prop · G70378 · 1983-12-31 00:00:00 — 1 taxan skiljs mellan tolkning vid domstol(inklusive hyresnämnd, arrendenämnd och statens va-nämnd) och tolkning vid deandra myndigheter som omläl-5 Rik.sdagen 1983/84. 1983/84:78 66 tas av taxan. Inom dessa båda områden finns olikaersättningsnivåer, beroende på tolkens kvalifikationer. Den högstaersättningsnivån gäller för tolkar som har godkänts av kommerskollegium såsom rättslolki språket i fräga. En lägre ersättningsnivå gäller för övriga av kommerskollegiumgodkända tolkar. Till den lägsta ersättningsnivån hänförs tolkar som inte har auktorisalionav kommerskollegium. har i en skrivelse till regeringen den 12november 1981 anfört atl reglerna om ersättning till tolkar, särskilt tilltolkar för hörsel-och lalskadade, borde ses över. De skillnader i fråga omrätten till ersättning som finns mellan olika typer av tolkar har enligtverket lett till svårigheter att rekrytera tolkar for hörsel- och lalskadade.Enligt verket borde en taxa för sådana tolkar arbetas fram, om möjligt gemensammed den taxa som redan gäller för rättstolkar. Man borde då övervägaatt taxereglera ersättningen till de allmänna tolkarna. Verket hemställde motdenna bakgrund om regeringens uppdrag att utreda frågan om taxereglering aversättningen till tolkar för hörsel- och lalskadade och till allmänna tolkarinom rättsväsendet. 1 beslut lämnade regeringendomstolsverket ett sådant uppdrag. har överlämnat ettförslag till regeringen om taxa för ersättning till teckenspråktolkar ochallmänna tolkar. Verket föreslår att ersättningen till de nämnda lolkkategoriernainordnas i den nuvarande tolktaxan. En sådan reform beräknas medföra enkostnadsökning för staten om maximalt . Innan Jagredovisar min egen bedömning vill Jag ta upp en terminologisk fråga.Domstolsverket har i sin utredning använt termen "leckenspråktol-kar"pä tolkar för hörsel- och lalskadade. lista över bemyndigaderältstolkar omfattar dels tolkar för döva och dövblinda, dels tolkar förhörsel- och lalskadade. Termen teckenspråklolkar betecknar där enbart tolkarför döva. Domstolars och andra myndigheters räll alt anlita tolk begränsas tillde fall dä någon är "allvariigt hörsel- eller talskadad". Det äralltså länkbart alt personer ur båda de nämnda kategorierna anlitas. 1 avsiktatt täcka alla de fall då domstolar och andra myndigheter inom rättsväsendetfår anlita tolk för hörsel- eller lalskadade personer använder Jag i delföljande begreppet "tolk för allvariigt hörsel- och lalskadade"'. Skälet till atl man - när ersättningen till vanligaspråktolkar inom rättsväsendet taxereglerades - inte tog med allmänna tolkaroch tolkar för allvarligt hörsel- och lalskadade torde ha varil alt del dåredan fanns särskilda bestämmelser om ersättning för dessa lolkkategorier. Domstolsverketsutredning visar emellertid alt del pä sina håll är svårt atl rekrytera tolkar förallvarligt hörsel- och lalskadade. Det är inle osannolikt alt delta till slordel beror på ersiittningsbeståmmelsernas nuvarande utformning. Som verket haranfört är det både rättvist och praktiskt att dessa tolkar får följa sammaersättningsregler som vanliga språktolkar. Prop.1983/84:78 67 därigenom ett enhetligt system med goda möjligheter tilldifferentierad ersättning alltefter tolkens kvalifikationer. Vad nu harsagts om fördelarna med en taxereglering av ersättningen till tolkar förallvarligt hörsel- och lalskadade gäller även de allmänna tolkarna. Kostnadernaför en reform i den antydda riktningen är enligt vad utredningen visar såmarginella att man inte av den anledningen bör avstå från reformen. Jagförordar alltså en övergång till ett taxesystem för de berörda tolkkategorierna.Detta kräver att 5 kap. 8 § RB ändras så atl regeringen eller den myndighet somregeringen bestämmer bemyndigas att fastställa en taxa. Ersättningsreglerna i52 § förvaltningsprocesslagen är däremot så utformade att någon ändring intebehövs. Godtarriksdagen mitt förslag, ämnar Jag senare föreslå regeringen att gedomstolsverket i uppdrag att fastställa taxan. 