prop · G703117 · 1983-12-31 00:00:00 — Den särskilda straffbestämmelsen i trafikbrottslagen förden som har fört ett spårfordon med en viss alkoholkoncentration i blodet bördock inte utsträckas att gälla andra personalkategorier än förare. För spårvägstrafikensdel synes det inte finnas något behov av att utsträcka straffbestämmelsen tillatt omfatta andra befattningshavare än spårvagnsförare. Syftet med de nya straffbestämmelserna är givetvis inteatt generellt straffbelägga onykterhet i Gänsten för de personalkategorier somhar berörts i det föregående. Straffansvar bör därför bara komma i fråga närnågon på grund av onykterhet inte är i stånd att föra fordon eller annarsutföra sådana uppgifter som har ålagts honom och som är av väsentlig betydelseför säkerheten i spårtrafiken. Enligttrafikbrottslagen gäller för rattfylleri en straffskala som omfattar fängelse ihögst eller, om omständigheterna är mildrande, böter, dock lägst 25dagsböter. För rattonykterhet är straffskalan böter, dock lägst tio dagsböter,eller fängelse . Jag anser att samma straffskalor bör gällade motsvarande straffbestämmelserna i den nya järnvägstrafiklagen. Det är dockinte nödvändigt att ange lägsta bötesstraff i lagtexten, och detta är hellerinte brukligt numera. Också i övrigt bör ansvarsbestämmelserna ijärnvägstrafiklagen utformas på samma sätt som de motsvarande bestämmelserna itrafikbrottslagen. I samband med alt straffbestämmelserna i trafikbrottslagenom rattfylleri och rattonykterhet gjordes fillämpliga på lokförare ochtunnelbaneförare nämndes alt SJ hade ifrågasatt om inte järnvägstjänstemän ibefälsställning borde ges behörighet att ta alkoholutandningsprov (prop.1981/82:204 s. 10). Föredragande statsrådet tog då inte ställning till dennafråga. SJ har senare förklarat att de befogenheter som polisen har i dettaavseende måste anses tillräckliga. Mot bakgrund härav anserjag att det intefinns någon anledning att nu ta upp denna fråga. 7 1983/84. Prop.1983/84:117 98 Ienlighet med vad som har anförts har inom upprättatsförslag till 1. järnvägstrafiklag, 2. lag om ändring itrafikskadelagen (1975: 1410), 3. lag om ändring i lagen(1951:649) om straff för vissa trafikbrott, 4. lag om ändring i lagen(1976:1090) om alkoholutandningsprov, 5. lag om ändring i körkortslagen(1977:477). Detunder 5 angivna förslaget har upprättats i samråd med chefen förkommunikationsdepartementet. Förslagen bör fogas till regeringsprotokollel idelta ärende som bilaga 3. Lagenhar getts rubriken . Huvuddelen av lagen behandlarvisseriigen endast befordran av gods och passagerare. Lagen innehålleremellertid också regler om utomobligatorisk skadeståndsskyldighet och omordning och säkerhet. På grund härav har denna vidare benämning valts. Innehålleti lagen är fördelat på sex kapitel. I ett inledande kapitel (1 kap.) behandlasbl.a. lagens tillämpningsområde, dess tvingande karaktär och en delprocessuella frågor. Därefter följer bestämmelser om befordran av resande (2kap. ), om godsbefordran (3 kap.) och om befordran av inskrivet resgods (4kap.). I de två sista kapitlen regleras järnvägens utomobligatoriska ansvarighet(5 kap.) och ordning och säkerhet (6 kap.). Lageninnehåller inte några bestämmelser om järnvägens befordringsskyldighel Gfravsnitt 5.2.1). skyldighet att betala skadestånd till den som liderskada till följd av alt befordringsskyldigheten inte fullgörs regleras däremoii lagen (1 kap. 3 §). Paragrafnumreringeni förslaget är såvitt gäller 1, 3 och 4 kap. densamma som enligt utredningensförslag. I 2 kap. saknas motsvarighet till 5 § i utredningens förslag. 