prop · G70378 · 1983-12-31 00:00:00 — För egendel vill jag anföra följande när det gäller behandlingen av dem somomhändertagits i avvaktan på inställelse vid domstol. Med tanke framför allt päatl håmlningsinstitatel kan användas även i fråga om personer som inte ärmisstänkta för brott, anser jag det - i likhet med ulredningen - olämpligt attomhändertagandet i dessa fall fär karaktären av frihets-berövande i de formersom gäller vid anhållande och häktning. De omhändertagna bör alltså inormalfallet inle underkastas bestämmelserna i lagen (1976: 371) om behandlingav häktade och anhållna m. fl. (häkteslagen). I stället bör, som utredningenföreslår, de omhändertagna normalt kunna behandlas i stort setl på samma sättsom dem som enligt 23 kap. 9 § RB är skyldiga att stanna kvar för förhör påpolisstation . Det saknas f.n. uttryckliga regler för behandlingen avsådana personer som är skyldiga alt stanna kvar för förhör enligt 23 kap. 9 § RB.Frågan om polisens befogenheter att använda tvång mol personer som hämtatseller medtagits lill förhör har emellertid behandlats i ett vägledande JO-utta-lande(JO 1972 s. 51). I skyldigheten alt stanna kvar för förhör ligger enligt JO atlman kan bli föremål för viss bevakning. De bevakningsåtgärder som väljs skallvara sakligt motiverade. Den allmänna regeln i 16 § polisinstruktionen om altsträngare medel inle får användas än vad förhållandena kräver gäller även idessa fall. är det inte sakligt motiverat med andra åtgärder än entillsägelse till förhörspersonen att stanna kvar på polisstationen. Han kan däanvisas plats i ett förhörsrum, en öppen cell eller annat lämpligt rum. Det kaninte uteslutas att mer frihelsinskränkande medel än detta någon gäng kanbehövas, beroende pä risken för avvikande eller av ordningsskäl. Då kaninsättande i arrest undantagsvis komma i fråga. Delta kan dock bara i ytterstaundantagsfall försvaras när det gäller den som endast skall höras som vittne. 1de undantagsfall som här avses kommer givetvis de allmänna bestämmelserna ihäkteslagen all bli lillämpliga (Jft 18§). De riktlinjer som JO dragit upp i det nu refereradeutlåtandet kan enligt min mening i allt väsentligt tjäna som vägledning ävenvid behandlingen av dem som omhändertagits för förhör vid domstol. Det bör - ienlighet med vad utredningen anfört - härutöver tilläggas att det på intet sättbör vara obligatoriskt att den omhändertagne vistas pä en polisstation. 1 vissafall kan det vara lämpligt alt vederbörande i stället får vara i hemmet ellerpä sin arbetsplats, givetvis under förutsättning att detta är tillräckligt föratt ändamålet med omhändertagandet - att inställa den omhändertagne infördomstolen - skall uppnås. Frågan år då om man i lag behöver närmare ange hurbehandlingen av de omhändertagna skall gå till. 1 andra sammanhang där polisenskall omhän- Prop.1983/84:78 33 derta någon brukar det i respektive författning anges attden omhändertagne inte får underkastas annan inskränkning i sin frihet än vadsom påkallas av ändamålet med omhändertagandet, ordningen på förvarsplatseneller allmän säkerhet, se 9 § lagen (1973:558) om tillfälligt omhändertagandeoch polisberednings betänkande (SOU 1982:63) Polislag s. 27. En sådanregel bör lämpligen tas in också i den nu aktuella bestämmelsen. 1 övrigt börpolisen utgå från de s.k. behovs- och proportionalitets-principerna i fråga omolika former av ingripanden från polisens sida. Dessa regler föresläs lagfästai polisberedningens förslag till polislag. Jag finner mot bakgrund av det sagda atträttegångsutredningens förslag i fråga om hämtning till förhandling bör genomförasi stort sett på det sätt utredningen tänkt sig. De nya reglerna bör tas in i enny paragraf, 10 §, i 9 kap. RB. I samband därmed bör ordet "hämtning"införas i rubriken till 9 kap. 2.4 Preklusion som påföljd för brister i processföringen idispositiva tvistemål Mitt förslag: Tingsrätterna får möjlighet att i dispositivatvistemål förelägga en part att inom en viss lid slutligt bestämma sinayrkanden