prop · G703117 · 1983-12-31 00:00:00 — 3. om körkortshavaren genomupprepade förseelser i väsentlig grad har visat bristande vilja eller förmåga atlrätta sig efter de bestämmelser som gäller i trafikens eller trafiksäkerhetensintresse för förare av motordrivet fordon eller spårvagn, 4. om körkortshavaren i annat fall har brutit mot enfrån trafiksäkerhets-synpunkt väsentlig regel vid förande av ett motordrivetfordon eller en spårvagn och överträdelsen inte kan anses som ringa, 5. om körkortshavaren på grund av opålitlighet inykterhetshänseende ej bör ha körkort, 6. om det med hänsyn till brottslig gärning som körkortshavarenhar gjort sig skyldig fill kan antagas att han ej kommer att respekteratrafikreglerna och visa hänsyn, omdöme och ansvar i trafiken eller om han pågrund av sina personliga förhållanden i övrigt ej kan anses lämplig som förareav körkortspliktigt fordon, 7. om körkortshavarens förutsättningar för rätt attföra körkortspliktigt fordon är så väsentligt begränsade genom sjukdom, skadaeller dylikt att han från trafiksäkerhetssynpunkt ej vidare bör ha körkort. 8. om körkortshavarenej följer föreläggande att ge in läkarintyg eller bevis om godkänt förarprov, 9. om körkortshavarenej följer föreläggande att förnya körkort, 10. om körkortshavaren begär alt körkortet skallåterkallas. Om det vidprövningen av en ansökan om förhandsbesked eller körkortstillstånd finnshinder mot att meddela körkortstillslånd på grund av sökandens personligaförhållanden eller om ett körkort eller ett körkortstillstånd återkallas medstöd av 16 § 1-6, skall en spärrtid på lägst en månad och högst tre årbestämmas. Vid brott som avses i 1 § andra stycket eller 4 § 1 mom. lagen (1951:649)om straff för vissa trafikbrott skall spärrtiden bestämmas till lägst . Om det vidprövningen av en ansökan om förhandsbesked eller körkortstillstånd finnshinder mol att meddela körkortstillstånd på grund av sökandens personligaförhållanden eller om ett körkort eller ett körkortstillslånd återkallas medstöd av 16 § 1-6, skall en spärrfid på lägst en månad och högst tre årbestämmas. Vid brott som avses i 1 § andra stycket eller 4 § 1 mom. lagen (1951:649)om straff för vissa trafikbrott eller 6 kap. första eller andra stycketjärnvägstrafiklagen (1984:000) skall spärrtiden bestämmas till lägst . 22 §I slällel för att körkortet återkallas skall körkortshavaren meddelas varning isådana fall som avses i 16 § 2-6, om varningen av särskilda skäl kan anses varaen tillräcklig åtgärd. Om körkortshavarenhar brutit mot 4 § 2 mom. lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott meninte före färdens slul hade förtärt starka drycker i sådan mängd attalkoholkoncentrationen i hans blod under eller efter färden uppgick till 0,8promille, får varning meddelas honom i stället för ålerkallelse omomständigheterna är mildrande. Om körkortshavarenhar brutit mol 4 § 2 mom. lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrotteller 6 kap. 2 § tredje stycket järnvägstrafiklagen (1984:000) men inte förefärdens slut hade förtärt starka drycker i sådan mängd alt alkoholkoncentrationeni hans blod under eller efter färden uppgick fill , får varningmeddelas honom i slällel för ålerkallelse om omständigheterna är mildrande. 23 §' Om körkortshavaren vid förande av ett motordrivetfordon eller en spårvagn har gjort sig skyldig till grov vårdslöshet ellervisat uppenbar likgiltighet för andra människors liv eller egendom ellerföretett tydliga tecken på påverkan av starka drycker eller annat ämne, ellerom han till följd av sjukdom, skada eller dylikt saknar förutsättningar attföra körkortspliktigt fordon på ett trafiksäkert sätt, skall körkortetomhändertas. ' Senaste lydelse 1982:305. 