5 kap.avviker i flera hänseenden från utredningsförslaget. På grund härav ärparagrafnumreringen inte densamma i de båda förslagen. I 6 kap. har regler omirafiknykterhetsbrott kommit till i förhållande till utredningens förslag. Idet följande anges i anslutning till varje paragraf var motsvarande bestämmelsefinns i den nu gällande lagstiftningen. Prop.1983/84:117 99 1§ Denna lag tillämpas på järnvägstrafik på bana inom eller på svensktågfärja, om inte annat anges i lagen. Vad som föreskrivs om järnväg i 1 kap.,2 kap. 1-4 §§ och 5 kap. tillämpas också på tunnelbana och spårväg.Bestämmelserna i 6 kap. tillämpas också på tunnelbana och spårväg i denutsträckning som anges där. Lagen tillämpas inte på postbefordran. (1§ JTS; 1 § och 10 § första stycket lag) Idenna paragraf regleras lagens tillämpningsområde. Dennaparagraf innehåller i första stycket första meningen, en huvudregel om lagensgeografiska tillämpningsområde. Till sin innebörd motsvarar huvudregeln denbestämmelse om svensk domsrätt som finns i 10 § första stycket lag.Förutsättningen för att järnvägstrafiklagen skall vara tillämplig är iallmänhet att den aktuella tvisten hänför sig till järnvägslrafik på bana iSverige eller på svensk tågfätja. Lagenkan undanlagsvis bli tillämplig på skador som har inträffat utomlands. Dettakan bli fallet inte bara när en resande eller någon annan har tillfogats skadagenom järnvägsdriften ombord på en svensk lågfäGa i utlandet. I 2 kap. 3 §behandlas det fallet att en järnväg efter driftsavbrott på svensk bana använderett annat transportmedel för att befordra passagerare. I ett sådant fallskulle en skada kunna uppkomma ulomlands, och en sådan skada omfattas av lagen.Detta kan dock bara gälla personskador som tillfogas resande och skador påegendom som en resande bär på sig eller för med sig som handresgods. Dennaavgränsning av lagens geografiska tillämpningsområde har till följd att lageninte kommer att omfatta skador som uppkommer genom järnvägsdrift på utländsktågfärja ens när denna befinner sig i svensk hamn. Om någon skada skulleuppkomma i ett sådant fall, torde en tillfredsställande skadereglering kunnaåstadkommas med hjälp av trygghetsförsäkring, sjörättsliga regler ellerallmänna skadeståndsbestämmelser eller, i fråga om tågpassagerare, medtillämpning av de utländska regler som återger innehållet itilläggskonventionen till . Huvudregelnom lagens geografiska tillämpningsområde skall enligt lagtexten gälla, om inteannat anges i lagen. Avvikelser från huvudregeln har gjorts i 3 kap. 1 § och i4 kap. 1 §. I 3 kap. 1 § undantas i princip från lagens tillämpningsområdegodsbefordran som är underkastad det internationella fördraget om godsbefordranmed järnväg (). Också på en sådan godsbefordran kan emellertid lagen varatillämplig, nämligen om det av följer att en viss fråga skall bedömasenligl intern svensk rätt. På motsvarande sätt undantas genom 4 kap. 1 § frånlagens tillämpningsområde sådana tvister rörande inskrivet resgods som enligtdet internationella fördraget om befordran med järnväg av resande och resgods() skall lösas med tillämpning av andra regler än intern svensk rätt. I denmån det följer av eller att intern svensk rätt skall tillämpas påtrafik Prop.1983/84:117 100 mellanSverige och utlandet, innebär bestämmelserna om lagens tillämpningsområde intenågot hinder mot detta. Ifråga om lagens sakliga tillämpningsområde framgår av första stycket förstameningen att detta generellt omfattar trafik med järnväg. Av andra och tredjemeningarna framgår att lagen i vissa delar också gäller för trafik medtunnelbana och spårväg. De regler som är tillämpliga också på dessatransportmedel är, förutom de allmänna bestämmelserna i lagens 1 kap., reglernai 2 kap. om befordran av resande i inrikes trafik (1-4 §§) och reglerna i 5kap. om spårtrafikföretags driftsansvar i utomkontraktuella förhållanden.Reglerna i 6 kap. om ordning och säkerhet har i viss utsträckning gjortstillämpliga också på tunnelbana och spårväg. Detta framgår direkt av desärskilda bestämmelserna i 6 kap. En erinran om detta har tagits in i tredjemeningen. Alt reglerna om godsbefordran och befordran av inskrivet resgods intehar gjorts tillämpliga på tunnelbana och spårväg beror på att någon sådanbefordran inte bedrivs och troligen inte heller kommer att bedrivas med dessafortskaffningsmedel i en omfattning som påkallar lagstiftning. Ilagförslaget har inte tagits in någon definition av