och grunder samt att ange sin bevisning, om det är påkallat med hänsyntill hur parten utfört sin lalan tidigare under målets handläggning. En partsom fått ett sådant föreläggande får efler det att tiden för yttrande har gåttut åberopa nya grunder och ny bevisning endast om han haft giltig ursäkt föralt inte ha åberopat grunden eller bevisningen tidigare. Utredningens förslag: Överensstämmer i allt väsentligt medmitt förslag (SOU 1982: 25 s. 69, SOU 1982: 26 s. 90 och 509). Remissinstanserna: Förslagel tillstyrks eller lämnas utanerinran av de allra flesta remissinstanserna. Frän några häll har framförtssynpunkter i fråga om den närmare utformningen av en preklusionsregel(remissammanställningen s. 807). Skäl för mitt förslag: Det är ett allmänt känt problem altmånga dispositiva tvistemål är anhängiga vid tingsrätterna utanatt del är sakligt befogat. Som ulredningen påpekat måste flera melodertillgripas för att komma fill rätta med detta problem. En av de vägar utredningen förordar är att man inför enregel om att försumliga parter efter en viss lidpunkt i processen fär åberopanya omständigheter till stöd för sin talan (nya grunder) och ny bevisning endaslom de har giltig ursäkt för dröjsmålet. En förutsättning för detta är enligtförslaget att parten fått ett föreläggande frän rätten att slutligt bestämmasin talan och ange sin bevisning. 3 1983/84. Prop.1983/84:78 34 Förslaget har i allmänhet godtagits vidremissbehandlingen. Endast en remissinstans. vidLunds universitet, har kommit med en invändning av mer principiell natur moten preklusionsregel. menar alt en preklusion - som påföljd fören viss grad av försummelse - slår olika hårt i olika mål, beroende på vilketvärde målet gäller. För min del är jag övertygad om att en regel som begränsarparternas möjligheter att åberopa nylt material hur sent som helst under måletsförberedande skulle i en hel del fall skapa förutsättningar för ett snabbareslut på förberedelsen och därmed för ett snabbare och billigare avgörande avmålet. Jag är därför positiv lill att en preklusionsregel införs. Vad som lalarmot en preklusionsregel är naturligtvis den ökade risken för att rättensavgörande bhr materiellt felaktigt. Detta talar för alt preklusions-verkan pänågot sätt begränsas. Jag återkommer till den frågan i del följande. Att en preklusionsregel slår olika hårt i olika mål,beroende pä l.ex. tvisteföreinålets värde, kan enligt min mening inte ses somett principiellt hinder mot en sådan regel. Samma invändning kan riktas mot ålskilligaredan nu gällande processrättsliga regler som avser alt verka handlingsdiri-gerandepå parterna, l.ex. regler om påföljder för utevaro från en förhandling. Det processuellapåföljdssys.temet kan aldrig göras så varierat att det medger en för varjeenskilt fall exakt avpassad sanktion. Det får istället ankomma på den enskildaparten att bedöma om målet är av sådan vikt för honom atl han vill bemöda sigom att uppfylla domstolens förelägganden. En garanti mot att preklusionendrabbar även lojala parter får man genom de undantag för ursäktligunderlåtenhet att följa domstolens föreläggande somjag strax skall återkommatill. Ett par remissinstanser har förordat atl man gör preklusionsföreläggan-dettill en normal företeelse i dispositiva tvistemål och inte knyter föreläggandetlill behovet i det enskilda målet. Jag menar i likhet med utredningen att man ide flesta fall har anledning anta att parterna iakttar en lojal processföringoch att hot om preklusion därför inte behövs för atl fä fram ett sägrundläggande processmaterial som uppgifter om yrkanden, grunder och bevisning.I sådana fall kan ett föreläggande med hot om preklusion framstå som onödigthårt. Redan rnöjligheten för domstolen att vid försumlighet från en parts sidatillgripa ett preklusionsföreläggande torde i många situationer varatillräcklig för att animera parten att sköta processen på ett tillbörligt sätt.Mol denna bakgrund förordar Jag liksom utredningen att ett föreläggande med preklusionspåföljdbör