1983/84:117 285 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Misslänks alt körkortshavaren vid förande av ettmotordrivet fordon eller en spårvagn har brutit mot 4 § lagen (1951:649) om slrafi"för vissa trafikbrott, och hade han före färdens slut förtärt starka drycker isådan mängd alt alkoholkoncentrationen i hans blod uppgick till minst 0,5promille under eller efter färden, skall körkortet omhändertas sedananalysbeviset har erhållits. Är det fråga om ett brott mot 4 § 2 mom. nämndalag, men uppgick alkoholkoncentrationen inte lill , skall körkortetinle omhändertas om omständigheterna vid brottet kan anses mildrande. Bestämmelserna i andra stycket Misstänks att körkortshavaren gälleräven vid förande av ett mo- vid förande av ett maskindrivet tordrivet spårfordon påjärnväg el- spårfordon påjärnväg eller tunnel- ler tunnelbana. bana har brutit mot 6 kap. 2 § järn vägstrafiklagen (1984:000), gäller bestämmelserna i andra stycket i tillämpliga delar. Denna lag träder i kraft . Prop.1983/84:117 286 Närvarande: f.d. regeringsrådet , regeringsrådet Mueller,justilierådet Jermsten. Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 27 oktober 1983har regeringen på hemställan av statsrådet och chefen för justitiedepartementetRainer beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till 1. järnvägstrafiklag, 2. lag om ändringi trafikskadelagen (1975:1410), 3. lag om ändringi lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott, 4. lag om ändringi lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov, 5. lag om ändringi körkortslagen (1977:477). Förslagen har inför lagrådet föredragits av rådmannenAnders laco-baeus. Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådet: Bestämmelser om järnvägarnas förhållande till sinatransportkunder och till dem som skadas till följd av spårdriflen finns iett flertal författningar. Regler om järnvägs ansvar för utomobligatoriskaskador finns sålunda i lagen (1886:7 s. 1) angående ansvarighet för skada iföljd av järnvägs drifl, och järnvägs förhållande lill resande regleras i lagen(1976: 58) om järnvägs ansvarighet vid befordran av resande. Bestämmelser ombefordran av gods och av inskrivet resgods återfinns nu i den i administrativordning ulfärdade järnvägstrafikstadgan (1966:202); denna reglerar i storutsträckning förhållanden som avses i 8 kap. 2 § regeringsformen och för vilkasåledes numera krävs lagform. Genom det remitterade förslaget till järnvägstrafiklagerhålles en samlad lagreglering i nu angivna hänseenden. Därigenom kan berördaförfattningar upphävas. Del remitterade förslaget bygger i allt väsentligt påförslag, som framlagts av utredningen angående ny lagstiftning om befordranmed järnväg i dess betänkande Ny järnvägslagstiftning II (SOU 1980:37). Såvitt angår bestämmelserna ombefordran av resande innebär regeringsförslaget huvudsakligen att reglerna i1976 års lag oförändrade förs över till den nya lagen. Reglerna om befordran avgods och inskrivet resgods, som i stor utsträckning har motsvarighet ijärnvägstrafikstadgan, är i förhållande till bestämmelserna i stadganbearbetade såväl i sakligt som i redaktionellt hänseende, därvid lagen(1974:610) om inrikes vägtransport i stora delar Qänat som förebild. Vad angår ansvarelför utomobligatoriska skador ges Prop.1983/84:117 287 detta i lagförslaget ett väsentligt annat innehåll än dethar lag i det att objektivt ansvar för sådana skador stadgas iförslaget. I samband härmed regleras också frågan om ansvarsfördelningen vidkollision mellan tåg och motorfordon, vilkel medför ändringar även i trafikskadelagen(1975:1410). Lagförslagen synes innebära en värdefull nyordning inomifrågavarande område såväl från saklig som från förfallningsteknisk synpunkt.Enligt lagrådets mening är förslagen väl ägnade att läggas till grund förlagstiftning i ämnet. Till enskildheterna i förslagen återkommer lagrådet i detföljande. 