begreppet järnväg. I frågaom skälen lill detta hänvisas till den allmänna motiveringen (avsnitt 5.2.1).Som där anförs är de huvudsakliga kännetecknen på en järnväg att den är en inlealltför kort spåranläggning på vilken fordon som är avsedda för transportförflyttas med hjälp av en längs spåren rörlig drivkälla som kan utveckla ensådan kraft att förflyttningen medför särskilda skaderisker. För att en spåranläggningskall kunna betecknas som järnväg krävs sålunda att den kan användas förbefordran av personer eller gods. En anläggning som inte har till ändamål at».ulföra en tämligen lång förflyttning i huvudsakligen horisontellt led tordeinte kunna anses som en järnväg. Spåranläggningar längs vilka lyftkranar,traverser eller liknande anordningar förflyttar sig synes därför inle omfattasav begreppet järnväg. Detsamma torde gälla miniatyrtåg på en nöjesplats. Detsärskilda järnvägsansvaret bör inte heller omfatta skador som uppkommer t.ex.vid driften av en berg- och dalbana eller en bana som är anlagd inom ettfabriksområde och inte står i förbindelse med ett större järnvägsnät ulanförområdet. Bergbanor som drivs från en fast driftkälla får också anses fallautanför järnvägslagstiftningen. Däremot måste s.k. museibanor i princip ansesvara järnvägar. För att en anläggning skall anses vara en järnväg är del inlenödvändigt att skenorna är av järn. De kan också vara av någon annan metalleller av något annat ämne som ger liten friktion. Meduttrycket "järnvägen" avses även järnvägens innehavare. I fråga omden närmare innebörden av detta begrepp hänvisas till den allmänna motiveringen(avsnitt 5.6.2). Befordranav post under postverkels vård är undanlagen från järnvägstrafikstadganstillämpningsområde. Vägtransportlagen är inte heller till- 1983/84:117 101 lämplig på postbefordran. Befordran av post bör överhuvudtagetinte betraktas som godsbefordran i järnvägstrafiklagens mening. Inte hellerreglerna om järnvägens utomobligatoriska ansvarighet bör tillämpas på sådanbefordran. I enlighet härmed anges i andra stycket av förevarande paragraf attlagen inte är tillämplig på postbefordran. Underbegreppet postbefordran faller enligt förarbetena till vägtransportlagenpostverkels befordran av brev och paket (prop. 1974: 33 s. 33). Sompostbefordran bör emellertid enligt den förevarande paragrafen betraktas allbefordran av försändelser som postverket har tagit emot i poströrelsen. Attpostbefordran inte skall anses som godsbefordran i lagens mening innebärsjälvfallet inte något hinder mol atl postbefordran utförs med järnväg på grundav särskilt avtal. Innehållet i ett sådant avtal kan helt eller delvisbestämmas genom hänvisning till lagens regler. Det får förutsättas att ettsådant avtal träffas som i största möjliga utsträckning tillgodoser båda deavtalsslutande parternas intressen. Befordranav flyttsaker samt begravningstransporter har lämnats utanförväglransportlagens tillämpningsområde. Några motsvarande undantag har integjorts i lagförslaget. Järnvägstrafiklagen är därför tillämplig också påbefordran av flyttsaker och på begravningstransporter Gfr betänkandet s. 1110. 2 § Bestämmelserna i denna lag får inte åsidosättas genomavtal som är mindre förmånliga för resande eller för avsändare e|ler mottagareav gods. Avtal som avviker från bestämmelserna i 3 kap. får dock träffas, närgodsets ovanliga art eller andra särskilda omständigheter gör det skäligt. Avtal omalt framtida tvister med anledning av förhållanden som regleras i denna lagskall avgöras av skiljemän får göras gällande endast i fråga om tvister som rörgodsbefordran. (2 och 75 §§ JTS; 2 § lag) I första stycket av denna paragraf anges som huvudregelatt lagens bestämmelser är ensidigt tvingande till förmån förspårtrafikföretagens kunder, dvs. resande samt avsändare och mottagare av gods.Vidare anges vissa undantag från lagens tvingande karaktär såvitt gällergodsbefordran. I andra stycket regleras rätten att sluta skiljeavtal. Vidgodsbefordran är det sålunda möjligt alt under vissa