prop · G703197 · 1983-12-31 00:00:00 — En konvenfionsstat kan göraförbehåU beträffande behandlingen av dem som på grund av sin psykiska statusinte kan göras ansvariga för brottet. Konventionenerbjuder alltså två olika förfaranden, "fortsatt verkställighet" (continuedenforcement) och "påföljdsomvandling" (conversion of sentence). Enkonventionsstat kan enligt art. 3.3 avge en allmän förklaring att statenutesluter tillämpning av den ena eller andra av de båda procedurerna. 10 regleras formerna för fortsatt verkställighet. Verkställighetslandetskall därvid vara bundet av den rättsliga karaktären och längden av den påföljdsom bestämts i domslandet. Om påföljden emellertid inte går att förena medverkställighetslandets lagstiftning eller om dess lagsiiftning kräver det, fårverkstäUighetslandet genom beslut av domstol eller admi- 1983/84:197 43 nistrativmyndighet tillämpa en påföljd enligt den egna lagstiftningen för ett liknandebrott. Den påföljden skall så långt som möjligt motsvara den i domslandetådömda påföljden och får inte innebära en skärpning av denna men inte hellertiU sin längd överskrida straffmaximum i domslandet. Den procedur som ienlighet härmed kallas "fortsatt verkstäUighet" är uppenbarligenavsedd även för fall då verkställigheten påbörjas först i verkställighetslandet. 11 ges bestämmelser angående påföljdsomvandling. Själva procedurenförutsätts vara reglerad i verkslällighetslandets lag. Verkställighets-landetskall emellertid vara bundet av den bevisprövning som har gjorts i domen. Enfrihetsberövande påföljd får inte förändras till böter. Den tid som den dömdehar avtjänat skall avräknas när längden av en frihetsberövande påföljdbestäms. Den dömdes situafion får inte försämras och påföljden skall inte varabunden av straffminimum i verkställighetslandet beträffande det aktuellabrottet. Om proceduren äger mm efter det att den dömde förts tillverkställighetslandet, skall detta land sörja för atl han i avvaktan på att dengenomförs hålls i häkte eller på annat sätt säkerställa hans närvaro. 12 får varje stat bevilja nåd, amnesti eller omvandling av påföljden ienlighet med sina grundlagar eller annan lagstiftning. Endast domslandet fåremellertid enligt art. 13 besluta om ny prövning av domen. Verkställighetslandetskall enligt art. 14 avsluta verkställigheten sä snart den får besked om någotbeslut eUer åtgärd i domslandet som innebär atl påföljden kanverkställas. 15 ges bestämmelser om informafion från verkställighetslandet tilldomslandet rörande verkstäUigheten. 16 ges bestämmelser om transitering genom konventionsstats område av dömdapersoner som enligt konventionens bestämmelser skall avtjäna straff i någonannan konventionsstat. 17 fmns bestämmelser om språk och kostnader. Art.18-25 slutligen innehåller regler om undertecknande och ikraftträdande, omtillträde för stater utanför och i övrigt om konventionenstillämplighet och mm, om förhåUandet till andra konvenfioner och om bl.a. förbehåll m. m. 4 Överväganden och förslag 4.1Sveriges tillträde till överförandekonventionen TUlföljd bl.a. av de allt livligare kommunikationerna meUan länderna ochbrottslighetens ökade rörlighet inträffar det allt oftare att brott begås i enannan stat än den där gärningsmannen har sitt hemvist. För svensk delåterspeglas detta bl. a. av att en inte oväsentlig andel av de intagna i vårakriminalvårdsanstalter är utlänningar som inte är kyrkobokförda i . 1983/84:197 44 Detförekommer också att svenska medborgare är berövade friheten i utländskafängelser. F. n. fmns i utomnordiska häkten och fängelser såvitt känt etttrettiotal svenska medborgare som är häktade eller avtjänar frihetsstraff.Strafftiden varierar i dessa fall mellan och . Brottslighetens ökadeinternationalisering har skapat behov av ett intensifierat samarbete mellanstaterna när det gäller olika brottsbekämpande åtgärder, däriblandverkställighet av ufiändska brottmålsdomar. Inom förekommer sedangammalt ett långtgående samarbete i fråga om domsverksställighet som reglerasgenom enhetlig