1 kap. 1 § I förevarande paragraf anges som huvudregel alt lagentillämpas på järnvägstrafik på bana inom eller på svensk lågfäGa. Fråndenna tillämpning gäller vissa undantag enligt vad som följer av 2 kap. 3 §, 3kap. 1 § och 4 kap. 1 §. Förekomsten av undantagsregler har i lagtexten antyttsgenom uttrycket "om inte annat anges i lagen". Enligt lagrådetsmening skulle det ge lagen en bättre överskådlighet om paragrafen direkthänvisade till de åsyftade särreglerna. Lagrådet förordar därför att deciterade orden utgår ur första stycket och att i ett andra stycke intasförslagsvis följande text: "Av 2 kap. 3 § och 3 kap. 1 § följer alt vissabestämmelser i lagen kan tillämpas även på trafik med annat transportmedel änsom anges i första stycket, därvid trafiken i fall som avses i förstnämndalagrum kan äga rum ulom landet. Enligt 3 kap. 1 § och 4 kap. 1 § skall lagen ivissa fall inte tillämpas på internationell befordran av gods eller inskrivetresgods." Enligt det remitterade förslaget har i förevarandeparagraf upptagits en bestämmelse att lagen inte tillämpas på postbefordran.Lagrådet ifrågasätter om inte denna specialregel naturligare har sin plats i 3kap. 1 kap. 2 § I första stycket regleras från om giltigheten av avtal,varigenom lagens bestämmelser åsidosätts. I delta hänseende föresläs attavvikelse frän lagens regler inte får ske till nackdel för transportkunden iannat fall än när det gäller godsbefordran och då under förutsättning altgodsets ovanliga art eller andra särskilda omständigheter gör det skäligt. Regleringenär avsedd att i sina huvuddrag motsvara vad som gäller enligt järnvägstrafikstadgan(2 och 75 §§). En motsvarande bestämmelse finns i vägtransportlagen (5 §). Huvudregeln om lagbestämmelsernas tvingande natur har iförsta stycket av förevarande paragraf utformats så att beslämmelserna i lageninte får åsidosättas "genom avtal som är mindre förmånliga" förresande Prop.1983/84:117 288 Formuleringen synes ge regeln en annan innebörd änmotsvarande föreskrift i jänvägstrafikstadgan och väglransportlagen;utformningen ger sålunda läsaren närmasl föreställningen att ett särskilttransportavtal med avvikande reglering i och för sig skulle vara tillåtet underden förutsättningen att villkoren, vid en helhetsbedömning av avtalet, intemedför en försämring för transportkunden i förhållande till lagensbestämmelser. Avsikten torde emellertid vara att stadga förbud mol vaGeavvikelse som innebär atl Iransportkunden avstår från en honom i lagentillförsäkrad förmån. Lagtexten synes därför böra utformas annorlunda,förslagsvis - i nära anslutning till moisvarande regel i väglransportlagen - påföljande sätt: "Bestämmelserna i denna lag får inte genom avtalåsidosättas till nackdel för resande eller avsändare eller mottagare av gods." Rörandeförutsättningarna för atl transportavtal skall få träffas med villkor som tillnackdel för transportkunden avviker från lagens bestämmelser, anförs iremissprotokollet bl. a. att sådant avtalsvillkor skall kunna anses bindande"förutsatt att villkoret kan anses skäligt med hänsyn till godsetsovanliga art". Innebörden av detta uttalande synes oklar. Man kan lätt fåintrycket att en bedömning av avtalets tillåtlighet skulle vara betingad avatt de avtalade villkoren i och för sig är skäliga. En sådan tillämpning kanemellertid inte utläsas ur den föreslagna lagtexten i andra meningen avförevarande paragrafs första stycke och synes inte heller stå väl i överensstämmelsemed den gällande regleringen i järnvägstrafikstadgan eller med motsvarandebestämmelse i vägtransportlagen. Det torde därför kunna förutsättas att denavsedda innebörden av regleringen är den som närmast överensstämmer medlagtexten eller all ett avtal, varigenom Iransportkunden avstår från någonhonom i lagen tillförsäkrad förmån, får träffas under förutsättning att godselsovanliga art eller andra särskilda omständigheter gör det skäligt att avvikandebestämmelser avtalas. Det närmare innehållet i ett sådant avlal lordeemellertid inte böra tilläggas belydelse när det gäller att tillämpa härförevarande regel om i vilka fall undantag från bestämmelserna ijärnvägstrafiklagen är lillälna. Däremot kan givetvis frågan omavtalsvillkorens giltighet komma under bedömning vid en prövning enliglexempelvis avtalslagens bestämmelser. 