prop · G703111 · 1983-12-31 00:00:00 — En central del av polisens befogenheter regleras f. n. ide tidigare nämnda båda lagarna om omhändertagande, LTO och LOB, vilka harsetts över av LTO/. Som framgår av vad jag har sagt ären utgångspunkt både i polisberedningens och i LTO/förslag attåtminstone huvuddelen av det rättsområde som behandlas i LTO skallregleras i polislagen. Däremoi utgår båda kommittéerna från atl LOB bör beståsom en särskild författning. Liksom remissinstanserna instämmer jag i dennauppfattning. LTO/förslag fill sakliga ändringar ibestämmelserna om tillfälligt omhändertagande och om omhändertagande avberusade personer har i stora delar fått ett gynnsamt mottagande vidremissbehandlingen. På en del centrala punkter har mottagandet varit merablandat. Enligt min mening bör de aktuella bestämmelserna tas upp till översyni detta .sammanhang på grundval av utredningens betänkande. Regleringen i förslaget polislag blir av denkaraktären atl det lämpar sig 1983/84:111 26 bäst att närmare kommentera den i anslutning till deenskilda bestämmelserna. Jag återkommer därför till lagförslagels innehåll ispecialmotiveringen. I det följande kommer jag emellertid först atl ta upp endel allmänna frågor. Först behandlar jag vissa principiella frågor rörandelagstiftningen angående tillfälfigt omhändertagande vid ordningsstörning m. (avsnitt 2.2) resp. angående omhändertagande av berusade personer (avsnitt2.3). Härefter avser jag, närmast mot bakgrund av vissa remissvar över polisberedningensbetänkande, ta upp frågor som rör polismännens skyldig-bet att rapporteraiakttagna brott och deras möjlighet att ge rapporteftergift (avsnitt 2.4). Sisti den allmänna delen kommer jag att behandla den av polisberedningen upptagnafrågan om riktlinjer för polisens spaningsmetoder (avsnitt 2.5). LTO trädde i kraft (prop. 1973:115, JuU26, rskr 258). Lagen fillkom på förslag av brottskommission. I 1-3 §§ LTO finns bestämmelser som ger en polismanbefogenhet att i vissa fall tillfälligt omhänderta bl. a. den som stör denallmänna ordningen. Bestämmelsen i 1 § LTO tar sikte på fall då enpolismyndighet (polisstyrelse) enligt särskild bestämmelse har befogenhet attbesluta om omhändertagande. En enskild polisman får i ett sådant fallverkställa omhändertagandet i avvaklan på polisstyrelsens beslut, omförutsättningar för ett omhändertagande bedöms föreligga och ett dröjsmål medåtgärden skulle innebära fara för den omhändertagnes eller annans liv ellerhälsa eller fara i annat hänseende. De bestämmelser om befogenhet förpolisstyrelsen att besluta om omhändertagande som främst avses är 8 §lagen (1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM), 7 § lagen(1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall (LSPV) samt 50och 52 §§ utlänningslagen (1980:376). En annan bestämmelse av aktuellt slag är16 § lagen (1957:668) om utlämning för brott (se prop. 1982/83:91 s. 47). Enligt 2 § LTO får polisman ta hand om den som kan antasvara och anträffas under förhållanden som uppenbarligen innebäröverhängande och allvarlig risk för hans hälsa eller utveckling. Denomhändertagne skall skyndsamt överlämnas till föräldrar, annan vårdnadshavareeller socialnämnden. I 3 § LTO föreskrivs att polisman skall omhänderta den somgenom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen eller utgör omedelbar faraför denna, om det är nödvändigt för att upprätthålla ordningen. Ett sådantomhändertagande skall ske också när det fordras för att avvärja en straffbelagdgärning. 