lagstiftning. För del är huvudbestämmelserna om dettasamarbete som nämnts intagna i NVL. Det nordiska samarbete som grundas pä dennalag omfattar verkställighet av böter, ordinärt frihetsstraff, förverkande pågmnd av brott samt anordnande av övervakning av villkorligt dömda ochvillkorligt frigivna (se avsnitt 2). Under en följd av år harvidare inom bedrivits arbete på att få till stånd en omfattandesamverkan mellan medlemsstaterna på brottsbekämpningens område. Verksamhetenhar haft som mål att åstadkomma att medlemsstaternas resurser för hindrande ochbeivrande av brott blir utnyttjade på bästa möjliga sätt. Den har dessutomsyftat till att tiUvarata den brottsliges rättigheter och främja hansåteranpassning. Europarådetsarbete på detta område har lett fram till en rad konventioner som hartiUträtts av . tillkom en konvention om utlämning för brott, somratificerades av . Bestämmelser om rättshjälp i brottmål finns iden s.k. rättshjälpskonventionen , som för del trädde ikraft . Den innehåller regler om samverkan beträffande delgivning,bevisupptagning och vissa andra bevisfrämjande åtgärder. I 1964 årstrafikbrottskonvenUon, som också har tillträtts av , finns bestämmelserom samverkan för bl.a. lagföring i fråga om vägtrafikbrott. har vidareanslutit sig till övervakningskonvention, brottmålsdomskonvention,lagföringskonvention och terrorismkonvention. Av de nu berördakonvenfionerna är det i främsta mmmet brottmålsdomskonventionen ochövervakningskonventionen som reglerar samarbete i fråga om domsverkställighet.Enligt brottmålsdomskonventionen och den med anledning av tillträdetill den konventionen antagna IVL kan som framgått av den tidigareredogörelsen åta sig att efter framställning verkställa en brottmålsdom som harmeddelats i någon konventionsstat och som avser frihetsberövande påföljd,böter eller förverkande. Det är också möjligt att från svensk sida begäraverkställighet i annan konventionsstat av frihetsberövande påföljd, böter ellerförverkande som har ådömts här i landet. IVLerbjuder möjlighet att förordna om överflyttning av verkställighet även iförhållande uU en stat som inte har anslutit sig tUl brottmålsdoms- Prop.1983/84:197 45 konvenfionen,såvida har ingått överenskommelse med staten omverkställighetssamarbete. När synnerliga skäl föreligger kan regeringenslutligen under vissa förutsättningar förordna att verkställigheten av frihetsberövandepåföljd skall överflyttas i visst konkret fall utan alt generellöverenskommelse med den främmande staten föreligger. Enligtden med anledning av tiUträde tiU övervakningskonven-fionen antagnalagen (1978:801) om internafionellt samarbete rörande kriminalvård i frihetkan en utländsk brottmålsdom som innebär kriminalvård i frihet verkställas iSverige. Vidare kan en svensk dom på skyddstiUsyn som meddelas någon medhemvist utomlands verkställas utomlands i den dömdes hemland. Motsvarandegäller i fråga om övervakning efter villkorlig frigivning (se avsnitt 2). Vidfillkomslen av brottmålsdomskonvenfionen ställdes stora förhoppningar pådenna. Det måste emellertid konstateras att dessa förhoppningar knappast harinfriats. Konventionen har tillämpats ytterst sparsamt. Huvudskälet äratt så få stater ännu har ratificerat konventionen. Fömtom de skandinaviskaländerna har bara , och tillträtt konvenfionen. IförhåUandet mellan , och har konventionen haft mycketbegränsad betydelse med hänsyn fill det enhetliga system som redan tidigarefanns på det nordiska planet. Det kan f ö. anmärkas att inte hellerövervakningskonventionen har fått någon egentlig praktisk tillämpning försvensk del. Frånsvensk sida har i oUka sammanhang inom kraftigt understmkits viktenav att brottmålsdomskonventionen ratificeras av flera stater. När arbetet påden nya konventionen om överförande av dömda personer inleddes, uttrycktes visstveksamhet frän svensk sida. Därvid framhölls bl. a. den olägenhet som det kantänkas innebära att två europa-rådskonventioner reglerar i huvudsak samma ämne.Gentemot detta har anförts att flera stater tvekar