prop · G70392 · 1983-12-31 00:00:00 — Ett exempel som har nämnts under remissbehandlingen ärideella föreningar i den mån de inte bedriver näringsverksamhet. Utvidgastillämpningsområdet till andra än näringsidkare, kan det dock bli nödvändigtatt i vissa hänseenden föra in särskilda regler för dessa andra kategorier.Enligt min mening bör man inte utan starka skäl komplicera den nya lagen genomolika särbestämmelser av detta slag. Det praktiska behovet av elt utvidgattillämpningsområde torde inte heller vara särskilt stort. Jag anser därförliksom utredningen att lagen inte bör gälla när avtalsvillkor uppställs motandra än näringsidkare. Utredningenhar inte ansett del behövligt att låta lagen gälla avtalsvillkor som används avstatliga eller kommunala organ i andra sammanhang än där dessa drivernäringsverksamhet. Lagen skulle alltså inte gälla exempelvis vid upphandlingför försvaret, sjukvården, undervisningsväsendet eller den offentligaförvaltningen i övrigt i den män det inte är fräga om näringsverksamhet (jfr prop.1979/80:119 s. 187 ff). Två av utredningens sakkunniga anser emellertid attlagen bör omfatta alla avtalsvillkor som används av statliga myndigheter ochandra offentliga organ. Prop.1983/84:92 12 har också näringsfrihelsombudsmannen ifrågasatt om inlelagen bör kunna tillämpas på avtalsvillkor som används av offentliga organ vidupphandlingsverksamhet. När upphandling sker för offentliga ändamål kansituationen ibland vara densamma som när upphandlingen utgör ett led inäringsverksamhet som bedrivs av offentliga organ. Jag har därför i och för sigförståelse för önskemålet att den nya lagen skall gälla även avtalsvillkor somuppställs vid upphandling för offentliga ändamål. I brist på utredningsunderlagär jag dock inte f.n. beredd att låta lagen omfatta sådana avtalsvillkor. Enligt utredningen bör den nya lagen innehålla sammaundantag som de som f.n. finns avtalsvillkorslag. Dessa undantaggäller villkor som används i verksamhet som står under tillsyn avbankinspektionen eller försäkringsinspekfionen. Mofivet till undantagen är attdessa myndigheter utövar viss granskning av de avtalsvillkor som används avföretag som står under deras fillsyn. Utredningen anser det naturligt attkontrollen och övervakningen också när det gäller den nya lagen anförtros åt denämnda tillsynsmyndigheterna. Denna uppfattning har i allmänhet lämnats utanerinran under remissbehandlingen. Frågan vilken myndighet som skall svara för granskningenoch prövningen av sådana avtalsvillkor inom bank- och försäkringsområdet somanvänds i konsumentförhållanden har behandlats av , som ansågatt denna avtalsvillkorsgranskning borde utföras av bankinspektionen och försäkringsinspekfioneninom resp. tillsynsområde (se prop. 1982/83:51, NU 16, rskr 95). När det gäller granskningen och prövningen av bankers ochförsäkringsbolags villkor i avtal mellan näringsidkare bör enligt min meningsamma regler gälla som på konsumentområdet. Som utredningen har föreslagil bördärför även i den nya lagen undanlag göras för villkor som används av företagvilka står under tillsyn av bankinspeklionen eller försäkringsinspekfionen. Uppgiften att besluta om förbud enligt den nya lagen skallenligt utredningens förslag ankomma på . Detta förslag harlämnats ulan erinran under remissbehandlingen. Också jag anser atl del ärnaturligt att denna uppgift läggs pä , som redan prövarärenden enligt avtalsvillkorslag, marknadsföringslagen (1975:1418) ochkonkurrenslagen (1982:729). Enligt lagen (1970:417) om marknadsdomstol m.m. (ändradsenast 1982:731) beslår domstolen av en ordförande, envice ordförande, fyra särskilda ledamöter och sex andra ledamöter. Av desärskilda ledamöterna deltar tre i ärenden om konkurrensbegränsning och en iärenden om marknadsföring och oskäliga avtalsvillkor. Ordföranden, viceordföranden och en av de särskilda ledamöterna för ärenden om konkur- 1983/84:92 13 rensbegränsningskall vara lagkunniga och erfarna i domarvärv. De två övriga särskildaledamöterna för ärenden om