fä ges mot en part endast när det är påkallat med hänsyn till hur partenutfört sin talan tidigare under målets handläggning. En remissinstans har menat att, när ett föreläggande gestill den ena parten, även motparten borde få molsvarande föreläggande. Dettastrider emellertid mot vad Jag ovan sagt om att möjligheten till föreläggandebör 1983/84:78 35 begränsaslill de fall där det behövs, nämligen till parter som inte självmant förprocessen framåt. Vidare bör observeras att det när den ena parten fått ettföreläggande normalt torde vara svårl för motparten afi lämna slutligt beskedom vilken ståndpunkt han intar i målet innan han har fått del av den förelagdepartens uppgifter. Jag förordar därför att föreläggande får ges endast lill denpart som genom sitt handlande i processen visat atl det föreligger ett behov avpåtryckningsmedel från rättens sida. Attmöjligheten till preklusionsföreläggande begränsas till de dispositiva tvistemålenhar godtagits av samtliga remissinstanser. Även jag anser det lämpligt att mani detta sammanhang gör en sådan begränsning. Etl skål som talar för detta är desärskilda krav på avgörandets materiella riktighet som ställs för de indisposifivatvisternas del. Även i de indispositiva målen kan det emellertid finnas visstutrymme för och behov av en möjlighet till preklusionsföreläggande. Jag villdärför inte utesluta att frågan kan komma att tas upp på nytt . Medde avgränsningar av området för preklusionsföreläggande som Jag nu förordatanser Jag att man får en godtagbar balans mellan intresset av en snabb ocheffektiv process och intresset av att rättens avgörande i möjligaste mån blirmateriellt riktigt. Närdet sedan gäller frågan i vilka situationer undantag från preklusionen skallmedges har alla remissinstanser godtagit utredningens förslag om att man -efter mönster från vad som gäller för hovrättsprocessen enligt 50 kap. 25 §tredje stycket RB - skall tillåta parten att åberopa den nya omständigheteneller det nya beviset om han kan visa giltig ursäkt för sin underlåtenhet attåberopa det nya materialet tidigare. Jag delar uppfattningen alt åberopandetbör tillåtas i dessa fall. Nästanalla remissinstanser delar också utredningens åsikt att man inte behöveröverföra det för hovrätterna gällande undantaget vid "annan särskildanledning" till tingsrättsprocessen. Endast någon enstaka remissinstansmenar att man försiktigtvis bör tillåla undantag även för sådana fall. Skälettill att man för hovrättsprocessens del medgav undantag från preklusionen närdet förelåg "annan särskild anledning" torde ha varit att man villeundvika att hovrättens dom i vissa fall fick ett materiellt stötande innehåll(Jfr prop. 1971:45 s. 100). När man nu i tingsrättsprocessen enligt vad Jagnyss sagt tills vidare undantar de indisposiliva målen från preklu-sionsverkan,minskar behovet av ett sådant rekvisit. Härtill kommer att rekvisilet genom sinobestämda karaktär öppnar vissa möjligheter för illojala parter atl utangodtagbara skäl kringgå preklusionsregeln. Mot denna bakgrund biträder uppfattning att något undanlag för "annan särskildanledning" inte bör göras, utan att åberopande av nya omständigheter ochny bevisning efter utgången av den i föreläggandet utsatta fristen skall få skeendast vid giltig ursäkt. 1983/84:78 36 Ettpar remissinstanser har efterlyst ett klarläggande av hur en preklusionsregelför tingsrätt skall verka vid ett överklagande av tingsrättens dom lillhovrätten. Utredningens ståndpunkt i denna fråga är att en part som drabbats avpreklusion i tingsrätten i princip inte skall komma i ett bättre läge enbartdärför all han överklagat och alt preklusionen alltså skall verka på samma sättäven i hovrätten. Jag delar denna uppfattning. Till vad ulredningen anfört villJag foga att den part som av tingsrätten nekats att åberopa visst material pågrund av preklusionsregeln kan få frågan om det vid tiden för tingsrättens avvisningsbeslutförelåg giltig ursäkt prövad igen i hovrätten i samband med elt överklagande