2.15 Kammarrätternas domförhet vid beslut om avskrivningav mål Mitt förslag: Vid beslut om avskrivning av mål efter återkallelseskall kammarrätterna vara domföra med en lagfaren ledamot i stället för som numed tre lagfarna ledamöter. Bakgrund och skäl för mitt förslag: Enligt 2 kap. 4 §tredje stycket RB år en hovrätt domför med en lagfarendomare ensam vid beslut om avskrivning av mål efter återkallelse (prop.1982/83:41, JuU 11, rskr 83, SFS 1982:1123). gällde inga särregler fördenna kategori av beslut, utan hovrätten var enligt huvudregeln domför med fyralagfarna domare. Enligt hovrätlsinstruktionentillkommer befogenheten alt ensam besluta om avskrivning av mål rotelinnehavaren. Presidenterna i rikets kammarrätter har i en skrivelsetill hemställt atl del även förkammarrätternas del öppnas möjlighet för rotelinnehavarna att ensamma beslutaom avskrivning av mäl efler återkallelse. Skälettill alt man när det gäller hovrätterna ansett sig kunna överge den kollegialasammansättningen vid beslut om avskrivning av mål på grund av återkallelse ärgivetvis atl del vid den prövning som skall föregå sädana beslut praktiskttaget aldrig aktualiseras bedömningar av mer kvalificerad beskaffenhet. Motsvarandegäller - som kammarräitspresidenterna påpekat - för kammarrätternas del. Jagkan därför inle se något hinder moi att området för endomarhandläggning ikammarrätt utsträcks till avskrivningsbeslut efter återkallelse. Prop.1983/84:78 68 Jag förordar att 12 § lagen (1971:289) om allmännaförvaltningsdomstolar ändras i enlighet med det anförda. 2.16 Mellankommunala skatterättens domförhet i vissa fall Mitt förslag: I fråga om möjligheterna att förstärka mellankommunalaskatterätten med en exlra nämndeman skall gälla samma regler som förlänsrätterna, dvs. ytterligare en nämndeman får delta endast när det behövs medhänsyn till målets omfattning eller någon annan särskild omständighet. Om detinträffar förfall bland nämndemännen sedan handläggningen har påbörjats, skall mellankommunalaskatterätten i likhet med vad som gäller för länsrätterna vara domför med tvånämndemän. Bakgrund och skäl för mitt förslag: träddeen reform när det gäller nämndemäns medverkan i tingsrätter och länsrätter ikraft (prop. 1982/83; 126, JuU 32, rskr 314, SFS 1983; 370 fO. Genom de nyareglerna begränsades länsrätternas möjligheter att förstärka rätten med ytteriigareen nämndeman utöver det föreskrivna minimiantalet tre. Rätten atl ta med enextra nämndeman inskränktes genom reformen till de fall då del behövs medhänsyn till målets omfattning eller någon annan särskild omständighet, l.ex.när det finns särskild anledning att befara att jävssiluationer kan uppkommaunder en session. infördes en ny regel av innebörd att en länsrätt ärdomför med endast två nämndemän, om det under handläggningens gång inträffarförfall för en nämndeman. För mellankommunala skatterättens del står de gamlareglerna i fråga om antalet nämndemän kvar, 24 ? : Jämförd med 17 § förstastycket lagen (1971; 289) om allmänna förvaltningsdomstolar. Enligt minmening bör de begränsningar i förstårkningsmöjlighelerna som gäller förlänsrätterna införas även för mellankommunala skatterätten. Detsamma bör gälhiregeln om bibehållen domförhet vid förfall bland nämndemännen. 24 § lagen omallmänna förvaltningsdomstolar bör ändras i enlighet med det sagda. Jagåterkommer i specialmotiveringen till vissa tillämpningsfrågor. De lagändringar somjag nu har förordat bör träda i kraftden . Beiräffande frågan om över-gångsbestämmelser får jaghänvisa till specialmotiveringen. Prop.1983/84:78 69 1 enlighet med vad jag nu har anfört har inomjustitiedepartementet upprättats förslag till 1. lag om ändring i , 2. lag om ändring i . 3. lag om ändring i lagsökningslagen (1946:808), 4. lag om ändringi lagen (1969:246) om domstolar i fastighetsmål, 5. lag om ändringi lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar samt 6. lag om ändringi lagen (1974; 8) om rättegången i tvistemål om mindre värden. Förslagen bör fogas till regeringsprotokollet i dettaärende som bilaga. 