förutsättningar genomavtal göra avvikelser från lagens reglering även till transportkundens nackdel(första stycket andra meningen). I enlighet härmed skall även ett sådantavtalsvillkor kunna anses bindande som innebär att transportkunden avstår frånen rätt som han har enligt lagen, förutsatt att villkoret kan anses skäligt medhänsyn till godsets ovanliga art. Därmed avses t.ex. godsets farligabeskaffenhet eller dess tillstånd. Avvikelser från den tvingande regleringenär också tillåtna, om det är skäligt med hänsyn till andra särskildaomständigheter, t.ex. de särskilda förhållanden under vilka befordringen skallutföras. Prop.1983/84:117 102 Avvikelser från den tvingande regleringen blir alltsåtillåtna i de fall som f.n. omfattas av 75 § järnvägstrafikstadgan. Som framgårav den allmänna motiveringen (avsnitt 5.2.2) bör emellertid avtalsfrihet råda istörre omfattning än enligt gällande rätt. I fråga om avtalsfrihetensomfattning hänvisas till vad som anförs i den allmänna motiveringen. I utredningens förslag anges att avsteg från den lagensreglering är tillåtna såvitt gäller "bestämmelserna om godsbefordran".Av det här använda uttrycket "bestämmelserna i 3 kap." framgår klartatt avsteg från lagens reglering är tillåtna under de förutsättningar som angesi lagrummet inte bara när det gäller bestämmelserna om befordran av gods utanockså såvitt gäller bestämmelserna om förvaring av godset. Enligl 6 § i förevarande kapitel får talan mot järnvägenom ersättning för skada som avses i järnvägstrafiklagen väckas vid vissaangivna domstolar. Rätten att väcka talan vid en sådan domstol kan entransportkund enligt huvudregeln om lagens tvingande karaktär i princip intefrånsäga sig innan en tvist har uppkommit. Den möjlighet som finns enligt gällande rätt att ingåbindande skiljeavtal såvitt gäller framtida tvist rörande befordran av gods haremellertid behållits Gfr avsnitt 5.2.2). Av andra stycket följermotsättningsvis att skiljeavtal inte är bindande i fråga om befordran avpassagerare och inte heller i fråga om befordran av inskrivet resgods.Beträffande de överväganden som ligger lill grund för denna reglering hänvisastill den allmänna motiveringen (avsnitt 5.2.2). Som anförs där torde utrymmetför skiljeklausuler i avtal om godsbefordran i praktiken vara mycket begränsati de fall då järnvägens motpart är en konsument. Enligt 3 a § lagen (1929: 145)om skiljemän får sålunda skiljeavtal inte åberopas i vissa konsumenttvister. Omen skiljeklausul i det enskilda fallet framstår som oskälig, kan domstolen idet enskilda fallet lämna den utan avseende med tillämpning av 36 § avtalslagen. 3 § Om järnvägen inte fullgör sin befordringsskyldighelenligt lag eller annan författning och om det därigenom uppkommer skada förnågon till vars förmån befordringsskyldigheten gäller, är järnvägen skyldig attersätta skadan. (76 § JTS) I denna paragraf regleras järnvägensskadeståndsskyldighet, om den åsidosätter sin befordringsskyldighel. Enförutsättning för att paragrafen skall vara tillämplig är attspårtrafikföretaget på grund av en särskild föreskrift har varit skyldigt attutföra befordringen. Av skäl som har angetts i den allmänna motiveringen(avsnitt 5.2.1) har några bestämmelser om järnvägens befordringsskyldighel intetagits upp i järnvägstrafiklagen. Denna fråga får regleras i annan ordning. Detbör påpekas alt det inte finns någon författningsreglerad befordringsskyldighelför tunnelbanor och spårvägar. Prop.1983/84:117 103 4 §Järnvägen är ansvarig för vad den som är anställd hos järnvägen eller som i annan egenskap anlitas för järnvägsdriften gör eller underlåter alt göra i tjänsten eller annars under medverkan i järnvägsdriften. (8§ JTS; 6 § lag; jfr även 2 § lag) Idenna paragraf regleras järnvägens s.k. principalansvar. Järnvägensansvarighet enligt järnvägstrafiklagen vilar i de flesta fall på objektivgrund. Enligt vissa lagrum, såsom 2 kap. 2 § andra stycket och 5 kap. 2 §, äremellertid järnvägens skadeståndsskyldighei helt eller delvis beroende av