avtingsrättens dom. En förutsättning är då givetvis att parten i samband medöverklagandet av domen även överklagat tingsrättens avvisningsbeslut. Om detnya materialet åberopas igen i vademålet i hovrätten, torde denna också - ävenom själva avvisningsbeslutet inle överklagats kunna pröva frågan om tillåtandeav åberopandet, l.ex. om det efter tingsrättens beslut inträffat nya omständighetersom kan inverka på frågans bedömning. Den nya preklusionsregelnbör - i avvaktan på en mer allmän reform av RB; s handläggningsregler förtingsrätt - las in som en ny paragraf, 8 a §, i 42 kap. RB. Regeln börsjälvfallet gälla även för mål som handläggs enligt den s.k. småmålslagen.Undantagen från RB;s handläggningsregler i 4 § i den nämnda lagen bör därförutformas så att det framgår att 42 kap. 8 a § RB inte undantas. Den av utredningen användatermen "slutföreläggande" är - som påpekats av flera remissinstanser- mindre lämplig. Den kan bl.a. ge intrycket av att elt föreläggande fåranvändas endast när hela målet befinner sig i ett slutskede. Ett föreläggandebör emellertid ocksä kunna tillgripas när en fråga som kan avgöras särskilt, l.ex.genom deldom, behöver drivas fram till avgörande. Att i lagtexten sätta någonsärskild beteckning på föreläggandet är emellertid enligt min meningobehövligt. När det gäller preklusionensomfattning är det slutligen angeläget att understryka att endast nya grunderoch nya bevis - men däremot inte nya yrkanden - berörs. Som utredningen påpekarger redan bestämmelsen i 13 kap. 3 § RB ett tillfredsställande utrymme för attavvisa nya yrkanden från käranden. När det gäller genkäromål och regresslalanföreslår utredningen också vissa skärpningar i fråga om lidpunkten förväckandet. Dessa frågor bör dock inle tas upp i detta sammanhang utan bör anståtill dess en mer allmän reform av tingsrättsförfarandet kan genomföras. 1983/84:78 37 2.5Avvisning av ofullständiga stämningsansökningar och fullföljdsinlagor Mittförslag: En stämningsansökan i etl tvistemål eller ett mål om enskilt åtalskall avvisas av tingsrätten, om ansökningen trots föreläggande omkomplettering innehåller sådana ofullständigheter att den inte utan väsentligolägenhet kan läggas till grund för rättegång. Motsvarande regler skall gällai fråga om ofullständiga fullföljdsinlagor i överrätterna. Utredningensförslag: Föreläggande om komplettering av en ofullständig stämningsansökanskall få ske om bristen är av så allvarlig art att ansökningen inte kan läggastill grund för rättegång. Följer käranden inte ett sådant föreläggande, skallansökningen avvisas (SOU 1982:26 s. 473). Motsvarande skall gälla i fråga omofullständiga fullföljdsinlagor i överrätterna (Ds Ju 1983:1 s. 28). Om det äruppenbart att ett föreläggande inte kommer att följas, får avvisning - både itingsrätter och övertätter - ske utan att någol föreläggande utfärdas. Remissinstanserna:Förslaget i fråga om tingsrättsprocessen tillstyrks eller lämnas utan erinranav de flesta remissinstanserna. Från några håll ifrågasätts dock om del inlefinns tillräckliga möjligheter fill avvisning redan enligt gällande räll(remissammanställningen s. 762). När del gäller överrättsprocessen harförslaget fått ett mer negativt mottagande. Bl.a. ifrågasätts från flera hållom förslagel medför att avvisningspåföljden kan tillgripas oftare än f.n.(remissammanställningen s. 11). Förslaget om avvisning utan föregåendeföreläggande kritiseras av många med hänvisning till rättssäkerhetsaspekter ochbristande praktiskt behov av en sådan regel. Skälför mitt förslag: Det är väsentligt för effektiviteten i rättegångsförfarandetatt man på elt så tidigt stadium av rättegången som möjligt får klarlagt vadmålet gäller. Det är mot den bakgrunden bestämmelserna i 42 kap. 2 § RB omstämningsansökningens innehåll i tvistemål skall ses. Käranden skall enligtdessa regler lämna uppgifi om bl.a. sina yrkanden i målet och om deomständigheter som han grundar sin talan på. Avsikten med reglerna kangenerellt sett sägas vara att