterna samtycker till det. Jag går in på frågan i vad mån rätten också skall hamöjlighet att hålla huvudförhandling inför ensamdomare mot en parts eller bådaparters vilja. Enligt reglerna om huvudförhandling i förenklad form krävs fördetta att saken skall vara uppenbar. Utredningen föreslår att området utvidgastill att avse alla mål som år av "enkel beskaffenhet". Denna avgränsninghar godtagits av flera remissinstanser, men den har också frän många hällutsatts för kritik. Det har hävdats att den ger alltför stort utrymme för denenskilde domarens fria skön. Risken för återförvisning från högre rätt har idenna del sagts vara betydande. För min del vill Jag påpeka alt så länge man håller sig fillhuvudprincipen att rätten och parterna skall vara överens i domförhetsfrägan färman en dubbel kontroll av alt frågan avgörs i enlighet med lagstiftarens intentioner.Man behöver då bara i myckel udda siluationer befara att vid ett överklagandehovrätten kommer till att tingsrätten inte har varit domför. Går man däremot över till en ordning där tingsrättenhandlägger målet inför ensamdomare mot parternas vilja ställer sig saken någotannorlunda. Här finns en helt annan risk att domförhetsfrägan på ett ellerannat sätt kommer i fokus i hovrätten. Har rnan dä inte klara kriterier för ivilka fall 1983/84:78 25 tingsrätten är domför med en enda domare, är del möjligtalt hovrätten kommer till att tingsrätten inte varil domför. Hovrätten är idetta läge skyldig att undanröja tingsrättens dom och att återförvisa målet (50kap. 26 § första stycket och 29 § RB). Uppenbariigen bör man undvika atltillskapa en domförhetsregel som i sig ökar risken för äterförvisningar. En utväg skulle kunna vara att mjuka upp reglerna om äterförvisning.Det bör visserligen inte komma i fräga atl alltid låta tingsrättens mening i domförhetsfräganfä gälla. Det kan bl.a. länkas fall då del skulle vara av värde att få ettvägledande avgörande i domförhetsfrägan från högre rätt. Däremot bör man kunnatänka sig att begränsa återförvisningsskyldighe-ten, l.ex. till de fall därtingsrätten gjort en mer beiydande felbedömning rörande målels beskaffenhet. Frågan om återförvisningsreglernasutformning kommer emellertid att tas upp av rättegängsutredningen i dessfortsatta arbete. Frågan är sä pass komplicerad och fordrar med all sannolikheten sådan helhelsgenomlys-ning att det inte gärna kan komma i fråga att nuföreta en delreform rörande Just domförhetsfallen. Om man emellertid, som Jag har varit inne på.tills vidare behåller nuvarande regler om förutsättningarna förhuvudförhandling i förenklad form och domförhet vid sådan förhandling, fårtingsrätterna en viss möjlighet att handlägga målet inför ensamdomare oavsettparternas inställning, som man undviker vissa av de nackdelar som kanfölja av utredningens förslag. Man behåller i så fall nuvarande möjlighet att ivissa fall, när saken är uppenbar, utan parternas samtycke hålla huvudförhandlingmed en lagfaren domare. Under det fortsatta reformarbetet får då ställning tastill i vad mån man kan vidga möjligheten alt mot parternas vilja hållahuvudförhandling inför ensamdomare. Jag förordar alltså dels att endomarkompetensen utvidgastill all gälla i alla tvistemål där det är tillräckligt med hänsyn till måletsbeskaffenhet och parterna samtycker, dels att nuvarande regler omhuvudförhandling i förenklad form behålls tills vidare. Reglerna i 1 kap. 3 § RB bör ändras i enlighet med detsagda. Mitt förslag: Hovrätterna blir i fortsättningen domföramed tre lagfarna ledamöter i de situationer där de f.n. är domföra med fyralagfarna domare. I mål som överklagats från en tingsrätt behålls dock dennuvarande domförhetsregeln i de fall där tingsrätten vid det överklagadeavgörandet bestått av tre eller flera lagfarna domare. Utredningens förslag: Överensstämmer i allt väsentligl medmilt förslag (Ds Ju 1983:1 s. 10 och 92). Prop.1983/84:78 26 Remissinstanserna: En majoritet av remissinstansernatillstyrker eller lämnar utan erinran förslaget om en minskning till trelagfarna ledamöler. Flera avstyrker dock att någon ändring genomförs, i vartfall i della sammanhang. Skäl för mitt förslag: En hovrätt är enligl huvudregeln i2 kap. 4 § RB domför med fyra lagfarna domare. I