konkurrensbegränsning skall ha särskild insikt inäringslivets förhållanden. Den särskilda ledamoten för ärenden ommarknadsföring och oskäliga avtalsvillkor skall ha särskild insikt ikonsumentfrågor. Av övriga ledamöter utses tre bland företrädare för konsument-och lönlagarintressen och tre bland företrädare för företagarintressen. Avdessa ledamöter deltar vid handläggningen av varje ärende lika många frånvardera intressegruppen. Enligt utredningen bördomstolen i ärenden enligt den nya lagen ha samma sammansättning som vidprövning av ärenden om konkurrensbegränsning. Det innebär att del endast är densärskilda ledamoten för ärenden om marknadsföring och oskäliga avtalsvillkorsom inte deltar. Två av utredningens sakkunniga anser att inte heller deledamöter som företråder konsument-och lönlagarintressen bör delta imarknadsdomstolens handläggning av nu aktuella ärenden. Denna uppfattning delasav några remissinstanser, bl.a. hovrätten för . I övrigt harutredningens förslag emellertid fillstyrkts eller lämnats utan erinran underremissbehandlingen. För egen del anser jag detangeläget att de ledamöter som företräder konsument- och lönlagarintressen gesmöjlighet att påverka bedömningen även av ärenden om avtalsvillkor mellannäringsidkare. Som jag har nämnt ligger det också i konsumenternasintresse att detaljister och hantverkare har ett rimligt rättsskydd iförhållande till de bakre leden i distributionskedjan. Liksom i alla andraärenden inför bör alltså de ledamöter som företräderkonsument- och lönlagarinlressen della i ärenden om avtalsvillkor mellannäringsidkare. Vid handläggningen av dessa ärenden bör domstolen i övrigt ha samm.asammansättning som vid prövning av ärenden enligt konkurrenslagen. Regler omdetta bör tas in i lagen om marknadsdomstol m.m. Enligt1971 års avlalsvillkorslag förs talan vid om oskäligaavtalsvillkor i första hand av konsumentombudsmannen. Givetvis bör denne dockinte ges talerätt enligt den nya lagen. Däremot skulle det kunna övervägas altlåta någon annan myndighet föra talan enligt denna lag. Den som i så fallligger närmast lill hands är . Denna tanke haremellertid avvisats av utredningen, liksom av självunder remissbehandlingen. Inte heller någon annan remissinstans har förordat enlösning av detta slag. För egen del har jag inte någon avvikande åsikt i dennafråga. Enligt utredningensförslag bör ansökan om förbud enligt den nya lagen i stället kunna göras av ensammanslutning av näringsidkare eller av en enskild näringsidkare som erbjudsatt sluta avtal på det villkor som det är fråga om. Två av utredningenssakkunniga anser att en förutsättning för att en r*1983/84. Prop.1983/84:92 14 sammanslutning av näringsidkare skall få föra talan börvara att sammanslutningen eller dess medlemmar berörs av avtalet.Remissinstanserna har emellertid med några undantag lämnat ulredningens förslagi denna del utan erinran. Som jag har framhållit bör problemen med oskäligavillkor i avtal mellan näringsidkare i första hand lösas förhandlingsvägen.Dessa förhandlingar förs nalurligen av den näringsidkare mot vilken detaktuella villkoret har uppställts eller av den näringsidkarorganisation som hanlillhör. Om förhandlingarna inte leder till någon uppgörelse bör - somutredningen har föreslagit - både näringsidkaren själv och hans organisation hamöjlighet att ansöka hos om förbud för motparten i avtaletatt i fortsättningen ställa upp det aktuella villkoret. Frågan är emellertid om man i enlighet med ulredningensförslag bör gä längre och låta varje sammanslutning av näringsidkare fåtalerätt, alltså oberoende av om det aktuella villkoret har ställts upp motnågon medlem i organisationen. Under remissbehandlingen har hovrätten förVästra och ställt sig kritiska lill att enbranschorganisation som inte har någon som helst anknytning till ettavtalsförhållande skulle få föra talan. För egen del anser jag emellertid atten branschorganisation bör ha talerätt även när elt utomstående företag ibranschen har utsatts för ett villkor som enligt organisationen