attjärnvägen har gjort sig skyldig till fel eller försummelse. Förekomsten avvållande kan ha betydelse också för beräkningen av skadestånd, eftersom deersättningsbegränsningar som föreskrivs för vissa skadetyper inte får tillämpasnär skadan har vållats uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet. sådana fall ansvarigheten inträder eller ersättningsbegränsningarna fallerbort när järnvägen själv, dvs. dess högsla organ, har gjort sig skyldig lilldet angivna vållandet är utan vidare klart. I regel föreligger emellertidvållandet hos någon annan. I denna paragraf regleras när vållande av någonannan än järnvägen själv skall tillräknas järnvägen. Dessutom anges att ensådan handling eller underlåtenhet som nämns i paragrafen generellt skallbetraktas som en järnvägens handling eller underlåtenhet. De personer för vilkajärnvägen ansvarar är de som är anställda hos järnvägen eller som i någon annanegenskap anlitas för järnvägsdriften. ansvar omfattar också personersom är anställda i den serviceverksamhel som järnvägen eller självständigaentreprenörer bedriver på tåget, t.ex. restaurangrörelse ochtidningsförsäljning Gfr avsnitt 5.2.3 och prop. 1975/76:7 s. 66). Järnvägensansvar omfatlar däremot inte post- eller tullpersonal som tjänstgör på tåget. Ifråga om de personer som järnvägen ansvarar för omfattar ansvaret vad dessapersoner gör eller underlåter att göra i tjänsten eller annars under medverkani järnvägsdriften. Att den som företog handlingen eller underlät att handlainte själv kan anses härigenom ha gjort sig skyldig till vållande uteslutersåledes inte att bedömningen kan bli en annan, när handlingen ellerunderlåtenheten betraktas som begången av järnvägen. 5 § Den som har en fordran på ersättning enligt denna lag eller en annan fordran på betalning på grund av befordringsavtal som avses i lagen förlo rar rätten att kräva ut sin fordran, om han inte väcker talan inom den preskriptionstid som anges i andra eller tredje stycket. viddödsfall från dödsfallet, dock högst fem år frånden händelse som ledde till dödsfallet, vidpersonskada som inte har från den händelse som orsakade lett till döden skadan. Prop.1983/84:117 104 vidsakskada när fordringen då godset eller resgodset rör avtal om befordran av gods lämnades ut eller, om det inte har lämnats eller inskrivet resgods ut, från den dag då det senast skulle ha vidsakskada i andra fall från den händelse som orsakade förannan fordran fråndet att fordringen uppkom. Närfordran avser sakskada och rör avtal om befordran av gods eller inskrivetresgods eller när den avser annat än person- eller sakskada är dockpreskriptionstiden , om järnvägen är ansvarig på grund av uppsåt ellergrov vårdslöshet. Omen fordran görs gällande mot någon på grund av dennes brottsliga förfarande ochfordringen inte rör sådan internationell befordran som avses i 2 kap.,tillämpas preskriptionslagen (1981:130) i stället för vad som förut har sagts idenna paragraf. (10§ lag; 87 och 88 §§ JTS; 9 § lag) Förfordringar som har uppkommit med anledning av järnvägs verksamhet finns f.n.särskilda preskriptionsregler lag, lag ochjärnvägstrafikstadgan. Vissa fordringar mol järnvägen måste också i fortsättningenvara underkastade specialpreskriplion. Detta är fallet med fordringar somavser ersättning för personskador eller vissa sakskador som har tillfogatsresande i samband med internationell befordran. När det gäller sådanafordringar måste nämligen de nationella preskriptionsreglerna stämma överensmed innehållet i tilläggskonventionen till . Vid tillkomsten av 1976 årslag ansågs det lämpligt att göra i huvudsak samma regler tillämpliga påpreskription av fordringar som dem som i motsvarande fall gäller förfordringar som har uppkommit i samband med internationell befordran. Det finnsinte nu anledning att överväga någon annan lösning. Till denna paragraf hardärför utan någon ändring i sak förts över preskriptionsbestämmelserna i 9 §1976 års lag. Dessa bestämmelser har behandlats i prop. 1975/76: 7 s. 84-87. Vadgäller