brottmål är dock hovrätten domförmed tre lagfarna domare och två nämndemän. Möjlighet finns att förstärkasammansättningen med ytterligare en lagfaren domare resp. en nämndeman. Gällermålet ett så lindrigt brott att det inte finns anledning alt döma till annat änböter, har hovrätten valfrihet mellan de nämnda sammansättningarna. Delsammagäller vid sådan handläggning i brottmål som inte sker vid huvudförhandling.Beslut om avskrivning av mål efler återkallelse fär alltid fattas av enlagfaren domare ensam. Åtgärder för beredande av mål får i den utsträckningregeringen bestämmer vidtas av en lagfaren domare ensam eller av en annantjänsteman i hovrätten. För familjemälensdel gäller en delvis avvikande ordning (15 kap. 30 a § och 20kap. 1 § ). Vid huvudförhandling i familjemål är hovrätten domförmed tre lagfarna domare och två nämndemän. Har målet i tingsrätten avgjortsulan nämndemän, är hovrätten emellertid också domför med fyra lagfarna domare. Utredningen har föreslagit atl hovrätterna skall vara domföramed tre lagfarna domare i de fall dår det f.n. krävs fyra sådana domare. Föratt undvika alt man föregriper kommande ställningstaganden till mer principiellafrågor rörande förhållandet mellan tingsrätt och hovrätt, särskilt i fråga omantalet medverkande domare, föreslår utredningen att den nuvarande domförhetsregelnbehålls i tvistemål, om tre eller flera lagfarna domare har deltagit itingsrättens dom. Förslaget har vid remissbehandlingen fått ett blandatmottagande. De allra flesta uttrycker stor förståelse för ambitionen att spararesurser. En majoritet tillstyrker också förslaget, däribland Justitiekanslern,riksåklagaren och . Flera remissinstanser, däribland högstadomstolen och tvä hovrätter, menar dock att förslagets konsekvenser, bl.a. för ad-Junktionstjänstgöringen,inte är tillräckligt utredda och atl en domförhets-reform bör grundas på merprincipiella ställningstaganden rörande hovrätternas ställning i det processuellasystemet. För egen del vill Jag erinra om alt frågan om en minskningav anlalel ledamöter till tre har varit aktuell i skilda sammanhang under desenare decennierna. Frågan behandlades bl.a. av domstolskommittén i betänkandet(SOU 1969: 41) Fullföljd av talan m.m. Kommittén fann i och för sig att ensammansättning med tre ledamöler var godtagbar från rättssäkerhetssynpunkt menansåg atl ändring inte borde göras eftersom den inte skulle ge lillräckligtutrymme för adjunklionstjänslgöring. domarulred-ning föreslog ibelänkandet (SOU 1974:96) En öppnare domarbana en Prop.1983/84:78 27 minskning av domförhetstalet lill tre. Utredningensförslag, som omfattade bl.a. en modell för en förändrad domarbana, utsattes förstark remisskritik och har inte i den delen lett till lagstiftning. Hovrätterna har under en följd av år fått vidkännas enökad tillströmning av mål utan att organisationen i någon större utsträckningkunnat tillföras ytteriigare resurser. Man har emellertid ändå åstadkommit enökad målavverkning. Det är inte realistiskt att utgå frän att ytteriigareresurser kan tillföras hovrätterna inom överskådlig tid. Det är därförväsentligt att man möjligt söker underlätta hovrätternasarbetsförhållanden genom att på olika sätt förenkla förutsättningarna för dendömande verksamheten. Flera av de förslag Jag nu lägger fram har Just dellasyfte. En reform som innebär att hovrätterna i ett stort antalmål kan döma med tre i stället för fyra lagfarna domare medför alt för varje sådantmäl en domararbetskraft kan frigöras och utnyttjas för handläggning av andramål. Från den synpunkten bedömer Jag del som angeläget att domförhetsreg-lernaändras. Frågan är då om det frän andra utgångspunkter är olämpligtatt nu minska domförhetstalet i hovrätt. Vid den bedömningen måste man fördelförsta ta ställning till om en sådan minskning kan accepteras från rättssäkerhetssynpunkt.Man måste också beakta om en minskning skulle leda till en försämring avdomarutbildningen genom den inverkan minskningen kan fä för adjunklionstjänstgöringen.Vidare måste man ta ställning till om en reform i detta sammanhang föregripersenare, mer principiella överväganden rörande hovrätternas ställning ochfunktion inom rättsväsendet. När det försl gäller rättssäkerhetsfrågan