att ratificerabrottmålsdomskonventionen eller bedömer della som otänkbart dels med hänsynlill all den föreskriver en rätt komplicerad procedur och därmed förutsätterelt omfattande internt lagstiftningsarbete, dels därför att konstitufionellaskäl i vissa faU lägger hinder i vägen. Man har därför ansett att en nykonvention med annorlunda uppbyggnad ökar fömtsättningarna att få tiU stånd ettfungerande samarbete mellan europarådsstaterna på det aktuella området. Angelägenheten av attsamarbetet beträffande överförande av straffverkställighet mellan ochfrämmande stater förbättras har bl. a. framhåUits i den svenskariksdagen. har sålunda behandlat motioner med önskemål om attutlänningar som döms i i större utsträckning än f. n. bör kunna avtjänafrihetsstraff i sina hemländer. Därvid har framhåUit all det bl. a.från humanitära synpunkter kan vara av värde att en i dömd utlänningfår möjlighet att avtjäna straffet i sitt hemland. Det har från sidaunderstmkits all del sagda i synnerhet gäller i förhåUande till länder som harlikartade rättssy- Prop.1983/84:197 46 slem.-Beträffande andra länder kan det enligl finnas anledning fillförsiktighet. Bl.a. måste beaktas skiUnader i fråga om den vård och behandlingsom förekommer (JuU 1981/82:44 s. 9, 1982/83:25 s. 10). Motdenna bakgmnd finns det naturligtvis anledning att se positivt på varje åtgärdsom kan förbättra det internationella samarbetet på det aktuella området.Tidigare erfarenheter beträffande europarådskonventioner av näraliggande slag -inte bara brottmålsdomkonventionen utan ocksä övervaknings- ochlagföringskonventionerna - ger dock anledning räkna med att det kan taförhållandevis innan den nya konventionen fär praktiskgenomslagskraft. I en del hänseenden har den också fått en annan utformning änman från svensk sida skulle ha önskat. 1 synnerhet gäller detta detobligatoriska krav som ställs upp på samtycke frän den dömdes sida somfömtsättning för att straffverkställigheten skall fä överföras. Från svensksida har hävdats att det åtminstone vad gäUer utländska intagna som jämtefängelse har dömts till utvisning skulle vara en fördel om straffverkställighetenkunde föras över oberoende av samtycke, men dessa synpunkter har inte vunnitgehör. Närman bedömer värdet av den nya konventionen måste också beaktas risken att denföranleder ytterligare dröjsmål när det gäller ralificering av den äldre konventionen,som i sig har ett större tUlämpningsområde eftersom den ocksä är tillämplig påbötesstraff och eftersom den inte kräver att den dömde samtycker tillförfarandet. Det har visserligen från svensk sida med skärpa understrukits attden nya konventionen inte bör få tas till intäkt för något sådant dröjsmål, menfarhågor i detta hänseende torde inte vara obefogade. Ävenom det alltså av olika skäl finns anledning att bedöma den nya konventionensvärde med viss försiktighet, torde det stå klart alt den kan komma att UUträdasav fler europarådsstater än dem som har tillträtt brottmålsdomskonventionen. Avsärskilt värde är att tillträde kan förväntas ske också av och . Detkan i anslutning härtill nämnas atl det under förberedelsearbetet inför om förebyggande av brott och behandhng av brottslingar harutarbetats ett modellavtal i det nu aktuella ämnet som huvudsakligen bygger påden nya europaråds-konvenUonen. I en del hänseenden får den nya konventionenslösningar vidare anses innebära sakliga fördelar i förhåUande tiU den äldre. Detär naturligtvis angeläget för konvenfionens praktiska effektivitet att den fårsä bred anslutning som möjligt. I , och planerar man atttillträda konventionen. bör inte ställa sig utanför detta samarbeteutan ta till vara de möjligheter som konventionen erbjuder fill samverkan medandra stater när det gäller överförande av straffverkställighet. Det förordasalltså att tiUträder konventionen. 