1 kap. 4 § I denna paragraf uttrycks principen att järnvägen vidtillämpning av lagen är ansvarig för sina anställdas åtgärder. Detta skallenligt förslaget gälla också dem som i annan egenskap anlitas av järnvägen.Paragrafen är utformad i överensstämmelse med 6 § lag om järnvägsansvarighet vid befordran av resande. Beträffande det i lagtexten förekommande ordet"järnvägsdriften" som uttryck för den verksamhel som avses villlagrådet redan i detta sammanhang (se vidare under 5 kap. 1 §) anföraföljande. Uttrycket "järnvägsdriften" används, förulom i 6§ av lag. 1983/84:117 289 äveni 3 § samma lag och bestämmer där under vilka förhållanden järnvägen harobjektivt ansvar för skador vid befordran av resande. Rekvisilet har oförändratöverförls till 2 kap. 1 § i förevarande lagförslag. Samma uttryck förekommerockså bl.a. i 5 kap. 1 § för all bestämma de situationer då järnvägen härobjektivt ansvar för skador i utomobligatoriska förhållanden. I dettasammanhang har uttrycket motsvarighet i 2 § lag angående ansvarighetför skada i följd av järnvägs drift. Begreppet"järnvägsdriften" används i 5 kap. 1 § som ett led i beskrivningenav del s.k. spårdriftsansvaret. I specialmotiveringen till nämnda paragrafanger departementschefen att detta ansvar omfattar bara skador som är en följdav den egentliga kommunikationsverksamheten. Han hänvisar i detta hänseende bl.a.till den redogörelse som finns i utredningens betänkande (s. 66) och uttalaratt någon utvidgning av begreppet inle är avsedd. Såsomframgår av redovisningen i betänkandet får man för tolkning av begreppet"järnvägsdriften" i 5 kap. 1 § söka ledning i förarbetena till 1886års lag. Enligt dessa avsågs i här aktuellt hänseende med "järnvägsdriften"endast själva tågrörelserna och vad därmed hade sammanhang. Ipraxis synes dock begreppet ha givits en i viss mån vidgad tillämpning. Oavsetthur den närmare avgränsningen görs är det i vart fall tydligt att betydandedelar av vad som kan räknas som järnvägsverksamhet i vanlig mening inteomfattas av begreppet. I1976 års lag och i 2 kap. 1 § järnvägstrafiklagen synes det aktuella uttrycketha samma begränsade innebörd som sagts. Motbakgrund av det anförda torde uttrycket "järnvägsdriften" i nuförevarande paragraf kunna bli missvisande. Regeln avser ju att ge ettgenerellt uttryck för järnvägens ansvarighet för medhjälpare i alla situationersom behandlas i lagen, och således även fall som inte kan betecknas som"järnvägsdrift" i den begränsade mening, i vilken uttrycket används i2 kap. I § och 5 kap. 1 §. Medhänsyn till vad som anförts synes paragrafen böra omformuleras och gesförslagsvis följande lydelse: "ansvar enligt denna lag omfattaräven vad den som är anställd hos järnvägen gör eller underlåter att göra i Qänslensamt vad den som järnvägen annars anlitar för verksamheten gör ellerunderlåter atl göra vid utförandet av sitt uppdrag." Biträdesden mening lagrådet sålunda uttalat synes uttrycket "järnvägsdriften"i 3 kap. 23 § 4. och 4 kap. 8 § tredje stycket 3. böra ersättas med en annanbeteckning, förslagsvis "befordringen". Till 1 kap. 9 §, spm enligtdet remitterade förslaget också innehåller ordet "järnvägsdriften",återkommer lagrådet i det följande. Dennaparagraf innehåller bestämmelser om preskription. Enligt den föreslagna avfattningenav första stycket är innebörden därav, att den som 19 1983/84. 1983/84:117 290 inteiakttar de i andra och iredje styckena angivna tidsfristerna för väckande avtalan "förlorar rätten att kräva ut sin fordran". Iremissprotokollel har angetts att paragrafen i fråga om preskriptionens verkanhar utformats efter förebild från 9 § lag om järnvägs ansvarighetvid befordran av resande. Att så är fallet anges få till följd att vad som föriorasvid preskriptionen är "själva fordringsrälten" och att fordringendärför inte heller kan göras gällande genom "genkäromål eller yrkande omkvittning". Någon lagbestämmelse som ger uttryck för sistnämndaförhållande har inte ansetts behövlig. Dei första stycket av förevarande paragraf använda ordalagen angående verkan avpreskription anknyter emellertid inte till den angivna förebilden utan i slällethelt till formuleringen av huvudregeln i 8 § första stycket preskriplionslagen(1981: 130). Denna lag innehåller