kan det medvisst fog hävdas att ett domstolsavgörande i allrnänhet blir säkrare Ju flerdomare som deltar. år det självklart, inte minst i dagensstatsfinansiella läge, att fler domare inte skall delta än vad som är nödvändigtför att domstolens verksamhet skall hålla en rimlig nivå i fråga omrättssäkerhet. Regeln om att hovrätt är domför med fyra lagfarnaledamöter är av gammalt datum. När frågan om antalet lagfarna ledamöter i andrajämförbara domstolar har varit aktuell i modern tid, har man i allmänhetstannat för en sammansättning med tre sådana ledamöter. Elt exempel är kammarrätterna,som är hovrätternas motsvarighet bland de allmänna förvaltningsdomstolarna.Andra exempel är försäkringsöverdomstolen och bostadsdomstolen, låt vara dår har andra ledamöter med särskilda kvalifikationer som ingår vid sidanav de lagfarna. Det kan också erinras om atl hovrätterna, som tidigarenämnts, numera är domföra i alla brottmål med tre lagfarna domare och tvånämndemän. Denna reform var i första hand betingad av samhällets intresse avinsyn i hovrätternas dömande verksamhet. Men även intresset av att få ett bredareinflylande över hovrättens avgöranden inverkade naturiiglvis. Att nämndemännensmedverkan har betydelse från rättssäkerhetssynpunkt är givet. Detta gäller docki första hand i frågor om påföljdsval och bevisvär- Prop.1983/84:78 28 dcring och andra liknande bedömningsfrågor. När detdäremot gäller de rent Juridiska aspekterna på ett mål, kan nämndemannareformenenligt min mening ses som ett accepterande av att tre lagfarna domare ger en tillräckliggrad av rättssäkerhet. När del sedan gäller utbildningsfrågan vill jag förstframhålla att adjunk-tionen enligl min mening är elt värdefullt inslag idomarutbildningen och att en försämring av möjligheterna till adjunklion pålängre sikt kan fä negativa följder för kvaliteten i den dömande verksamheten.Jag tror emellertid inte atl en domförhetsreform kommer att fä dessa konsekvenser. Som jagtidigare har nämnl är syftel med en domförhetsreform i första hand atlhovrätterna, utan all tillföras ytterligare resurser, skall kunna avverka flermål än . Jag utgår ocksä från att det i varje fall f.n. inte är aktuellt atlgöra några inskränkningar när det gäller hovrätternas dömande personal. Detinnebär att man. om antalet mål inte sjunker, bör kunna räkna medsysselsättning för ungelär lika många domare i hovrätterna som även om domförhetsreglernaändras. Reformen i sig leder alltså inte tillett minskat adjunktionsutrymme. Del kan tilläggas atl nämndemannareform innebaren övergäng från fyra till tre lagfarna ledamöter i ett stort antal mål, varavmånga av tidskrävande beskaffenhet. Teoretiskt sett borde den reformen ha haftstor betydelse för adjunklionstjänstgöringen. har emellertid isitt remissyttrande framhållit att reformen inte synes ha inverkat på antaletadjungerade ledamöter vid hovrätten. Jag tror för min del att de nu aktuellaändringarna i fråga om hovrätternas domförhet får ännu mindre betydelse för adjunktionsutrymmetän nämndemannareformen. Min slutsats av det anförda blir alltså att en sänkning avdomförhetstalet för hovrätternas del från fyra till tre lagfarna ledamöter kanaccepteras såväl från rättssäkerhetssynpunkt som med hänsyn till effekterna ifråga om domarulbildningen. När det sedan gäller frågan om en reform måsle grundas påmer principiella överväganden än som kan ske i detta sammanhang menar jag atten reform som innebär att antalet lagfarna ledamöter anpassas till vad somredan gäller i bl.a. kammarrätterna och i brottmål i hovrätterna knappast kanframstå som sårskilt ingripande. Jag kan heller inte se att frågan skulle kunnatillföras så mycket ytterligare utredningsunderlag. För att undvika eneventuell konflikt med kommande ställningstaganden i fråga om hovrätternasställning och sammansättning har emellertid utredningen, som tidigare nämnts,förordat att nuvarande domförhetsregler i huvudsak behålls i de fall dårtingsrätten bestått av tre lagfarna domare. Mot utredningens ståndpunkt i den delen kan anföras attvärdet av hovrättsprövningen inte i första hand ligger i att målet prövas avett större antal ledamöter än som dömt i tingsrätten ulan i att målet blirgenomlyst på nytt. Vill man ha en