1983/84:197 47 Överförandekonventionenerbjuder som framgått två olika möjligheter för verkstäUighetslandet när detgäller verkstäUighet som har överförts från annan konventionsstat. Antingen skaUverkställigheten ske direkt av den i domslandet ådömda påföljden (art. 9.La).Vid denna samarbetsform - s.k. fortsatt verkställighet gäUer bl. a. attverkställighetslandet i princip är bundet av den påföljdsform och denstraffmätning som valts i domslandet (art. 10.1). Om påföljden inte kanjämföras med någon i verkställighetslandet föreskriven påföljd, får en liknandepåföljd användas, som så långt som möjligt motsvarar den ådömda påföljden. Denfår inte innebära en skärpning i förhållande till den i domslandet ådömdapåföljden och inte heUer överskrida straffmaximum i verkställighetslandet (art.10.2). Enannan möjlighet för verkstäUighetslandet är att efter en domstolsprocedureller ett administrativt förfarande omvandla påföljden till en påföljd iverkstäUighetslandets påföljdssytem (art. 9.1). I sådant fall skall domstolenvara bunden av bevisprövningen i domen. Påföljden får inte ändras till enbartböter, och frihetsberövande som ägt mm i domslandet skaU avräknas vidstraffmätningen. Den nya påföljden får inte innebära någon skärpning och skallinte vara bunden av straffminimum i verkställighetslandel för de aktuellabrotten (art. II). 3.3 får en konventionsstat vid tiUträdet till konventionen avge förklaringatt staten inte kommer att acceptera endera av de båda föreskrivna formernaför verkställighet i dess förhällande tiU andra stater. FörSveriges del finns det inte anledning att göra något förbehåll av nämntslag. Enligt IVL finns i princip utrymme för båda förfarandena. Om man frånsvensk sida genom förbehåll skuUe utesluta tillämpning av endera förfarandet,skulle detta innebära att inte skulle kunna överföra eller ta emotstraffverkställighet i förhällande till en konventionsstat som för sin deluteslutit tillämpning av del andra förfarandet. Delta skulle inverka menligt påvärdet av konventionsarbetet. Det kan fömlses alt bl. a. konstitutionella skälkommer att göra förbehåll nödvändiga från en del staters sida i aktuellthänseende. Några sådana skäl föreligger inte för svensk del. Det bör här särskiltanmärkas att del enligl 2 kap. 9 § första stycket andra meningenregeringsformen är uttryckligen medgivet alt lill överflyttaverkställighet av frihetsberövande påföljd från annan stat utan mellankommandebeslut av svensk domstol. 3.4 får en konventionsstat avge förklaring om hur staten för sin del vidtillämpningen av konventionen kommer att tolka begreppet medborgare("national"). Vad del närmast gäller är om konvenfionens bestämmelserskall göras fillämpliga endast pä dem som är medborgare i verkställighetslandeteller ocksä pä dem som har hemvist i detta land. har i andra sammanhang- exempelvis i förklaring i anslutning till 1983/84:197 48 deneuropeiska ufiämningskonventionen - gett begreppet "national" en förhåUandevisvidsträckt tolkning. Det får anses vara en fördel om konventionen i dettahänseende kan tillämpas i huvudsak på samma sätt som enligtbrottmålsdomskonventionen så tUl vida alt en påföljd som i annan stat harådömts en person med hemvist i kan verkställas här och att en dom iSverige mot någon som har hemvist i en konventionsstat kan verkställas i denstaten oavsett medborgarskapet. Enförklaring bör därför avges om att det för svensk del med "national"i konvenfionens mening skall förstås även i verkställighetslandetdomici-lierade utlänningar. Därigenom kommer verkställighet att kunna överflyttasfrån till en annan stat även beträffande en svensk medborgare som harhemvist i sistnämnda stat om i den staten tillämpas motsvarande betraktelsesätt.Detta kan emellertid inle anses inge några betänkligheter, eftersom det enligtkonventionen alltid krävs den dömdes samtycke. Del bör emeUertid isammanhanget anmärkas att det enligt den nya konventionen till skUlnad frän vadsom gäller enligt brottmålsdomskonventionen inte är tillräckligt somanknylningsfaktum att verkstäUigheten kan antas förbättra möjligheterna tillanpassning av den dömde eller att frihels-berövandet kan verkställas i sambandmed annan påföljd. Atl en sådan reglering har undvikits i den