över huvudtaget inte bör förekomma. Atl en sådan talerätt skulle komma att missbrukasbehöver man enligt min mening knappast befara. Varje sammanslutning avnäringsidkare bör därför ha talerätt i fråga om avtalsvillkor som ennäringsidkare har ställt upp mot en annan näringsidkare. Innan den nya lagen börjar tillämpas måste näringslivetsorganisationer få skälig tid atl dels se över villkoren i de standardavtal somförekommer f.n., dels informera om den nya lagstiftningen. Med hänsyn tilldessa förhållanden bör lagen träda i kraft först . I likhet med utredningen anser jag att några särskilda övergångsbeslämmelserinte är nödvändiga. Genom den nya lagen tillförs en nyuppgift, nämligen att pröva villkor i avtal mellan näringsidkare. Enligt minmening finns det anledning att räkna med atl förekommande problem i storutsträckning kommer alt lösas genom förhandlingar mellan berörda parter ellerderas organisationer. Man kan därför på goda grunder utgå från att antaletärenden som förs lill enligt den nya lagen blir mindre änantalet ärenden som har förts dit enligt avlalsvillkorslag, dvs. 1983/84:92 15 Som själv har förklarat i sitt remissyttrande behöverdomstolen på grund därav inle någon förstärkning för att klara de nya ärendena. Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättatsförslag till 1. lag om avtalsvillkor mellan näringsidkare, 2. lag om ändring i lagen (1971:112) om förbud motoskäliga avtalsvillkor, 3. lagom ändring i lagen (1970:417) om marknadsdomstol m.m. Förslagen bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 4.' 4.1Förslaget till lag om avtalsvillkor mellan näringsidkare Omett villkor, som en näringsidkare ställer upp när han ingår eller avser altingå avtal med en annan näringsidkare, är att anse som oskäligt mot denne, kanmarknadsdomstolen förbjuda näringsidkaren att i fortsättningen ställa upp sammaeller väsentligen samma villkor i liknande fall. Ett sådant förbud kan ocksåriktas mot någon som är anställd hos näringsidkaren eller mot någon annan somhandlar på dennes vägnar. Förstaslyckel gäller inle villkor i verksamhet som slår under fillsyn av bankinspeklioneneller försäkringsinspeklionen. (Jfr1 och 2 §§ i utredningens förslag) Första stycket Lagengäller endasl avtalsvillkor som uppställs på den svenska marknaden. Villkor somsvenska företag ställer upp mot företag i andra länder kan alltså inte prövasenligt lagen. Däremot är lagen i princip tillämplig på villkor som elt företagi utlandet ställer upp mol svenska företag. I allmänhel är det dock inle möjliglatl använda några tvångsmedel för att upprätthålla ett förbud. Mednäringsidkare avses - liksom avtalsvillkorslag och i annan konsumenlrältsliglagstiftning - en fysisk eller juridisk person som yrkesmässigt driververksamhet av ekonomisk natur. Det krävs inte att verksamheten drivs i privaträttslig form eller i vinstsyfte. Detta innebär bl.a. att 'Bilagan har uteslutits här. Förslagel är likalydande med det som är fogat till propositionen. Prop.1983/84:92 16 bestämmelsen är tillämplig på statliga och kommunala organsom bedriver näringsverksamhet. Däremot blir lagen inte tillämplig på villkor iavtal som träffas med t.ex. en ideell förening och inte har samband med någonav föreningen bedriven näringsverksamhet. Inte heller gäller lagen avtalsvillkorsom konsumenter ställer upp mot näringsidkare. Del har inte uttryckligen angetts i lagtexten attnäringsidkarens handlande skall ligga inom ramen för hans yrkesmässigaverksamhet. Att en sådan avgränsning åsyftas torde ändå vara fullt klarl. Om ennäringsidkare exempelvis köper varor huvudsakligen för enskilt bruk, gällerlagen alltså inte. Han är då alt betrakta som konsument, ochkonsumentlagstiftningen blir i stället tillämplig. Enbart det förhållandet attnäringsidkaren har tänkt sig att ocksä använda varan för enskiltbruk hindrar dock inte att lagen kan åberopas. Som exempel kan nämnas delfallet att en taxiägare avser att använda en inköpt taxibil för privat bruk dedagar den inte är i yrkesmässig trafik. Avtalet