5.1 Förslaget till lag om ändring i Paragrafen reglerar tingsrätternas domförhet i tvistemåloch brottmål. I femte stycket anges de fall när en tingsrätt är domförmed en lagfaren domare ensam. När det gäller endomarkompetensen vidhuvudförhandling i tvistemål föreslås av skäl som angetts i den allmänna mofiveringen(avsnitt 2.1) - en ny regel om att en tingsrätt vid huvudförhandling itvistemål är domför med en lagfaren domare om det är tillräckligt med hänsyntill målets beskaffenhet och parterna samtycker. Utgångspunktenför bedömningen av om det är tillräckligt med en enda lagfaren domare är detenskilda målets beskaffenhet, dvs. dess omfattning och svårighetsgrad. Även ombåda parter, l.ex. av tidsskäl, begär att målet skall avgöras av ensamdomare årdet rätten som har det slutliga avgörandet. Det bör särskilt betonas att endomaralternativeti allmänhet inte bör väljas, när det blir fråga om en mer omfattandebevisbedömning. Rättens beslut angående domförheten får enligt 49 kap. 8 §första stycket RB överklagas endast i samband med talan mot dom eller slutligtbeslut i målet. 2 kap. 4 § I paragrafen regleras hovrätts domförhet. Ändringarnaberör första stycket. Beträffande motiven för ändringarna kan hänvisas tillavsnitt 2.2. Enligt den nya huvudregeln är hovrätten domför med trelagfarna domare, 1 mål som överklagats från en tingsrätt skall dock rättenbestå av minst fyra lagfarna domare, om minst tre lagfarna domare deltagit itingsrättens avgörande. Den störte sammansältningen skall användas oavsett omrättsmedlet mot tingsrättens avgörande har varit vad eller besvär. Prop.1983/84:78 70 Av hänsyn till intresset av enkla och entydiga reglerföreslås inte någon särreglering för prövningen av sådana frågor som uppkommerförst i hovrätten i ett överklagat mål. Så snart tingsrätten vid detöverklagande avgörandet har bestått av minst tre lagfarna domare, skall alltsåhovrätten vid all handläggning som inte kan ske inför ensamdomare bestå avminst fyra lagfarna domare. För att fyra lagfarna domare skall behöva delta ihandläggningen krävs att det rör sig om ett mål som överklagats från entingsrätt. Det är alltså alltid tillräckligt med tre lagfania domare i mål därtalan väckts eller ansökan skett direkt i hovrätten. I mäl där någon annanmyndighet än en tingsrätt, l.ex. en kronofogdemyndighet, fattat det överklagadebeslutet är det också lillräckligt med tre domare. Detta följer i praktikenredan av kravet att underinstansens beslut skall ha fattats av minst trelagfarna domare. 5 kap. 8 § Paragrafen behandlar tolkars rätt till ersättning.Nuvarande första stycket avser ersättning till allmänna tolkar och tolkar förallvarligt hörsel-och lalskadade och innehåller en hänvisning till särskildabestämmelser. För övriga tolkar anges i andra stycket vad ersättningen skallomfatta. Vidare anges att ersättningen skall bestämmas enligt taxa somfastställs av regeringen eller av den myndighet som regeringen bestämmer. Av skäl som redovisats i den allmänna motiveringen(avsnitt 2.14) bör en laxereglering införas även för allmänna tolkar och tolkarför allvarligt hörsel- och lalskadade. Förslaget innebär att första stycketupphävs samt alt andra stycket ändras så alt del täcker alla slags tolkar. 9 kap. 10 § I denna paragraf, som är ny, föreslås vissa allmännaregler om verkställighet av beslut om hämtning till sammanträde inför allmändomstol. Reglerna fyller ut de bestämmelser i som reglerar när hämtning fårske. I fråga om skälen till förslaget hänvisas till den allmänna motiveringen,avsnitt 2.3. I samband med att regler om hämtning införts i 9 kap. harkapitlets rubrik ändrats. I första stycket upptas huvudregeln för verkställande avhämtningsbeslut. Den som skall hämtas får inte omhändertas tidigare ån vad somär nödvändigt för att han , dvs. utan mellankommande förvaring på l.ex.en polisstation, skall kunna inställas till sammanträdet. Frän huvudregeln i första stycket görs undantag i andrastycket. Förutsättningarna