nya konventionenhar samband med intresset att göra tillämpningen av konventionen så enkel sommöjligt utan regler som kan bli svåra alt tolka i den praktiska tillämpningen. Enligt art. 5.3överförandekonventionen skaU framställningar och svar på framställningar sändasresp. mottas av konventionsstaternas justitiedepartement. Detsamma gällerenligt art. 16.3 beträffande framställningar om transitering genom enkonventionsstat av den som enligt konventionen skall avtjäna straff i en annankonventionsstat. En konventionsstat får enligt art. 5.3 avge förklaring att denkommer att använda någon annan mellanhand för de angivna meddelandena. VidSveriges tillträde lill bl.a. brottmålsdomskonventionen och övervakningskonventionenavgavs förklaring att framställningar och andra meddelanden för svensk del börsändas resp. mottas av . Med hänsyn till den praxis somsålunda tillämpas på andra områden bör en sådan förklaring avges också . 9.4 finns en särskild regel som tar sikte pä de fall då en påföljd i enkonvenfionsstat har ålagts någon som med hänsyn till sin psykiska status intehar ansetts straffrättsligt ansvarig för en begången brottslig gärning. Om dennationella lagen i sådant fall utgör hinder för en konventionsstat atl följanågon av de procedurer som har angetts i det föregående, får denna stat i ensärskild förklaring ange vilket förfarande den kommer att tiUämpa i densituationen. situation som avses i art. 9.4 torde som regel någon form av sjukhusvård haådömts i den främmande staten. Om det i ett sådant fall uppkommer fråga om attöverföra verkställigheten till , kan uppen- 1983/84:197 49 barligen den procedur som benämns fortsatt verkställighetinte tillämpas. En förklaring bör därför avges frän svensk sida om att endasipåföljdsomvandhng för vår del kan tUlämpas i fall som avses i art. 9.4. I detta sammanhang bör erinras om de uttalanden somgjordes under förarbetena till IVL angående överflyttning från avverkställighet av påföljd som innebär att den dömde överlämnas särskildvård. Eftersom valet av en sådan påföljd träffas efter en starktindividualiserad bedömning och med utgångspunkt i hur de olika vårdformerna harutformats enligt svensk lagstiftning måste det enligt vad som uttalades iproposifionen tUl lagen finnas särskilda garantier för att värdbehovet kantillgodoses på ett ändamålsenligt sätt även i främmande stat, innanöverflyttning av verkställighet dit bör få ske. Brottmålsdomskonvenfionenansågs inte erbjuda sädana garanfier och IVL kom därför enligt 1 § andrastycket ej att avse överlämnande tiU särskild vård som beslutats av svenskdomstol (se prop. 1972:98 s. 87). Inte heller enligt den nya konventionen bör påföljd sominnebär överlämnande till särskild vård överföras frän lill främmandestat. Enligt överförandekonvenfionen är samtycke från såväl domslandet somverkställighetslandel en fömtsäUning för överförande (art. 3.1 O- Någonskyldighet aU från svensk sida överflyUa verkställigheten av en här i landetådömd påföljd kan alltså aldrig uppkomma. I sammanhanget bör emellertid erinrasom de möjligheter som i praktiken föreligger att med tUlämpning av 18 a § lagen(1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk värd i vissa fall åstadkomma motsvaranderesultat. Transitering av en dömd person genom en konvenfionsstatsområde för verkställighet kan enligt art. 16.1 ske efter framställning av annankonvenfionsstat. Någon sädan framställning behövs enligt art. 16.7 inte om detär fråga om flygtransport och någon landning inte är avsedd. En konventionsstatkan dock enligt nämnda artikel avge förklaring om att den önskar bliunderrättad om varje sädan transitering genom sitt område. Sådan underrättelseär obligatorisk enligt en bestämmelse i den europeiska utlämningskonventionen(art. 21.4), en bestämmelse som dock får anses obsolet. Anledning saknas attför svensk del göra någon sådan förklaring. Av art. 17 framgår att framställningar och underrättelserenligt konventionen skall göras på mottagariandets språk eller ett avEuroparådets officiella språk (engelska och franska). bör i enlighetmed praxis utnyttja den möjlighet som artikeln ger (punkt 3) att avge enförklaring att framställningar och underrättelser till skall, om de ejär avfattade på danska, norska eller svenska, vara översatta svenska ellerengelska. 