1983/84:111 27 LTO innehåller vidare bestämmelser om förfarandet vidomhändertagande och maximitid för kvarhållande m. m. Sålunda gäller enligt 4 §att polismannen skall se till att omhändertagandet inte orsakar den som hartagils om hand större olägenhet än som är oundviklig med hänsyn till åtgärdenssyfte eller väcker onödig uppmärksamhet. Den polisman som har verkställtomhändertagande enligt LTO skall enligt 5 § så skyndsamt som möjligt anmälasaken till sin förman, som skall pröva om åtgärd enligt 1 eller 3 §skall bestå. Innebär förmannens beslut att den som har omhändertagits enligt 1§ skall kvarhållas eller har ingripande företagits med stöd av 2 §, skall hanskyndsamt underrätta polisstyrelsen om omhändertagandet och skälen till detla(5 §). Den som är omhändertagen enligt I eller 3 § skall förhörasså snart som möjligt och därvid underrättas om anledningen till att han hartagits om hand. I de fall då någon har omhändertagits enligt 3 § skall ocksåvid behov en utredning om hans personliga levnadsförhållanden göras, om möjligtav företrädare för social myndighet. Avsikten med denna utredning skall varaatt utröna om den omhändertagne är i trängande behov av hjälp eller stöd frånsamhällets sida (6 §). Beträffande den som har omhändertagits enligt 3 § gällervidare att han skall friges så snart förhör och personutredning har slutförtsoch anledning föreligger att han inte längre kommer att utgöra omedelbar faraför allmän ordning och säkerhet, dock senast efteromhändertagandet (8 §). Skyldighet för en polismyndighet att under vissaförhållanden underrätta andra myndigheter om bl. a. omhändertaganden enligt LTOföljer av 3 § Pl, 71 § sodaltjänstlagen (1980:620) och 30 § LVM. Enhgt 11 § LTO meddelas närmare föreskrifter förtillämpningen av LTO av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer.Sådana föreskrifter har meddelats av , senast den 30 mars1982 (RPS FS 1982:8, FAP 001-1). Antalet omhändertaganden enligt 1 § LTO har uppgått tilldrygt 2 000 , varav ungefär hälften har avsett omhändertaganden iavvaktan på vård enligt LSPV. Antalet ingripanden enligt 2 § LTO har minskat kraftigtjämfört med förhållandena närmast efter LTO:s tillkomst. Detuppgick till närmare 1 000, medan det under de senasteåren har uppgått till endast drygt 200 . Antalel omhändertaganden enligt 3 § LTO har uppgått tillca 10 00(-15 000 . Närmare statistiska uppgifter finns i LTO/LOB-utredningensbetänkande (SOU 1982:64 s. 79 f, 88-89 och 93-94). Som förut har berörts är del min uppfattning altåtminstone huvuddelen av det rättsområde som behandlas av LTO ifortsättningen bör regleras i polislagen. Principiella frågor om lagregleringenav sådana polisingripanden som regleras i 1-3 §§ LTO kommer jag atl behandlai den allmänna 1983/84:111 28 Övriga frågor som har samband med LTObehandlar jag i specialmotiveringen till polislagen. 2.2.2 Omhändertagande i avvaktan på polismyndighetensbeslut Som berörts tar 1 § LTO sikte på fall då enpolismyndighet (polisstyrelse) enligt särskild bestämmelse har befogenhet attbesluta om omhändertagande. En enskild polisman får i ett sådant fallverkställa omhändertagandet i avvaktan på polisstyrelsens beslut, omförutsättningar för ett omhändertagande bedöms föreligga och ett dröjsmål medåtgärden skulle innebära fara för den omhändertagnes eller annans liv ellerhälsa eller fara i annat hänseende. Frågan om den lagtekniska utformningen av 1 § LTObehandlades närmare av brottskommission. Kommissionen uttalade sålunda(prop. 1973:115 s. 141) att den var medveten om att den föreslagna lagtekniskalösningen, som överensstämde med fidigare gällande ordning, inte var heltidealisk, om man enbart såg fill polisens arbetsförhållanden. Tillämpningen avbestämmelsen fömtsatte sålunda en viss kunskap och förtrogenhet med de aktuellalagbestämmelserna. Polismannen kunde enligt kommissionen ibland känna tvekan,humvida han hade gmnd för ett ingripande. Det skulle emellertid enligtkommissionen ställa sig mycket svårt att bryta ut alla de bestämmelser i deangivna lagarna som rörde polisens medverkan och föra över dem till den nyalagen. Eftersom det dessutom var fråga om fyra olika författningar medsinsemellan olika uppbyggnad och innehåll, skulle en sådan lösning föranleda enmycket omfattande och relativt svåröverskådlig lagtext. Till detta