prop · G703187 · 1983-12-31 00:00:00 — Arbetsgruppen framhåller att ansvaret inteskall innebära någon inskränkning i socialnämndernas rätt och skyldighet attgöra utredningar. Bestämmelserna om förundersökning i RB och iförundersökningskungörelsen bör enligt arbetsgruppens förslag gälla itillämpliga delar. Själv vill jag förstframhålla att jag finner det klart att man inte bör ändra på principen attansvaret för åtgärder från samhällets sida i anledning av brott av barn under15 år normalt vilar på socialnämnderna. Därmed är emellertid inte sagt attnämnderna inte skulle kunna få hjälp av polisen med att verkställa utredningarom brott av barn . Jag fäster därvid framför allt avseende vid attden nuvarande ordningen av allt att döma ganska ofta får den konsekvensen attäven förhållandevis allvarlig brottslighet av barn i praktikeninte blir föremål för någon åtgärd från samhällets sida. Det har visserligenvarit omdiskuterat i vad mån ingripanden av samhället i sådana situationerverkligen medför några fördelar generellt sett. Den allmänna uppfattningentorde dock numera vara att det ofta ligger ett visst värde i att de unga idessa fall möts av en reaktion som markerar var gränsen går för vad som ärsocialt acceptabelt. Att detta i forsla hand bör vara en uppgift för föräldrar ellerandra vårdnadshavare hindrar inte att även samhället här har ett ansvar. Mycketofta torde ett förhör tillsammans med elt uppföljande samtal vara fullt lillräckligtsom reaktion, men i en del fall kan naturligtvis brottet ge en antydan om attmera fortlöpande hjälpinsatser behövs. Jaghar förståelse för att man från sida finner det främmande förverksamheten att ta befattning med utredningar om brott. Detta talar för attpolisens möjligheter att göra brottsutredningar i de situationer som diskuterashär bör utvidgas. Det kan ju i många fall le sig naturligt att brottsutredningargenomförs av samma samhällsorgan, oavsett i vilken åldersgrupp den misstänkteråkar befinna sig. En stor del av den brottslighet som det nu är fråga om ärerfarenhetsmässigt fö. av typen gängbrottslighet, dvs. den har ofta förövatsav flera ungdomar varav någon eller några kan vara . Vidare bör framhållas atten brottsutredning kan omfatta dels det till polisverksamheten hörandeförberedande spanings- och eftertorskningsar-bele som avser att klarlägga omnågot brott har förövats och om det föreligger skäl till misstanke mot någon,dels den utredning som äger rum sedan missianken riktats mot någon viss person.Såsom arbetsgruppen framhåller finns inte alltid någon bestämd gräns mellandessa stadier av polisens brottsutredning. Det ter sig därför ofta opraktisktmed en ordning som innebär att utredningar får skickas fram och tillbaka mellanpolismyndighet och socialnämnd då någon som utpekats som misstänkt Prop.1983/84:187 14 förnekar att ha haft med brottet att göra och utredningendärför behöver kompletteras. En sådan uppdelning av brottsutredningen mellanpolis och socialnämnd är, såsom också framhållits av RÅ vid remissbehandlingenav arbetsgruppens promemoria, ägnad att medföra ineffektivitet och tung-roddhet. Ytterligare en omständighet som man bör hålla i minnet äratt anmälningar om brott normalt görs till polisen. Polisen är den myndighetsom i sin övervakningsverksamhet är närmast till att upptäcka att ett brott harbegåtts. Det bör därför såsom arbetsgmppen påpekar påskynda handläggningen, ompolisen på eget ansvar får sätta igång en utredning. En viktig synpunkt ärockså att polispersonalen har utbildning för uppgiften även i den månutredningen innefattar annat än förhör med den misstänkte. Förmågan att görastraffrättsliga bedömningar får antas vara större hos polispersonal än hossocialarbetare, något som kan vara av värde för den unge särskilt om hansinblandning inte alls har varit brottslig. Jag är medveten om att det är en utomordentligt svår ochkänslig uppgift för polisen att genomföra utredningar som rör barn. De skäl somjag redovisat är emellertid så starka att jag liksom remissinstansernaanser