för tillämpning av undantagsreglerna är att hämtnlngsförsöktidigare har misslyckats eller att del annars på grund av vad som år känt omden som skall hämtas finns särskild anledning till ett omhändertagande tidigareän vad första stycket tillåter. Alt elt hämtningsförsök tidigare misslyckats syftar iförsta hand på Prop.1983/84:78 71 hämtningsförsök i samma mål. Detta betyder bl.a. att omett hämtningsförsök misslyckats vid tingsrättens behandling, hovrätten kanlägga delta till grund för tillämpning av regeln. Även hämtnlngsförsök i andramål eller l.ex. till läkarundersökning kan medföra alt andra stycket fårtillämpas. Det kan då finnas särskilda skäl på grund av vad som är känt om densom skall hämtas. Beslut angående omhändertagande enligl andra stycket fattasav rätten eller polismyndighet. Ett beslut om omhändertagande innebär enligt tredjestycket att den som omhändertagits är skyldig att för hämtningens genomförandestanna kvar pä den plats som bestäms av polismyndigheten. 1 allmänhet torde detbli frågan om en polisstation. Det finns dock fall där vederbörande bör kunnatillåtas alt under bevakning uppehålla sig l.ex. pä sin arbetsplats eller isitt hem. I fråga om behandlingen av dem som omhändertagits får Jag vidarehänvisa till vad Jag har anfört i den allmänna motiveringen. I tredje stycket ges också bestämmelser om längsta tid förskyldighet att kvarstanna. än krävs beslut av rätten,som därvid får bestämma tiden till högst arton timmar. Restiden inräknas inte ide angivna tiderna. Normalt torde det vara polismyndigheten som anmäler när sextimmarstidenkan behöva överskridas. Rätten kan också självmant fatta beslut om det men bördå givetvis samråda med polismyndigheten. Enligt sista meningen i tredje stycket skall vidprövningen av frågan om skyldighet att stanna kvar särskilt beaktas vilka olägenheterdet kan antas medföra att den som skall hämtas inte är närvarande viddomstolssammanträdet. Den regeln innebär atl stor hänsyn måste tas till dekostnader som uppstår om sammanträdet måste ställas in. Enligt fiärde stycket får den som omhändertagils enligtdenna paragraf inte underkastas annan inskränkning i sin frihet än som påkallasav ändamålet med omhändertagandet, ordningen eller allmän säkerhet. Dennaregel omfattar inte endast den eventuella vistelsetiden pä en polisstation,utan även själva hämtningen och transporter i samband med denna. I fråga omregelns tillämpning när det gäller förvaring på polisstation hänvisas till vadsom sagts i den allmänna motiveringen. 1 fråga om den interna fördelningen av debeslutsfunktioner som enligt paragrafen läggs på polismyndighet gäller deallmänna reglerna i lagen (1972:509) om vad som avses med polismyndighet m.m.och i anslutning därtill givna närmare föreskrifter. Slutligen bör i detta sammanhang påpekas att den som skallhämtas fill ett domstolssammanträde inte på vanligt sätt skall kallas tillsammanträdet (jfr SOU 1982: 26 s. 359). 33 kap. 10 § I paragrafen, som är ny, tas i första meningen upp enbestämmelse som ger rätten möjlighet att i vissa fall underlåta att sätta utvite i ett föreläggande. Beträffande skälen kan hänvisas till den allmännamotiveringen (avsnitt 2.11). Prop.1983/84:78 72 Följden av att vite inte sätts ut i föreläggandet blir attden uppmaning som föreläggandel innehåller blir osanklionerad. Även omföreläggandet inte följs, kan i många fall handläggningen av målet ändå drivasframåt, l.ex. lill ett avgörande enligt 46 kap. 15 §. Enligl vissa bestämmelseri RB förutsätts för en åtgärd från rättens sida att ett vitesföreläggande harmisslyckats (se l.ex. 44 kap. 6 §). Med vitesföreläggande enligl dessa lagrumbör därför jämställas etl föreläggande enligt förevarande paragraf. En regel omdetta tas upp i paragrafens andra mening. Om rätten med stöd av denna paragraf utfärdar etlföreläggande utan atl sätta ut vite. är det givetvis väsentligl att det iföreläggandel ändå lämnas upplysning om vad den förelagde riskerar omföreläggandet inte följs, l.ex. att målet avgörs. 