om köpet av laxibilen får dåanses huvudsakligen ha träffats i hans yrkesmässiga verksamhet. Vid avtal om arbetsprestafion kan förhållandena varasådana att parterna -trots att de i avtalet formellt uppträder som tvånäringsidkare - i själva verket bör betraktas som arbetsgivare och anställd.Lagen blir då inte fillämplig på avtalet. Beträffande gränsdragningen mellanarbetstagare och näringsidkare kan hänvisas till utredningens betänkande (s.63-66). Lagen är, liksom avlalsvillkorslag, tillämplig påavtal om tillhandahållande av varor, tjänster eller andra nyttigheter. Somexempel kan nämnas avtal om försäljning av varor, om reparationer och service,om byggnadsentreprenader och om transporter. Andra exempel är avlal om leasingoch annan uthyrning av lös egendom. Lagen gäller också vid upplåtelse av nyttjanderåtttill fast egendom. Detta innebår bl.a. att lagen omfaltar hyres- ocharrendeavtal. Alt lagen gäller alla dessa typer av avtal överensstämmer med vadsom gäller enligt avtalsvillkorslag. Lagen gäller - till skillnad årsavtalsvillkorslag - inte bara då ett avtalsvillkor ställs upp av den part somerbjuder en vara, tjänst eller annan nyttighet utan även då villkoret ställsupp av den part som vill förvärva en nyttighet. Lagen gäller alltså l.ex.villkor som en detaljhandlare använder vid inköp av varor från tillverkareeller grossister, liksom villkor i avtal med underentreprenörer och friståendekonsulter. Andra exempel på fall där lagen kan bli tillämplig är avtal omagentur eller ensamförsäljningsrätt samt förlagsavtal och licensavtal. För att lagen skall bli fillämplig krävs att det oskäligavillkoret har tagils in i ett avtal mellan näringsidkare eller i vart fall attvillkoret har ställts upp av en näringsidkare mot en annan näringsidkare.Villkoret behöver alltså inte ha accepterats av den andre näringsidkaren. Deträcker dock inte att villkoret bara har förts på tal vid avtalsförhandlingarmellan parterna, utan det krävs att någon av parterna har påkallat attvillkoret tas in i avtalet mellan dem. Prop.1983/84:92 17 Under remissbehandlingen har den tanken förts fram att en organisafion,som i förhandlingar med en annan organisation om oskäliga avtalsvillkor inte lyckaskomma till ett fillfredsställande resultat, bör ha möjlighet atl påkallaprövning inför inte bara av använda utan även av planeradevillkor. En liknande tanke fördes fram vid fillkomsten av 1971 årsavtalsvillkorslag. Från näringslivets sida sades det då vara ett önskemål atlkunna på förhand få elt auktoritativt besked om huruvida etl visslavtalsvillkor var oskäligt eller ej (se prop. 1971:15 s. 77 ff). Detta önskemålavvisades vid det tillfället, och det finns inte anledning att i dettasammanhang införa en sådan möjlighet till en prövning utan någon anknytningtill en konkret situation. Det kan nämnas att rättegängsutredningen (Ju1977:06) enligt meddelade tilläggsdirekfiv (Dir 1981:47) har till uppgifi attöverväga om någon form av lagförklaringsinstitut bör inrättas i svensk rätt. Omelt sådant insfitut anses böra införas, kan det bli aktuellt att pröva även dennu berörda frågan. Prövningenav om ett villkor är oskäligt ankommer på . Frågor ommarknadsdomstolens sammansättning m.m. har behandlats i den allmännamotiveringen (avsnitt 2.3). När det gäller själva oskälighels-bedömningen kanhänvisas fill specialmotiveringen till 2§. Elt förbudav skall gå ut på att näringsidkaren inte i fortsättningenfår använda "samma eller väsentligen samma villkor". Omnäringsidkaren fortsätter att använda ett villkor som liknar det förbjudnavillkoret, skall del ske en prövning av om del föreligger en väsentligöverensstämmelse mellan villkoren. Denna prövning skall inte göras medutgångspunkt i en formell jämförelse av villkorens språkliga utformning. Detavgörande är i stället om det nya villkoret i fråga om sina rättsliga ochekonomiska verkningar är att anse som identiskt eller likvärdigt med detförbjudna villkoret. Om förbudel har grundats på atl elt villkor har utformatseller presenterats