mig kunna biträda arbetsgruppens överväganden till den del dessa lederfram till att polisen bör få ökade befogenheter att verkställa utredningar ide nu avsedda fallen. Arbetsgruppen har föreslagit att brottsutredningar i dessasituationer bör göras i förundersökningens form. Såtillvida delar jag gruppensuppfattning att jag finner det klart att vissa av bestämmelserna i 23 kap. RB iprincip bör gälla även när brottsmisstankar riktas mot den som är ,dock naturligtvis med vissa modifieringar med hänsyn till att del rör sig ombarn. Som arbetsgruppen framhåller kommer utredningen till övervägande del attutgöras av förhör med det barn som är misstänkt. Till detta kan komma förhörmed andra delaktiga. Behövs utredning av annat slag bör hinder härför i principinte möta. Jag vill emellertid redan här slå fast att jag finner detmindre lämpligt att beteckna de utredningar som behöver göras i nu aktuellafall som "förundersökning". En förundersökning syftarju till attutreda vem som skäligen kan misstänkas för ett brott och om det föreliggertillräckliga skäl för åtal. Därvid måste preliminär ställning tas tilluppsåtsfrågor, brottsrubricering och andra spörsmål av rättslig natur. 1 de fall som det här gäller är sådana ställningstagandensom regel inte behövliga. För socialnämnden - som skall pröva frågan omeventuella hjälpinsatser med utgångspunkt i en helhetsbedömning av barnetssituation - är det normalt tillräckligt att det händelseförlopp i vilket barnethar tagit del blir närmare klarlagt. Huruvida barnets handlande formellt skulleha betraktats som ett brott, om det varit fråga om en straffmyndig person, ochhur detta i så fall skulle ha rubricerats är däremot i princip ovidkommande.Från barnets synpunkt får det dessutom betraktas som mindre lämpligt att Prop.1983/84:187 15 man från polisens eller åklagarens sida tar uttryckligställning till sådana frågor. Generellt bör i fråga om utredningar beträffandebrott av barn gälla, att utredningen aldrig skall drivas längre än vad som ärpåkallat med hänsyn till dess syfte. Jag villvidare understryka att intresset av atl en utredning kan genomföras givetvismåste vägas mot de påfrestningar som utredningen kan medföra för barnet. Jagåterkommer till detta i det följande men vill redan nu framhålla att personellatvångsmedel som häktning, anhållande och reseförbud av uppenbara skäl inte börkomma i fråga. Användande av andra tvångsmedel kommer jag atl diskutera närmarei det följande (avsnitt 2.5). 2.3 Avgränsningen av polisens utredningsbefogenheter Mitt förslag: Utredning genom polisens försorg rörandebrott av barn får - vid sidan av de fall då det är tillåtet - ske när enutredning är av betydelse för att avgöra behovet av socialnämndens insatserrörande barnet. Någon utredning skall dock som regel inte inledas om barnetinte fyllt . Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer i princip med miltförslag (promemorian s. 117 - 121). Remissinstanserna: Många remissinstanser som har berörtfrågan lämnar arbetsgruppens förslag ulan erinran. Främst från åklagarhåll harman dock utlrycki tveksamhet till tanken au polisens befogenheter attverkställa utredningar i vissa fall skall vara heli sammankopplade medsocialnämndens behov. RÅ föreslår att det också skall ställas upp ettkrav på att broiiet skall vara av en viss svårhcisgrad. Andra remissinstanserhar liknande synpunkter. Skäl för mitt förslag: Enligt gällande räll har polisenvissa befogenheter att hålla förhör med barn som inte uppnått siruffbarhetsåldern.Har en straff-myndig medverkat i brottslighet, kan det sålunda vara nödvändigtatt höra barn för alt kunna bedöma den äldres brottslighet. Även ivissa andra fall. då det är av särskild vikt atl erhålla uppgifter av barnet angåendegärningen och dessa uppgifter ej lämpligen kan erhållas på annat sätt än genomförhör med barnet, kan del erfordras atl polisförhör äger rum. Som exempelnämns i förarbetena till förundersökningskungörelsen att det. när en minderårigbragt annan om livet eller vållat brandskada, kan vara av stor vikt att erhållanärmare kännedom om hur gärningen utförts för att kunna fastställa dödsorsaken ellerbrandens uppkomst och vidare föriopp. eftersom detta i sin tur kan varaavgörande för bedömandet av vissa försäkringsfrågor. 