ansökningen skall vara så fullständig attsvaranden med ledning av den kan uppfylla sin skyldighet att avge svaromålenligt 7 §. Den måste vidare i princip vara så utformad att rätten kan pröva omrättegångshinder föreligger bl.a. enligt reglerna om lis pendens och resjudicata. Detfinns också andra uppgifter som måste komma fram redan i rättegångensinledningsskede. Del gäller l.ex. uppgifter om motparten (33 kap. 1§). Omansökningen inte uppfyller de nu nämnda kraven kan käranden enligt 42 kap. 3 §föreläggas att avhjälpa bristen. Följs inte ett komplette- Prop.1983/84:78 38 ringsföreläggande, har rätten möjlighet att avvisaansökningen. Denna möjlighel är emellertid inskränkt till sådana fall dåbristen är av mer väsentlig art. Avvisning skall sålunda ske när ansökningeninte innehåller något bestämt yrkande eller när grunderna inte är tydligtangivna eller när det annars föreligger en så väsentlig brist att ansökningenär otjänlig som grund för rättegång. 1 mål om enskilt åtal gäller enligt 47 kap. 2-4 §§motsvarande regler som dem jag nu har redogjort för i fråga om tvistemål. Utredningen konstaterar att avvisningsmöjligheten inteutnyttjas tillräckligt ofta utan alt stämning ibland utfärdas trots atlstämningsansökningen är behäftad med väsentliga brister. Utredningen vill rådabot på detta med en regel som innebär att ett formligt föreläggande med avvis-ningspåföljdskall utfärdas i de fall där bristen är väsentlig. I fråga om förutsättningarnaför avvisning vill utredningen ersätta den nuvarande avvisningsregeln med en nybeslämmelse innehållande elt enda rekvisit. Enligt förslaget skall sålundaavvisning ske om ansökningen är "så ofullständig att den inte kan läggas lillgrund för råttegång". Genom denna formulering anser utredningen atldomstolarna får underlag för en hårdare attityd gentemot ofullständigaansökningar. Förslagel har i stort sett mottagits positivt underremissbehandlingen. Från några håll har ifrågasatts om inte redan gällande reglerger tillräckliga möjligheter till avvisning. Att rättegången vid en domstol inleds med etl såvittmöjligt fullständigt material är angeläget inte bara i tingsråttsprocessen. Detär lika viktigt i överrätterna. Därför ställer RB höga krav inle bara pästämningsansökningar utan även på innehållet i vade-, revisions- ochbesvärsinlagor (50 kap. 4 §, 51 kap. 4 §. 52 kap. 3 §. 55 kap. 4 § och 56 kap.4 §). I fråga om möjligheterna till kompletleringsföreläggande och tillavvisning av ofullständiga fullföljdsinlagor finns regler som i sak motsvarardem som gäller för stämningsansökningar. I sitt andra delbetänkande föreslår utredningen föröverrättsprocessens del en regel som motsvarar den nu behandlade när det gällerrättegången i tingsrätt. Regeln innebär att ett formligt kompletleringsföreläggandemed avvisningspäföljd skall utfärdas när det gäller inlagor som har säallvarliga brister att de inte kan låggas till grund för rättegäng viddomstolen, och att avvisning skall ske, så snart ett sådant föreläggande inteföljs. Remissutfallet i denna del är mer negativt än när detgäller molsvarande förslag i det första delbetänkandet. Från hovrättshållframförs att problemen med ofullständiga inlagor mte får överbelonas. Fleraremissinstanser ifrågasätter om den föreslagna lagregeln verkligen medför att avvisningspåföljdenkan tillgripas oftare än . Sålunda anför l.ex. HD att del i och för sig kanfinnas skål att använda avvisningspåföljden i ökad utsträckning, men att dettakräver en uppmjukning av rekvisiten för avvisning, något som HD inte anser attutredningens förslag innebär. Prop.1983/84:78 39 vidare från fiera håll att man inte får ställa för högakrav på parter som processar utan rätlsbildade ombud. Den enskilde klagandenskall inte råka ut för rättsförluster bara på grund av bristande förmåga attuttrycka sig i skrift eller att förstå rättens förelägganden. Flertaletremissinstanser tillstyrker dock förslagel eller lämnar det utan erinran. Utredningen föreslår också - både i fråga omstämningsansökningar