därutöver bl.a. vissa föreskrifter om rättatt använda preskriberad fordran till kvittning (10 §) och om rätt för borgenäratt la ut preskriberad fordran ur egendom i vilken han har retentionsrätt (11 §).Enligt 1 § preskriptionslagen är där givna bestämmelser tillämpliga "i denmån inte annal följer av vad som är särskilt föreskrivet". Vidsådana förhållanden torde, med den utformning lagtexten givits i detremitterade förslaget, denna inte medge den av departementschefen avseddatillämpningen i fråga om kvittning m.m. med mindre uttryckligt förbehåll häromgörs i lagtexten. Lagrådet föreslår att denna kompletteras i angivna hänseende,lämpligen efler förebild av 41 § tredje stycket vägtransportlagen. En sådanbestämmelse bör lämpligen placeras i ett särskilt stycke efter dettredje stycket. I Qärde stycket görsundantag från de tidigare i paragrafen upptagna preskriptionsbestämmelserna fördet fallet att fordran görs gällande mol någon på grund av dennes brottsligaförfarande. Som exempel på sådant förfarande nämns i remissprotokollel att entrafikant uppsåtligen orsakar skada, som i och för sig omfattas av en särskildersättningsregel i lagen; är förfarandet brottsligt skall då beträffandejärnvägens talerätt mot trafikanten gälla de allmänna preskriptionsreglerna ipreskriptionslagen. Av specialmotiveringen kan man få den uppfattningen att Qärdestycket skulle ha avseende också på en talan, som en skadelidande på annangrund än järnvägstrafiklagen för mot en anställd vid järnvägen, exempelvis ianledning av att han stulit gods som lämnats till järnvägen för befordran. Såkan emellertid inte vara fallet. De särskilda preskriptionsregler, somuppställts tidigare i paragrafen och från vilka Qärde stycket sålunda stadgarundantag, berör överhuvud inte en talan, som förs mot en anställd hosjärnvägen. Enligt första stycket gäller ju preskriptionsreglerna i paragrafenendast fordran på ersättning "enligt denna lag" eller en annanfordran på betalning "på grund av befordringsavtal som avses ilagen", och en talan mot en anställd vid järnvägen kan inte gärna avse ensådan fordran, alldeles oavsett om den anställde begått brottslig gärning ellerinte. En annan sak är 1983/84:117 291 att preskriptionsreglerna i förevarande paragraf, på grundav uttrycklig bestämmelse i remissförslaget 1 kap. 9 §, kommer att på visstsätt få tillämpning även på talan som förs mot en anställd vid järnvägen ochsåledes på annan grund än järnvägstrafiklagen. Att de speciella preskriptionsreglernai sådant fall som regel inte skall tillämpas när talan mot den anställde förspå grund av brottslig gärning bör komma lill uttryck i anslutning till denåsyftade regeln i 1 kap. 9 §. Lagrådet konstalerar slutligen att det ispecialmotiveringen har angivits att de föreslagna reglerna bl. a. innebär"en viss förkortning" av preskriptionstiden när det gäller skada somuppkommit innan befordrad egendom (gods eller inskrivet resgods) logs i förvarav järnvägen. Uttalandet synes ha sin grund i del förhållandet att ulredningenföreslog att preskriptionstiden i nu aktuella fall skulle beräknas från detatt "befordringen började". Det remitterade förslaget innebäremellertid att preskriptionstiden i dessa fall skall beräknas från den dag dågodset utlämnades eller senast skulle ha lämnats ut. Fråga om förvaring kanenligt förslaget därtill aldrig uppkomma förrän förflutit efter detgodset ankommit till bestämmelsestationen (enligt 3 kap. 20 §, "skäligtid" efter viss till följd av godsets ankomst gjord anmaning, och enligthuvudregeln i 4 kap. 6 §, ). Mot denna bakgrund synes deföreslagna bestämmelserna - i motsats lill vad som angetts i remissprotokollet- innebära att preskriptionstiderna i nu akluella fall blir längre änenligt nuvarande bestämmelser. 