1983/84:187 16 Avgränsningenav polisens befogenheter i nu nämnda hänseenden har kommit till uttryck i 15 §första stycket förundersökningskungörelsen. Där sägs att, om det förekommeranledning att anta att brottslig gärning blivit begången av barn som ej fyllt15 år, förhör inte får hållas med barnet annat än för att utröna huruvida någonsom uppnått nämnda ålder är delaktig eller för att efterforska gods som åtkommitsgenom brottet eller om det eljest är av särskild vikt att erhålla uppgifter avbarnet angående gärningen samt dessa uppgifter ej lämpligen kan erhållas påannat sätt än genom förhör med barnet. Sådana förhör får enligt andra stycket isamma paragraf inte hållas utan särskilt medgivande av undersökningsledaren. Iövrigt gäller enligt förarbetena för dessa förhör att de bör hållas i denordning som är föreskriven för förhör under förundersökning, dvs. RB, och att dessutom de allmänna föreskrifterna angåendetillvägagångssättet vid förhör med barn, dvs. 16 - 19 §§förundersökningskungörelsen, skall tillämpas. Vid sidan av formliga förhör fårpolisen ställa frågor till barnet, om det är absolut nödvändigt för att få redapå om barnet har begått gärningen (15 § tredje stycketförundersökningskungörelsen). Sådana mycket kortfattade förhör torde fåbegagnas för att spaningsverksamheten hos polisen skall underlättas, dvs. föratt man skall få underlag för att bedöma om spaningsverksamheten kan avbrytaseller skall fortsätta. Arbetsgruppenföreslår att det, vid sidan av de förutsättningar som gäller för att polisenskall få höra barn , som en ny förutsättning införs attundersökningen har betydelse för socialnämnden. Enligt förslaget skall alltsåundersökning rörande brottet ske 1) om det kan antas ha betydelse försocialnämndens handläggning av ärende rörande barnet, 2) om det behövs för attklarlägga huruvida någon som fyllt har tagit del i brottet, 3) om detbehövs för att efterforska gods som åtkommits genom brottet och 4) om detannars är av särskild vikt att undersökningen äger rum. Som en allmänbegränsning i fråga om barn som inte fyllt föreslås att undersökning fårske endast om det föreligger synnerliga skäl. Ilikhet med arbetsgruppen anser jag det naturligt att en ny befogenhet förpolisen att inleda utredningar anknyts till utredningens betydelse för socialnämnden.Jag kan också i princip ansluta mig till de överväganden arbetsgruppen gjort idenna fråga. Det innebär att polisen primärt bör kunna göra bedömningen av omförutsättningar för att påbörja en utredning föreligger. bördock underrättas om att en utredning har inletts, och delsamma börgälla barnets vårdnadshavare, om inte särskilda skäl talar mot det. begära att en utredning görs, måste man naturligtvis frånpolisens sida utgå från att en utredning har betydelse för nämnden. Jag anser det överflödigtatt ställa upp något krav på att brottet skall vara av viss svårhetsgrad.Självfallet har i enlighet med vad arbetsgruppen konstaterat den brottsligahandlingens straffvärde ett visst inflytande på frågan om utredningen kanantas, ha betydelse för socialnämnden. Prop.1983/84:187 17 undersökningframstår naturligtvis typiskt sett som viktigare ju allvarligare ett brott är. Debrott som i första hand bör föranleda utredning är enligt min mening överlagdabrott mot person eller egendom och brott som vittnar om en hög grad avhänsynslöshet eller grov tanklöshet i fråga om andra människors liv, hälsaeller egendom liksom över huvud taget brott som med hänsyn till sin karaktärgör det sannolikt att behov av hjälpinsatser föreligger. Narkotikabrottslighetoch brott som har samband med sådan brottslighet tillhör givetvis mycket oftaden kategorien. Genomgående bör man hålla i minnet att det i första hand äromsorgen om barnets bästa som bör