36 kap. I § Paragrafen innehåller f.n. en regel om allmän vittnesplikloch elt generellt förbud för parter och för målsäganden i brottmål att vittna. 1 tre nya stycken i paragrafen föreslås enspecialreglering för förhör med medtilltalade och vissa andra personer. Dessa undantasfrån de skyldigheter som ett vittne har. bl.a. i frågzi om edgång ochsanningsplikt. Bakgrunden till och de närmare skälen för förslaget harredovisats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.10). Den personkrets undantagsreglerna omfattar framgår avandra och tredje styckena. Huvudfallet tas upp i andra stycket. Där nämns densom åtalats för medverkan till den gärning som förhöret gäller eller för annangärning som har samband med den gärningen. Det avgörande är att åtalhar väckts mot vederbörande, oavsett således om åtalet sedermera lett framtill en lagakraftvunnen dom eller ej och oavsett om en dom i målet gått ifrikännande eller fällande riktning. Med åtal för "medverkan" avses dels åtal för gärningsmannaskaplill den gärning förhöret gäller och dels åtal för medhjälp till gärningen. Som exempel på vad som avses med "omedelbartsamband"' kan försl och främst nämnas det fallet atl förhöret gäller ettfullbordat brott och den som skall höras åtalats för förberedelse eller anstiftantill brottet. Vidare kan nämnas det fallet atl förhöret gäller stöld och densom skall höras har åtalats för häleri, beslående i att han köpt stöldgodsetfrån den tilltalade. Tillämpning av reglerna bör emellertid komma i fråga baranär sambandet mellan de olika brotten är nära och påtagligt. Domstolarna får ivarje enskilt fall beakta de skäl som li;?ger bakom de föreslagna reglerna ochdärvid särskilt överväga hur saken skulle ha ställt sig om den som skall hörashade varil åtalad i samma rättegång som den tilltalade. Även möjligheten atthöra vederbörande som vittne under erinran om innehållet i 36 kap. 6 § RB börgivetvis beaktas. Enligl första punkten i tredje stycket skallundantagsreglerna gälla också den som är skäligen misstänkt för sädanl brottsom anges i första stycket. Prop.1983/84:78 73 För att denna förutsättning skall vara uppfylld krävs -som framgår av lagtexten - dels atl misstanken delgetts den misstänkte enligt23 kap. 18 § RB och dels alt misstanken kvarstår vid det i målet aktuella förhörslillfäl-let. Det kan inträffa all den som skall höras visserligen är skäligenmisstänkt för ell brotl som kvalificerar ell undanlag frän viitnesreglerna menall misstanken ännu inte delgetts honom. 1 etl sådani fall bör del - som ulredningenanför - enligl grunderna för 23 kap. 18 S RB åligga åklagaren atl underrättahonom om misstanken. Enligl andra punkten i Iredje stycket jämställs med enåtalad den som fåll etl strafföreläggande eller ett föreläggande av ordningsboteller som av militär befattningshavare ålagts disciplinstraff. I Iredje punkten i tredje stycket upptas vissa andra fallsom skall jämställas med alt ätal väckts. De situationer som avses är sådana dåråklagaren visserligen har tillräckliga skäl för åtal. men där olikaförhållanden, l.ex. omständigheter hänförliga till gärningsmannens person, göratt åtal enligt särskilda regler ändå inte skall väckas. I lagtexten upptasförst del fallet all åtalsunderlåielse har meddelats. Detta kan ske enligtregler i 20 kap. 7 S RB eller 1 § lagen (1964: 167) med särskilda bestämmelserom unga lagöverträdare. Vidare upptas del fallet alt åtal inle har väckts lillföljd av regler om särskild ålalsprövning. Härmed avses i första hand reglernai 6 § lagen om unga lagöverträdare och 31 § lagen (1981: 1243) om värd avmissbrukare i vissa fall. Under begreppet sårskild ålalsprövning faller ocksåden prövning som skall ske bl.a. enligl vissa regler i . Att åtal inleväcks lill följd av ålalsprövning enligl sistnämnda regler torde emellertid ipraktiken knappast förekomma när - såsom fallet är i den situation som äraktuell - åtminstone någon av dem som misstänks för medverkan i brottet haråtalats. Av fjärde stycket framgår vilka regler om kallelse