1 kap. 7 och 8 §§ Enligl 7 § medges järnvägen rätt atl åberopa järnvägstrafiklagensbestämmelser om förutsättningar för och begränsning av ansvarigheten för skadaäven om anspråk som kunnat grundas på lagen görs gällande på annan grund. Enmotsvarande regel föreslås i 9 § för det fall atl anspråk riktas mot anställdvid järnvägen eller annan som järnvägen anlitar för driften. Både 7 och 9 §§avser således en talan som inte grundar sig på järnvägstrafiklagen. Däremoireglerar den mellanliggande 8 § en situation, då lalan förs i enlighet medlagen. Från redaktionell synpunkt är det att föredra att regeln i 8 § placerasföre bestämmelsen i 7 § och att således 7 och 8 §§ får byla plals. Lagrådetföreslår att så sker. Därigenom vinnes också alt de närbesläktadebestämmelserna i 7 § enligt det remitterade förslaget och 9 § kommer iomedelbar följd. 1 kap.9 § , Syftet med förevarande paragraf är attjärnvägstrafiklagens bestämmelser om förutsättningarna för och begränsning avansvarigheten för skada skall bli tillämpliga även när en talan riktas mot enanställd vid järnvägen eller annan för vilken järnvägen svarar enligt 4 § ikapitlet, förutsatt att järnvägen i och för sig är ansvarig för skadan enligtlagen. Prop.1983/84:117 292 bestämmelsernatorde avse reklamation, preskription, skadeståndsberäkning ochersättningsbegränsning. Viss tvekan synes kunnaråda om den avsedda innebörden av regleringen såvitt avser reklamation ochpreskription. Av departementschefens motivering framgår att den anställde ellerannan medhjälpare till järnvägen för egen del mot den skadelidandes talan skallkunna åberopa att denne inte har reklamerat hos järnvägen i föreskriven ordningoch att dennes rätt mot järnvägen gått förlorad till följd av preskriptionenligt bestämmelserna i 5 §. Här avses således invändningar som järnvägen försin del kunnat åberopa om talan hade förts mot järnvägen. Såsom lagtexten ärutformad synes den emellertid ge utrymme även för den tolkningen att de avseddabestämmelserna i lagen skall gälla även direkt för medhjälparen på det sättetatt reklamation skall ha gjort hos honom och att preskriptionsreglerna i 5 §gäller för den aktuella lalan mot honom. Såvitl gäller reklamation är en sådantillämpning uppenbart inte avsedd. Det kan rimligen inte sättas i fråga att denskadelidande skall behöva reklamera, förutom hos järnvägen, även hos järnvägensmedhjälpare för att hans rätt till talan mot denne skall bevaras. I överensslämmelsehärmed kan det inte heller anlas vara avsett att medhjälparen till sittfredande skall kunna åberopa att den aktuella talan mot honom inte väckts inomtid, som anges i 5 §. Syftet med bestämmelsen synes inte heller motivera ensådan tillämpning. Detta innebär således att för en fordran mot en anställdeller annan medhjälpare i och för sig inle gäller andra preskriplionsregler ändem som stadgas i preskriptionslagen, låt vara att ett anspråk mot honom kanogillas på den grunden att motsvarande talan mot järnvägen preskriberats enligtreglerna i 5 §. Det må tilläggas altmotsvarande beslämmelse i den nu gällande järnvägstrafikstadgan är så utformadatt den inle medger annan Ullämpning än den sålunda redovisade. Enligt lagrådets meningbör lagtexten i paragrafen förtydligas i del hänseende som här diskuterats såatt innebörden av bestämmelsen klart kommer fram. I paragrafen bör också, såsomlagrådet anfört vid behandlingen av 1 kap. 5 §, komma till uttryck att despeciella, för järnvägen gällande preskriptionsreglerna i nämnda paragraf medvisst undantag inte får åberopas när lalan mot den anställde eller annanmedhjälpare förs på grund av brottsligt förfarande. Lagrådet förordar, medbeaktande även av vad lagrådet anfört under I kap. 4 § och sitt förslag att 7och 8 §§ skall byta plats, alt förevarande paragraf ges förslagsvis följandelydelse: "Om anspråk på ersättning för skada som järnvägen är ansvarigför enligt denna lag riktas mot någon som är anställd hos järnvägen eller iannan egenskap anlitas för verksamheten får denne mot anspråket åberopa sammaomständigheter som järnvägen, med stöd av de i 8 § avsedda beslämmelserna, försin del kunnat åberopa om kravet riktats mot järnvägen. Om anspråket grundas påbrottsligt förfarande av den mot vilket anspråket riktas och detta inle rörsådan internationell befordran som avses i 2 kap. får han