och fullföljdsinlagor - atl kompletteringsföreläggande börfå underlåtas, om det är uppenbart att ett sådant föreläggande inte kommer attföljas. Detta förslag har fått etl blandat mottagande. Flera remissinstanseranför betänkligheter frän rättssäkerhetssynpunkt. Många ifrågasätter detpraktiska behovet av den föreslagna regeln. Förslagel tillstyrks dock ellerlämnas utan erinran av flertalet remissinstanser. För egen del får Jag anföra följande i fråga ommöjligheterna till komplettering och avvisning av ofullständigastämningsansökningar och fullföljdsinlagor. Det är viktigt för rättegångsförfarandets effektivitet attden som anhän-giggör ett mål vid en domstol lämnar alla uppgifter sombehövs. Är ansökningshandlingen antingen det nu gäller en stämningsansökaneller en fullföljdsinlaga - bristfällig, måste det finnas medel att få denkompletterad. Det sätt som redan nu står till buds är att - skriftligen eller muntligen- förelägga den som gett in handlingen att komplettera uppgifterna i dehänseenden som behövs. Den möjligheten bör finnas kvar. När det gäller frågan vilka sanktioner som bör kunnatillgripas, om ett föreläggande inle uppfylls, råder det enighet om att en såingripande påföljd som avvisning bör få användas bara vid allvarligare bristeri inlagan. lycks de allra flesta anse att nuvarande praxis, dårdomstolarna inte sällan godtar även mycket bristfälliga stämningsansökningaroch fullföljdsinlagor, är otillfredsställande. Jag delar den uppfattningen. Detär dä inte bara effektiviteten i rättegångsförfarandet Jag tänker pä utan ocksåhänsynen till svaranden. För all denne inte skall åsamkas onödiga kostnaderoch besvär bör, somjag tidigare nämnt, det material som presteras av kärandenresp. klaganden vara så fullständigt att det är möjligt att pä grundval däravavge svaromål. Om oklarheter i ansökningen eller full-följdsinlagan godtas iförlitan på att de skall kunna undanröjas senare, l.ex. vid en förhandling, ärrisken stor för att förhandlingen måste ställas in därför alt motparten behöveruppskov eller för alt det visar sig atl all bevisning inte finns tillgänglig. är det klart att ingen skall behöva drabbas avrättsförluster enbart därför atl han inte förmår uttrycka sig på ett Juridisktkorrekt sätt eller inte förslår domstolens föreläggande. Atl sådant inträffarkan emellertid motverkas på olika sätt. Domstolen bör sålunda bemöda sig att ulformaföreläggandena på ell enkelt och begripligt sätt. Särskilt vikfigt är delta omden som skall föreläggas inte biträds av någon rättsbildad person. Föranlederföreläggandet ett svar som inte undanröjer alla ofullsländigheter, bör Prop.1983/84:78 40 domstolen - givetvis inom ramen, för vad som är tillåtetenligt reglerna om materiell processledning - i mänga fall kunna göraytterligare kompletteringar per telefon. Vissa ofullständigheter eller oklarheter är av den arteneller omfattningen att det inle medför någon stöne olågenhet att de uppförst på ett senare stadium av rättegången. 1 sådana fall är det enligt minmening inte rimligt att avvisning av ansökningen resp. fullföljdsinlagan ägerrum. Jag anser mot bakgrund av det nu sagda att huvudregeln börvara att avvisning skall ske, om del av käranden resp. klaganden presteradematerialet är så ofullständigt att en fortsatt rättegång inte utan väsentligolägenhet kan föras på grundval därav. Denna förutsättning bör i princip gällaoavsett i vilket eller vilka hänseenden ofullständighet föreligger, även om deti praktiken mest torde bli fråga om de fall då yrkanden och/eller grunderbehöver kompletteras. Jag är därför positiv till att de aktuella lagreglerna i RButformas på ett mer generellt sätt än f.n., ungefär på det sätt som utredningenföreslagit. Som anförts av bl.a. högsta domstolen bör det dock framgå avlagtexten aH; avvisning skall tillgripas inte bara när materialet är såbristfälligt att rättegången inte kan föras på grundval därav, utan även närdetta visserligen är i och för sig möjligt, men inte utan väsentlig olägenhet.