på ett vilseledande sått, fär jämförelsen gå ut på attundersöka om det nya villkoret kan antas ha väsentligen samma vilseledandeeffekt som det förbjudna villkoret. Ett förbudav gäller bara när villkoret används "i liknandefall". Det innebär att förbudets verkan begränsas till sådana situafionersom är likvärdiga med den som domstolen har prövat. Någon överträdelse av förbudelbehöver alltså inte föreligga, om näringsidkaren använder det aktuellavillkoret vid försäljning av ett annat slags vara än som avses med förbudet.Har domstolen prövat en försäljning av en fabriksny vara, är förbudet inteheller utan vidare tillämpligt vid försäljning av begagnade varor av sammaslag. Avser förbudet användning av etl vissl villkor vid försäljning av enstandardvara, gäller det i princip inte vid försäljning av en vara som hartillverkats efler köparens speciella önskemål. En annan omständighet som kanföranleda att en förnyad användning av villkoret inte faller under förbudel äralt priset på varan har sänkts. Huruvida en prissänkning skall ha sådan effektberor dock på vad slags villkor del är Prop.1983/84:92 18 fråga om och framför allt på om hartillmätt prissättningen betydelse vid oskälighetsbedömningen (sespecialmotiveringen till 2 §). Men även om så har varit fallet, kannaturligtvis inte en obetydhg prissänkning utan vidare medföra attnäringsidkaren kan använda det förbjudna villkoret. En omständighet som har stor betydelse vid bedömningen avom ett villkor är oskäligt gäller motpartens ställning. Som framgår av 2 §skall särskild hänsyn tas fill behovet av skydd för den näringsidkare som intaren underlägsen ställning i avtalsförhållandet. Det kan med hänsyn härtillifrågasättas om inte bör begränsa sitt förbud att gälla iförhållande till vissa näringsidkare. Vid tillämpningen av avtalsvillkorslag uppkommerknappast detta problem. Ett villkor som typiskt sett är oskäligt i ennäringsidkares avtal med konsumenter bör kunna förbjudas generellt, trots attmånga individuella konsumenter kanske har sådana insikter och sådan ekonomiskställning att de inte har behov av det skydd förbudet innebär. 1 storutsträckning torde man visserligen kunna handla på samma sätt även när detgäller näringsidkare. I vissa fall kan dock villkorets skälighet vara attbedöma på olika sätt beroende på motpartens förhållanden. Det är då önskvärtatt på ett tydligare sätt än genom en hänvisning till"liknande fall" anger förbudets räckvidd. Del bör ofta vara möjligtatt göra sådana preciseringar. Ett förbud mot villkor som ålägger enåterförsäljare att själv avhjälpa fel på sålda varor kan exempelvis begränsastill återförsäljare som inte har egen reparationsverkstad, och ett förbud motvillkor som ger en leverantör stor frihet vid val av leveranstidpunkt kanbegränsas fill dem som levererar varor av säsongbetonad karaktär. Påmotsvarande sätt kan ett förbud mot villkor som starkt förkortar reklamationslidenbegränsas lill varor som är avsedda att säljas vidare till konsumenter. Etl förbud av enligt lagen riktasformellt bara mot den näringsidkare som har varit svarandepart i förfarandetinför domstolen. Det ligger emellertid i sakens natur att förbudet reellt settfår effekt också i förhållande lill andra näringsidkare som får kännedom omdet. Dessa måste normalt anse det lämpligast atl i framfiden avhälla sig frånatt använda samma villkor. I all synnerhet gäller detta om talan har förts aven näringsidkarorganisation i en fråga av större principiellt intresse. Ett förbud av kan riktas inte bara motnäringsidkaren själv utan också mot den som är anställd hos näringsidkareneller i övrigt handlar på dennes vägnar. Denna möjlighel att rikta ett förbudmot annan än näringsidkaren själv överensstämmer med vad som gäller enligt 1971års avtalsvillkorslag och marknadsföringslagen. Bestämmelsen torde ha begränsad praktisk betydelse. Endasti undanlagsfall - närmast när del annars inle är möjligl att fä till stånd elleffektivt förbud - kan det vara motiverat att rikta ett förbud mot en anställdeller