m.m.som skall gälla för de personer som enligt andra och tredjeslyckena inle skallhöras enligl vittnesreglerna. Där sågs att i fråga om kallelse till förhandlingoch påföljd för utevaro från förhandling reglerna om tilltalade i 45 kap. 15 §och 46 kap. RB skall gälla. Detta innebär atl den som skall höras skallföreläggas att infinna sig vid förhandlingen vid påföljd av vite ellerhämtning. Under vissa omständigheter kan också hämtning ske utan föregåendeföreläggande. I fråga om själva förhöret skall vidare enligl fjärde slyckelgälla vad som sägs om tilltalade i 46 kap. I första hand blir del därvidaktuellt att lillämpa 6 S Iredje stycket. Förhöret med den medtilltalade -vilket Ju i dessa sammanhang helt har karaktären av förhör i bevisningssyfte -bör under alla omständigheter äga rum efter förhöret med den tilltalade ochlämpligen i anslutning till övrig bevisupptagning i målet. Enligl fjärde styckets sista mening har den som skallhöras enligl tredje eller fjärde stycket samma rätt som ett vittne tillersättning för sin inställelse och till förskott på ersättningen. Prop.1983/84:78 74 Det kan antas alt rätten i mänga fall saknar kännedom omomständigheter som gör atl en person som skall höras faller under de undantagfrån viitnesreglerna som las upp i denna paragraf. Del bör vara en naturliguppgift för parterna - särskill åklagaren - att lämna rätten den information idenna del som de har tillgång lill. Del bör slutligen erinras om vad som sägs i den allmännamotiveringen om alt del ibland kan vara naturiigt all den medtilltaladesförsvarare underrättas om förhöret sä atl han fär lillfälle atl bedöma om hanbör närvara. 42 kap. 4 § I paragrafen regleras en tingsrätts möjlighel - och skyldighel- att i tvistemål avvisa en stämningsansökan, när denna är ofullständig. Enhgt första stycket skall ansökningen avvisas, omkäranden genom elt föreläggande enligl 3 S beretts tillfälle all inkomma medkompletteringar, men ansökningen trots delta är sä ofullständig att den inleutan väsentlig olägenhet kan läggas till grund för en rättegång. Käranden skallalltså - liksom enligt gällande rätt - under alla omsländigheler ha fåttmöjlighet alt komplettera sin ansökan. Först om han inle hör av sig i anledningav föreläggandet eller om en komplettering från hans sida inte avhjälperbristerna, fär avvisning ske. Det bör i detta sammanhang anmärkas atl kravet påföreläggande måste anses innebära alt käranden beretts lillfälle lillkomplettering såvitt avser just den avvisningsgrundande omständigheten. Om l.ex.käranden fått elt föreläggande att komplettera sill yrkande och därefter gjortdelta, kan ansökan inle avvisas pä den grrrnden alt rätten - vid prövning av omstämning skall utfärdas - finner de lill grund för yrkandet åberopadeomständigheterna alltför ofullständigt angivna. När tiden för yttrande över föreläggandet har gått ut ochbeslut i avvis-ningsfrägan skall fattas, har rällen givetvis - oavsett omföreläggandet besvarats eller ej - att vid delta tillfälle självständigt ta ställninglill om det material som presterats genom själva ansökningen eller senare ärtillräckligt för att uppfylla kraven i förevarande paragraf. När det gäller de krav i fråga om fullständighet som bör slällaspå en stämningsansökan har de nu gällande, mer detaljerade rekvisiten för avvisningersatts av en generell regel av innebörd alt ansökningen skall avvisas om denär sä ofullständig att den inle utan väsentlig olägenhet kan läggas lill grundför en rättegång. Avsikten med den föreslagna regleringen är - sorn framgått avden allmänna motiveringen (avsnitt 2.5) - att åstadkomma en skärpning avdomstolarnas praxis när det gäller kraven på stämningsansökningarnasfullständighet. En utgångspunkt för bedömningen av avvisningsfrågan bör.liksom enligt gällande rätt, vara att yrkanden och grunder skall vara såpreciserade alt det är möjligt för rätten alt med ledning av de lämnadeuppgifterna 1983/84:78 75 bedöma frågan om rätlegängshinder föreligger enligtreglerna om lis pendens eller resjudicata.