beaktas vid ställningstagandet. Att märka ärockså att brottets svårhetsgrad bara är en av de omständigheter somsocialnämnden har att beakta vid den helhetsbedömning av barnets situation somligger till grund för nämndens överväganden angående eventuella särskildahjälpinsatser. I fråga om den närmareutformningen av en bestämmelse om att utredning skall få göras när den är avbetydelse för socialnämnden återkommer jag i specialmotiveringen. När detgäller övriga grunder för att inleda utredningar ansluter jag mig tillarbetsgruppens förslag, som i den delen i sak överensstämmer med 15 § förstastycket förundersökningskungörelsen. Jaganser i likhet med arbetsgruppen att särskild restriktivitet måste iakttas närdet gäller att överväga om en utredning skall få äga rum om brottsmisstankarriktas mot ett barn som inte fyllt . Att helt undanta barn i så låg ålderfrån bestämmelsernas tillämpningsområde framstår av olika skäl som mindrelämpligt, men jag delar arbetsgruppens uppfattning att utredning i dessa fallbör få äga rum endast om det finns synnerliga skäl. Enligtarbetsgruppen torde förslaget kunna genomföras inom ramen för redantillgängliga resurser både hos polismyndigheter och hos socialförvaltningar.Några remissinstanser har ansett att vissa resursförstärkningar erfordras. Genomförs mitt förslag,innebär detta att polisen får utvidgade befogenheter i fråga om utredning avbrott som har begåtts av barn. I rådande statsfinansiella läge kan någraresursförstärkningar inte påräknas för det här aktuella ändamålet. 1 vad mån deutredningar som det här gäller kan genomföras inom ramen för de nuvaranderesurserna blir en fråga som får lösas i den ordning som gäller för polisensprioriteringar i allmänhet. Den förestående organisationsreformen inompolisväsendet (jfr prop. 1983/84:89) innebär att medborgarrepresentanterna ipolisstyrelsen får starkt inflytande i dessa frågor. Bl.a. av de skäl som har angettsnyss är det inte lämpligt att göra utredningarna obligatoriska. Såsomarbetsgruppen konstaterat bör polismyndigheten och socialnämnden samråda ochdra upp de närmare riktlinjerna för verksamheten innan man inom ettpolisdistrikt mer systematiskt börjar att utreda brott av misstänkta under 15år. Självklart är det lämpligt om polismyndigheten och 2 1983/84. 1983/84:187 18 socialnämndenredan före reformens ikraftträdande kommer överens om hur kontakterna skalLtasmellan myndigheterna när ett fall blir aktuellt liksom om de rutiner i övrigtsom bör tillämpas. Jagvill i det sammanhanget tillägga att jag för min del tror att det kanvisa sig lönsamt att satsa på åtgärder från polisens sida niir det gäller brottav minderåriga. Vad det handlar om är ofta atl på ett tidigt stadium söka brytaen utveckling, som annars med tiden kan bli dyrbar både för den enskilde ochför samhället. Ansvaretför en utredning som påbörjats och bedrivs inom polismyndigheten bör ligga hosundersökningsledaren. Om emellertid utredningen har påbörjats på begäran avsocialnämnden och nämnden därefter förklarar att den inte önskar attutredningen fullföljs, måste undersökningsledaren ta hänsyn till detta. I detfallet blir ett sådant ställningstagande från nämndens sida bindande förpolismyndigheten. Undersökningsledarenbör också innan han eller hon beslutar om undersökning och förhör särskiltbeakta om det gått sedan gärningen begicks. Ju som harpasserat, desto mindre angeläget blir del att inleda undersökningen eftersom,enligt vad som allmänt hävdas, barnets möjligheter att förstå att samhällsreaktioneninträffar på grund av brottet då minskar. Enligtmin uppfattning bör naturligtvis sekretess även gälla för utredningar somberör barn. Att sekretess kommer att gälla för dessa utredningar följer av 9kap. 17 § sekretesslagen (1980: 100). 