garanti för att hovrätten har formellt settminst lika Prop.1983/84:78 29 kvalificerad sammansättning som tingsrätten, l.ex. i frågaom antalet ordinarie domare, kan man åstadkomma detta genom bestämmelser ihovrätts-instruktionen. Trots vad Jag nu har sagt har jag förståelse för att man idelta sammanhang stannar för en kompromisslösning i enlighet med ulredningensförslag. Skillnaden från resurssynpunkt mellan en reform enligt utredningsförslagetoch en generell övergång till tre ledamöter i alla mål utom dem där nämndemändeltar torde inte heller bli alltför betydande. Utredningens förslag innebär atl hovrätten skall bestå avfyra domare vid prövning av vad i tvistemål, när tingsrätten bestått av trelagfarna domare. För min del anser jag det vara mest konsekvent att ha kvarnuvarande sammansättning även i de övriga situationer där hovrätten har attöverpröva ett tingsrättsavgörande som är fattat av tre eller flera lagfarnadomare, dvs. framför allt vid prövning av besvär över ett beslut där tre domaredeltagit. Undantaget från tredomarregeln bör alltså avse även dessa fall. Någon ändring i fråga om det maximala antalet lagfarnadomare som fär sitta i rätten - fem - föreslås inte . Frågan om en minskningav det antalet får tas upp . Reglerna i 2 kap. 4 § RB bör ändras i enlighet med detanförda. I övrigt bör, som utredningen föreslagit, en ändring göras i 13 §lagen (1969:246) om domstolar i fastighetsmål. I sådana mål anser Jag i motsatslill utredningen att det inte finns någon anledning att ha kvar etlobligatoriskt deltagande av fyra lagfarna domare. Jag återkommer till den frågani specialmotiveringen. 2.3 Effektivisering av hämtningsinstitutet Mitt förslag: Möjligheterna att i förväg omhänderta densom skall hämtas lill elt domstolssammanträde utvidgas och lagregleras. Om detfinns särskild anledning till det, fär den som skall inställas lillsammanträdet vara omhändertagen under högst utöver den tid som behövsför transport till domstolen. Beslut om omhändertagande fattas avpolismyndighet eller - i fråga om längre lid än - av rätten. Den somomhändertagits får inte underkastas annan inskränkning i sin frihet än sompåkallas av ändamålet med omhändertagandet, ordningen eller allmän säkerhet. Utredningens förslag: Överensstämmer med milt förslag,dock atl utredningen inte föreslår någon uttrycklig lagregel angåendebehandlingen av dem som omhändertagits (SOU 1982; 25 s. 20, SOU 1982: 26 s.309). Prop.1983/84:78 30 Remissinstanserna: De allra flesta tillstyrker förslageteller lämnar det utan erinran. Ett par remissinstanser menar att beslut omomhändertagande alltid bör få fattas av polismyndigheten. JO anser att närmareföreskrifter om behandlingen av den som omhändertagits måste ges. Se vidareremiss-sammanställningen s. 581. Skäl för mitt förslag: För domstolsarbetets effektivitetär det väsentligt att planerade och förberedda förhandlingar kan genomföras.Utredningens undersökningar visar att åtskilliga domstolsförhandlingar fårställas in trots att alla inblandade varit behörigen delgivna kallelse. 1 mångafall beror detta på att någon som skall höras vid förhandlingen - en part ellerett vittne - inte har infunnit sig. Utredningen föreslår flera åtgärder i syfteatt minska de problem som finns, bl.a. större möjligheter alt genomföra förhandlingenutan hinder av vederbörandes utevaro samt en effektivisering . av vites- ochhämtningsinstituten. I detta sammanhang tas endast hämtningsfrågan upp. Institutet hämtning har en inte oväsentlig betydelse närdet gäller möjligheterna att fä motsträviga parter och vittnen att inställasig inför domstolarna. Särskilt gäller detta sådantt personer som - på grundav att de inte har någon ordnad ekonomi eller av andra skäl - inte låter sigpåverkas av ett vitesföreläggande. Det är av sior vikt för domstolsväsendetseffektivitet atl möjligheter till hämtning finns och kan utnyttjas på ettändamålsenligt sätt. Utredningen konstaterar att det från flerahåll anmälts svårigheter när det gäller att effektivt använda institutet hämtning.I huvudsak har dessa svårigheter ini:e sin grund i att lagen är för restriktivi fråga om möjligheterna att tillgripa hämtning. Däremot har det visat sigsvårt att genomföra beslutade hämtningar. Utredningen