någon som handlar på näringsidkarens vägnar. Som exempel på fall där etl sådani Prop.1983/84:92 19 förbudkan komma i fråga kan nämnas att ett utländskt företag bedriver försäljning häri landet genom representanter som inte driver självständig rörelse utan är direkianställda i det utländska företagel. Det kan då vara praktiskt - och kanske denenda möjligheten att ge ett förbud effekt - att rikta förbudet mot denanställde. Tänkbart är också att det kan uppkomma behov av att rikta förbud moten anställd platsförsäljare som självständigt börjar använda avtalsvillkor varsskälighet kan sättas i fräga. Bestämmelsen ger också utrymme för att riktaförbud mot den som förmedlar ett erbjudande från någon annan (jfr 1 § andrastycket avtalsvillkorslag). Enhgt1971 års avlalsvillkorslag kan , när det finns särskilda skäl,meddela inierimislisklförbud för fiden till dess atl ett slutligt beslutföreligger. Delsamma gäller enligt marknadsföringslagen. I förarbetena lillden lagen har uttalats alt det knappast blir aktuellt alt meddela ett interimistisktförbud i andra fall än dä konsumentombudsmannen är sökande i ärendet. När detgäller tillämpningsområdet för den nu aktuella lagen torde det knappast finnasanledning att meddela ett interimistiskt förbud. Någon sädan möjlighet hardärför inte införts. Bestämmelsenöverensslämmer med 2 § avtalsvillkorslag. Inom bank- ochförsäkringsområdena finns särskilda tillsynsmyndigheter som bl.a. skallkontrollera de avtalsvillkor som används inom resp. myndighets fillsynsområde. Vidbedömningen av om elt avtalsvillkor är att anse som oskäligt skall särskildhänsyn tas till behovet av skydd för den som intar en underlägsen slällning iavtalsförhållandet. Förbudskall meddelas endast om det är påkallat från allmän synpunkt. (Jfr1 § andra stycket i utredningens förslag) Första stycket Detär knappast möjligt eller ens lämpligt att försöka ge några delaljan-visningarom och när ett visst villkor skall bedömas som oskäligt. Vid fillkomsten av1971 års avtalsvillkorslag var man också mycket återhållsam med preciseradeuttalanden om skälighelen hos olika villkor som används i avtal mellannäringsidkare och konsumenter. När del gäller avtal mellan näringsidkareinbördes finns det anledning att vara än mer försiktig, eftersom förhållandenaär mera mångskiftande än vid avtal mellan näringsidkare och konsumenter. I detföljande lämnas dock vissa allmänna synpunkter på de olika omständigheter som bör beaktas vid bedömningen av om ett Prop.1983/84:92 20 avtalsvillkor är oskäligt eller inte. Bedömningen skall ta sikle på om etl villkor typiskt settär otillbörligt mot sådana motparter i förhållande fill vilka det är avsett altanvändas. Det är en sådan typbedömning som måste ligga till grund för varjekonkret förbudsbeslut. Syftet är framför allt att man skall kunna ingripa motvillkor av standardkaraktär, särskilt sådana som förekommer i avtalsformulärmed vidsträckt användning. skall enligt lagen pröva innehållet iett vissl villkor som ingår i etl avtal. Vid bedömningen av det speciellavillkorets skälighet skall emellertid hänsyn tas till samtliga omständigheter.Varje villkor måste prövas i sitt sammanhang med övriga villkor i avtalet. Enföljd av delta är att ett och samma villkor kan vara att anse som oskäligt i etlvisst avtal, medan det bör godtas i ett annat avtal där nackdelarna medvillkoret uppvägs av fördelar i andra avseenden. Vissa villkor kan dock vara atlanse som i så hög grad oskäliga att de över huvud taget inte kan' godtas i elt sådaniavtalsförhållande som det är fråga om, oavsett avtalets innehåll i övrigt. Vid bedömningen av enskilda villkors skälighet är priseten av de omständigheter som skall beaktas som elt led i totalbedömningen. Tillskillnad från vad som gäller enligl avlalsvillkorslag innehållerlagtexten dock inte någon särskild anvisning om alt oskälighelsbedömningenskall ske med beaktande av vederlaget. En sådan utformning passar inte för allade typer av avtalssituationer som de nya reglerna skall kunna tillämpas på.