andra fordringar än sådana som avses i sistnämnda lagrum uppkommerfrågan om de bör vara underkastade specialpreskription eller om allmännapreskriptionsregler bör tillämpas också på dem. Enligtpreskriptionslagen (1981:130) är huvudregeln alt en fordran preskriberas efter sin tillkomst. För näringsidkares fordringar mot konsumentergäller dock i princip en preskriptionstid . Omde nu nämnda preskriptionsreglerna skulle tillämpas på fordringar som grundaspå den föreslagna järnvägstrafiklagen, skulle detta innebära att preskriptionpraktiskt taget aldrig skulle inträda tidigare än , när en sådanfordran riktas mot ett spårtrafikföretag. De fordringar som det är fråga om iförevarande sammanhang är emellertid regelmässigt sådana att deras existens ochstorlek inte kan fastställas tillförlitligt, om inte en utredning rörande ettvisst händelseförlopp kommer till stånd inom tämligen . För att ensådan utredning över huvud taget skall bli möjlig, har i lagförslaget rättentill talan i vissa fall gjorts beroende av att Prop.1983/84:117 105 I många fall är emellertid enligtlagförslaget reklamation inte någon förutsättning för att krav skall fåframställas. Även om kravet har föregåtts av reklamation, måste möjligheternatill en tillfredsställande bedömning av i vad mån det är berättigat anses varamycket små, om kravet framställs först mol slutet av en tioårigpreskriptionsfrist. För sådanakrav mot spårtrafikutövare som avses i lagförslagets 5 kap., dvs. om kravetinte grundas på kontraktsförhållanden, gäller f.n. i regel en tvåårigpreskriptionsfrist enligt 10 § lag. Om grunden för järnvägensansvarighet är vållande av dess högsta organ, gäller dock enligt rättspraxisallmänna preskriptionsregler. För skadeståndsfordringar som resande görgällande mot järnvägen gäller emellertid, både enligl lag och enligtlagförslaget, efter förebild av tilläggskonventionen till en i principtreårig preskriptionsfrist. Fristen räknas från den skadeorsakande händelseneller, om denna lett till att den resande senare avlidit, från dödsfallet.Preskriptionen kan emellertid vid framskjutna skadeeffekter inträda tidigare efter dödsfallet, nämligen när har förflutit från det att denskadeorsakande händelsen inträffade. Det kaninte anses lämpligt att ha olika preskriptionsregler för resande å ena sidanoch för utomstående å andra sidan. Detta gäller särskilt eftersom denavgränsning mellan resande och utomstående som lagförslaget innebär inte alltidmedför någon klar gräns mellan de båda kategorierna Gfr avsnitt 5.3.2). Pågrund härav har i lagförslaget reglerna om preskription av utomkontraktuellafordringar anpassats till de nu gällande reglerna om preskription av fordringarenligt lag. Preskriptionsreglerna i 1886 och lagar och -såvitt angår fordringar som grundas på försummelse av spårtrafikutövaren själv- allmänna preskriptionsregler har i lagförslaget ersatts med gemensammapreskriptionsregler vid dödsfall och annan personskada. I fråga omkrav mot järnvägen med anledning av befordran av gods eller inskrivet resgodsär järnvägen enligt 87 § järnvägstrafikstadgan i allmänhet berättigad att ibefordringsavtalet förbehålla sig en preskriptionsfrist av . Med stödhärav har järnvägarna i normalvillkoren (art. 94.6) tagit in förbehåll omettårspreskription. Enligt de internationella järnvägsfördragen gäller somhuvudregel en ettårig preskriptionstid för sådana krav. I lagförslaget hardärför preskriptionstiden såvitt angår skadeståndsfordran mot järnvägen pågrund av avtal om befordran av gods eller inskrivet resgods bestämts till ettår i överensstämmelse med vad som f.n. gäller enligt normalvillkoren. anspråk mot trafikanterna gäller f.n. i princip en ettårigspecialpreskription enligt 88 § järnvägstrafikstadgan. Denna bestämmelseomfattar järnvägens rätt till betalning av befordringsavgift, extra avgifteller vissa kostnader i samband med befordran. Vidare gäller en ettårigpreskriptionstid i fråga om järnvägens rätt till skadestånd av trafikanten ivissa fall. Prop.1983/84:117 106