4.3 Av konventionen föranledd lagstiftning 4.3.1 Lagstiftningens form och tillämpningsområde Ett tiUträde tiU överförandekonventionen kräver särskildlagstiftning. 4 1983/84. 1983/84:197 50 Närdet gäller metoden att införliva konventionen med svensk rätt finns olikamöjligheter. Antingen kan konvenfionstexten omarbetas lill lag med användningav svensk lagstiftningsteknik och svenskt språkbmk (transfor-mafionsmetoden)eller också kan i en författning hänvisning göras till konventionen medförklaring atl dess bestämmelser skall gälla som lag (inkorporeringsmetoden). HittUlshar transformationsmeloden i allmänhet använts när det gällt att införlivastraffrättsliga konventioner av förevarande slag med svensk rätt. Med hänsyntiU de praktiska fördelarna vid tillämpningen bör denna metod tillämpas även idetta sammanhang. Frånsystematisk och praktisk synpunkt är det en fördel, om de nya lagbestämmelsersom behövs kan inarbetas i IVL. Både IVL och den reglering som bUr aktuell vidett tillträde tUl överförandekonventionen avser nämligen överföring avverkstäUighet beträffande frihetsberövande påföljder. Fördelarna av en samladreglering får anses vara så stora att den angivna lösningen bör väljas. Lagtekniskt uppkommeremellertid en del komplikationer. Brottmålsdomskonventionen, på vilken IVLbygger, och överförandekonvenfionen är i åtskilliga hänseenden olikartatutformade. Skillnader föreligger främst i fråga om förfarandereglerna ochkonventionens tUlämpningsområde liksom i fråga om en del av de grundläggandeförutsättningarna för överförande av verkställighet. a. med hänsyn tUl dekomphkafioner som har angetts nu skulle det kunna ifrågasättas att i dettasammanhang göra en mera fullständig omarbetning av IVL. Även andra skäl kantala för att en sådan omarbetning kommer till stånd. Mot detta kan å andrasidan anföras att IVL hilfills bara har tillämpats i några enstaka fall och attdet torde ta förhållandevis läng tid innan den nya konventionen får praktiskbetydelse. Ett så omfattande lagstiftningsarbete som det skuUe innebära attgenomföra en mera gmndlig revision av IVL synes böra anstå till dess man färverklig erfarenhet av brottmålsdoms- och överförandekonventionerna. F. n. bördärför sistnämnda konvention på enklast möjliga sätt arbetas in i lagen,fastän detta med nödvändighet innebär att lagstiftningen t. v. inte kommer atlbU fullt ut tillfredsställande från systematisk synpunkt. 4.3.2Ändringar i internationella verkställighetslagen I1 § första stycket IVL tillerkänns regeringen en allmän befogenhet att pågmndval av överenskommelser med främmande makter förordna alt vissa i defrämmande staterna ådömda påföljder för brott m. m. får verkställas i Sverigeenligt IVL. Förordnandet fär inte ges större omfattning än som påkallas av defolkrättsliga förpliktelser som sådana överenskommelser innebär för Sverigesdel. Bestämmelsen har utformats med tanke i första hand på den europeiskabrottmålsdomskonventionen men är också avsedd att kunna utnyttjas då Sverigehar ingått separat avtal med stat som Prop.1983/84:197 51 inteär part i den konventionen oavsett om avtalet överensstämmer med konvenfioneneller innefattar avvikelser från den (prop. 1972:98 s. 104). Bestämmelsen gerenligt sin lydelse utrymme även för ett förordnande av regeringen omverkställighet i enligt den nya överförandekonventionen. Enligt1 § andra stycket kan regeringen i samband med förordnande enligt förstastycket och i den mån det påkallas eller annars föranleds av överenskommelsemed främmande stat förordna att verkställighet bl. a. av en i ådömdpåföljd som innebär frihetsberövande skall kunna anförtros myndighet i denfrämmande staten. Lagrummet gör undantag för sådan frihetsberövande påföljd somavser överlämnande tiU särskild vård.