konstaterar vidare att det enligt gällanderätt måste anses i princip otillåtet att genomföra en hämtning så föredomstolsförhandlingens början att den hämtade transporttiden oräknad måstehållas omhändertagen. Utredningen menar att man i många fall där elthämtningsförsök misslyckas skulle kunna genomföra hämtning om polisen gavsmöjlighet atl eftersöka och omhänderta vederbörande tidigare än som ärfallet. Mot denna bakgrund föreslår utredningen en ny reglering avhämtningsinstitutet. Huvudregeln är all en hämtning skall genomföras i sådantid att den hämtade skall kunna föras direkt lill domstolsförhandlingen. Om särskildanledning föreligger, får dock rätten eller polismyndigheten besluta atthämtning får ske tidigare och atl då den hämtade får vara omhändertagen visstid. Beslut av polismyndigheten får avse högst och beslut av rättenhögst 18 limmar. De fall där ulredningen tänkt sig atl hämtning skall fåske tidigare än normall är sådana där etl hämtningsförsök tidigare misslyckatseller där Prop.1983/84:78 31 den som skall verkställa hämtningen genom förspaning färkännedom om alt en mera direkt hämtning inte kan genomföras. Vid bedömningen avom omhändertagande skall ske skall enligt förslaget särskilt beaktas vilkaolägenheter det kan antas medföra att den som skall hämtas inte år närvarandevid sammanträdet. Utredningensförslag att det i lag bör närmare regleras hur långt före endomstolsförhandling en beslutad hämtning får genomföras har vunnil allmänanslutning vid remissbehandlingen. Även jag finner det angeläget att en sådanreglering kommer till stånd. 1 fråga om behovet av en reglering vill jag idetta sammanhang - utöver vad Jag sagt i det föregående -hänvisa fill vadutredningen anfört i denna del (SOU 1982; 26 s. 309 ff). Jagansluter mig också till utredningens förslag att huvudregeln bör vara atl densom skall hämtas inte får omhändertas tidigare än vad som behövs för att hanskall kunna inställas till sammanträdet. Om särskild anledningföreligger, bör dock hämtning få äga rum tidigare, vilkel innebär att denhämtade personen kommer att vara omhändertagen utöver den somgår åt för själva transporten till förhörsplatsen. I fråga om de närmare rekvisiten för och omfattningen avsådant omhändertagande som nämnts har utredningens förslag godtagits av remissinslanserna.Även Jag finner den avvägning mellan rättssäkerhets- och effektivitetsaspektersom förslaget innebär lämplig. När det gäller fördelningen av beslutsfunktioner rörandeomhändertagandet har de allra flesla remissinstanserna godtagit utredningensförslag, enligt vilket polismyndigheten får besluta om omhändertagande i upptill , medan det krävs rättens beslut för att vederbörande skall fåomhändertas . Från ett par håll har anförts att polismyndighetenborde fä besluta om även längre omhändertaganden än . Som skäl fördenna ståndpunkt anförs att polisen bäst kan bedöma hur långt i förväg en hämtningmåste verkställas. För egen del anser Jag att rättssäkerhetsaspekterna närdet gäller längre omhändertaganden än - transporten tillförhandlingen oräknad - väger sä tungt att beslut i dessa fall bör fattas avrätten. Jag vill också påpeka att det beslutande organet vid prövningen av omomhändertagande skall ske bl.a. skall bedöma vilka olägenheter det kan antasmedföra att den som skall hämtas inte är närvarande vid sammanträdet. Det organsom ligger närmast till hands för atl göra denna bedömning är otvivelaktigträtlen. Några större praktiska olägenheter att lägga beslutsfunktionen pårätten i de antagligen ganska fåtaliga fall där omhändertagande i mer än sextimmar är aktuellt torde inte behöva uppstå. Frågan om behandlingen av dem som omhändertagits enligt denya reglerna har utredningen velat lösa utan några nya bestämmelser. Man harmenat att behandlingen borde följa samma regler och praxis som finns i fråga ombehandlingen av sådana personer som är skyldiga atl stanna kvar på polisstationför förhör enligt 23 kap. 9 § RB. Prop.1983/84:78 32 Spörsmålet har vid remissbehandlingen tagits upp av JO.Enligt JO;s uppfattning bör någon reform av hämtningsinstitutet i enlighet medförslaget inte genomföras, om man inte ger närmare föreskrifter förhur behandlingen av de omhändertagna skall gå till.