2.4Skyndsam handläggning m. m. Mittförslag: Skyndsamhet skall iakttas i fråga om utredningar som gäller brott avbarn. Några bestämda tidsfrister för utredningarna hos polismyndighet ellersocialnämnd föreskrivs dock inte. Förhören hos polisen bör såvitt möjligtutföras av poliser som har erfarenhet av och särskild fallenhet för uppgiftenatt hålla förhör med barn. Som regel skall en företrädare för närvara. Arbetsgruppensförslag: Överensstämmer med mitt förslag (promemorian s. 130 och 131). Remissinstanserna:De flesta remissinstanser som berört frågan instämmer i vikten av en skyndsamhandläggning och tillstyrker arbetsgruppens förslag eller lämnar det utanerinran. En remissinstans anser att bestämda tidsfrister för utredningarna börföreskrivas. Socialberedningen framhåller att frågan hur man skall åstadkommaen samhällsreaktion som framför allt inträffar snabbt och uppfattas somkonsekvent är den mest angelägna uppgiften när det gäller att effektiviseraarbetet med de unga lagöverträ- Prop.1983/84:187 19 darna.Polisstyrelsen i Karishamns polisdistrikt uttalaratt handläggningstiderna f n.är helt oacceptabla och att ungdomar ofta hinrter med att dra på sig omfattandekriminalitet innan någon myndighetsreaktion förmärks. Skalför mitt förslag: Allmänt gäller att särskild skyndsamhet skall iakttas vidbehandlingen av frågor om brott av ungdomar. Enligt LUL gäller sålunda elt skyndsamhetskravvid behandlingen av mål mot den som inte fyllt och vid handläggningen avfråga om beslut om åtalsunderiåtelse beträffande unga . yttrande i sådana frågor skall avges skyndsamt. Arbetsgruppen föreslårinte några bestämda tidsfrister för de nya utredningarna hos polismyndigheteller socialnämnd. Arbetsgruppen framhåller att utredningar med barn måstegenomföras med största skyndsamhet och att bästa sättet att åstadkomma dettaförmodligen är att organisera verksamheten på lämpligt sätt. Arbetsgruppensöverväganden och förslag rörande hur verksamheten bör organiseras är i huvudsakföljande. Särskilda ungdomsrotlar eller grupper hos polisen bör underlätta attbrottsmisstankar mot unga utreds snabbt. Vid sådana rotlar eller grupperbehöver dessa ärenden inte rutinmässigt konkurtera med andra. Även denpersonkännedom som utredarna vid sådana enheter kan få bör kunna bidra till attförkorta handläggningstiderna för polisens undersökningar. I mindrepolisdistrikt kan det knappast finnas vare sig behov av eller möjlighet tillatt inrätta särskilda rotlar eller grupper för ändamålet. Om det i dessadistrikt finns någon eller några utredare med särskild uppgift att utredaungdomsbrott, bör det emellertid kunna bidra till att förkortahandläggningstiderna. Vid ungdomsrotlarna ellermotsvarande bör polismän med särskilt intresse och fallenhet för uppgiftenarbeta. Arbetsgruppen rekommenderar också en organisation inomsocialförvaltningen som gör att en representant för socialnämnden som regel kanvara med vid polisförhöret. Vid förhöret hos polisen kan mycket komma fram sominte skulle komma fram vid ett senare samtal med en utredare hos socialnämnden.Genom att en socialtjänsteman är med vid polisförhöret vet han eller hon vadsom har sagts och behöver inte lita till andrahandsuppgifter. Den unge och hansvårdnadshavare vet härigenom också vad socialtjänstemannen har för informationer. Enligt arbetsgruppen börsocialnämnden ge barnet och vårdnadshavaren möjlighet till ett uppföljandesamtal. Samtalet bör hållas i omedelbar anslutning till polisförhöret medansaken fortfarande känns aktuell. Ett uppföljande samtal kan ses som ett ledsåväl i socialnämndens uppsökande och informerande verksamhet som i dessskyldighet att inleda utredning när någon åtgärd av nämnden kan komma i fråga.Om vårdnadshavaren inte har varit med vid förhöret, måste han eller hon efterförhöret underrättas om vad som har hänt. Om barnet eller barnets familj sedantidigare har Prop.1983/84:187 20 kontakt med en ijänsieman vid socialförvaltningen, bördenne vara med vid förhöret. kan det dock. enligt vad gruppen påpekar,vara svårl eller omöjligt för en sådan tjänsteman att närvara i denutsträckning som är önskvärd. För att socialnämnden skall kunna vara representerad vidförhören och kunna tala med barn och föräldrar i omedelbar anslutning lillförhören, kan enligt arbetsgruppen en lösning vara ett joursystem. Alt getillgång till sociala tjänster även utom kontorslid utgör en uiomordenlligl viktiguppgift för en fungerande socialtjänslorganisation. Behoven kan skifta efterolika lokala förhållanden och är knappast desamma i sioisladsomiäden som iglesbygd. Den närmare utformningen av jourverksaniheien måsie därför bliberoende av de lokala förhållandena. I den mån jour kan ordnas genom samarbetemellan flera kommuner är det väsenlligl all denna möjlighet tas till vara. Det är enligt min mening av grundläggande vikl attförhören hos polisen anförtros åt befattningshavare med siirskild erfarenhetoch fallenhet för uppgiften att hålla förhör med barn. Jag vill här peka på allåtskilliga polismän har stor erfarenhet av arbete med barn ochungdom och atl utbildning när del gäller förhör med barn numera ingår igrundkursen vid . Det är angeliigel all man från centralt hållnoga följer verksamheten så all eventuella ytterligare utbildningsbehov uppmärksammas. Angelägel är naturligtvis också att utredningarna både hospolis och socialnämnd handläggs ytterst skyndsamt. Delta vitsordas ocksåallmänt av remissinstanserna. Liksom arbetsgruppen anser jag del dock onödigtalt ange någon bestämd lidsgräns i författning. Jag anser det också vara av sior vikl att en företrädareför socialnämnden liksom naturligtvis som regel barnets vårdnadshavare - ärnärvarande vid förhör hos polisen. Den som företräder har ensärskilt viktig roll när det gäller förhör som äger rum enligl den nya grundsom förordats under avsnitt 2.3. Enligl min mening är det därför mycketvärdefullt om socialnämnden genom lämplig beredskap ser till all personal frånsocialtjänsten kan närvara vid förhören. företrädare kan jubestämma att förhöret skall avbrytas, om han eller hon anser att vad som kommitfram är tillräckligt för att skall kunna ta ställning.Företrädare för socialnämnden får då också möjlighet all vid behov ställa uppnär den unge inte längre behöver stanna kvar för förhör men han eller hon intehar någonstans atl ta vägen. De lösningar arbetsgruppen förordar för att få lill stånden ändamålsenlig och snabb handläggning har genomgående fått ell positivtmottagande av remissinstanserna. Del förtjänar nämnas atl det vid någrapolisdistrikt redan nu har tillskapats särskilda ungdomsenheter eller avdelatsviss personal för att utreda brott av unga. Så är fallet i Stockholm.Göteborg, , , , och . Prop.1983/84:187 21 den föreslagna, med ungdomsrotel och social jourgrupp, harlillämpals bl.a. i . Erfarenheterna av denna ordning är goda.Möjligheterna till omorganisation på säll som föreslås blir naturligtvis påbåde den statliga och den kommunala sidan beroende av lokala förhållanden. Ifråga om polisväsendet bör erinras om alt sedan andra etappen av den förulberörda organisationsreformen på polisområdel är genomförd (jfr prop. 1983/84:89). de lokala polisstyrelserna får slarki ökad frihet alt bilda rollar ellergrupper för exempelvis sådana ändamål som avses . allt i den mån detta bedömssom påkallat utifrån de lokala förhållandena. 2.5.1 Hämtning och medtagande till jörliör Mitt förslag: Polis och åklagare får befogenhet alt anviindainslilulen hämtning och medtagande lill förhör enligt 23 kap. RB även vid misstankeom brott av den som inle fyllt . Arbetsgruppens förslag: Överensstämmer med milt förslag(promemorian s. 131-135). Remi.ssinstanserna: De remissinslanser som lagil uppfrågan ställer sig överlag positiva till förslaget, utom Föreningen som uttryckt tveksamhet. Skäl för mitt förslag: Del är en allmän medborgerligskyldighet all stå lill förfogande för förhör under förundersökning (23 kap. 6 SRB). Skyldigheten gäller såväl den som misstänks för brottet som vittnen;målsägande eller andra. Skyldigheten omfattar också den som inle har fyllt 15år, i vart fall då denne inte själv är misstänkt för brolt. Om den misstänkteinte har uppnått straffbarhetsåldern skall, såsom jag redogjorde för tidigare (avsnitt 2.2), förundersökning i regel inte inledas.