kom ävenrent principiella och systematiska betänkligheter. Kommissionen hade bl. a. avdessa skäl avstått från en sådan lösning. De praktiska svårigheter som dennuvarande ordningen medförde borde enligt kommissionens mening kunna undanröjasgenom särskilda föreskrifter och anvisningar och genom information och utbildning. Enligt LTO/bör befogenheten för denenskilde polismannen att ingripa i de fall som 1 § LTO lar sikte pålagtekniskt tas upp i anslutning till de olika grundläggande bestämmelserna ompolismyndighets befogenhet i berörda specialförfattningar. Enhgt utredningensmening skapas härigenom ökad klarhet både för dem som skall tillämpa bestämmelsernaoch för allmänheten. Utredningen förordar alltså att en bestämmelse om sådanasärskilda befogenheter som enligt 1 § LTO tillerkänns en enskild polisman försöver till var och en av de särskilda lagar som ger polismyndighet befogenhetatt besluta om omhändertagande. Utredningens förslag har accepterats av fleraremissinstanser men i övrigt i allmänhet lämnats okommenterat underremissbehandlingen. förordar dock att 1 § LTO i dessnuvarande lyddse förs över till polislagen. Bestämmelsen har enligt förbundelsuppfattning typiskt sett 1983/84:111 29 en sådan karaktär att den bör tas upp i en lag som reglerarpolisens allmänna befogenheter; i ell initialskede är det i den praktiskatillämpningen ofta svårare att knyta omhändertagandet till ett speciellt lagrumän atl avgöra om förutsättningar för ett omhändertagande föreligger. BRÅpåpekar att det genom riksdagsbeslut har lagts fast att de grundläggandereglerna om polisens befogenheter bör föras samman till en polislag. BRÅ kandock godta alt 1 § LTO förs över till annan lagstiftning. Själv konstaterar jag först att det sakliga behovet av enbestämmelse svarande mot 1 § LTO inle har ifrågasatts från något håll. I linjemed vad polisförbundet har anfört anser jag att en sådan bestämmelse har ennaturlig plats i den nya polislagen. Jag har svårt atl se alt några väsentligafördelar från vare sig lagteknisk eller saklig synpunkt skulle stå alt vinnagenom en så förhållandevis omständlig reglering som del skulle innebära att tain särskilda bestämmelser i ämnet i de olika specialförfaltningarna. Jagförordar därför att en bestämmelse motsvarande 1 § LTO tas in i polislagen. 2.2.3 Omhändertagande i vissa fall av barn Som framgår av det föregående får en polisman enligt 2 §LTO ta hand om dem som kan antas vara under och anträffas underförhållanden som uppenbarligen innebär överhängande och allvarlig risk för hanshälsa eller utveckling. Den omhändertagne skall skyndsamt överlämnas tillföräldrar, annan vårdnadshavare eller socialnämnden. Bestämmelsen innebar vid sin tillkomst en nyordning somtill skillnad från 1 oeh 3 §§ inte hade någon förebild i polisinstruktionen.Enligt brottskom missionen, på vars förslag bestämmelsen infördes, fanns det tecken som tydde på att barn i de lägre tonåren i ökad utsträckning hade börjat frekventera sådana platser där personer som missbrukade narkotika eller alkohol företrädesvis samlades. Med tanke på dessa fall och andra situationer då mycket unga personer påträffades under omständigheter som var klart alarmerande hade kommissionen kommit till den slutsatsen att det fanns behov av en särskild föreskrift som gjorde det möjligt för polisen alt under vissa nödfallsliknande förhållanden tillfälligt omhänderta personer som kunde antas vara under . Avsikten med ett omhändertagande skulle vara alt se till att barnet så skyndsamt som möjligt kom bort från den skadliga miljön. Bestämmelsen är avsedd all tillämpas exempelvis då barnuppehåller sig i s. k. knarkarkvartar eller hittas omtöcknade avberusningsmedel i rivningsfastigheter. Del kan vidare gälla ungdomar sompåträffas på hotellrum tillsammans med äldre, asociala personer eller som iövrigt befinner sig i en sådan situation att man kan befara atl de blirotillbörligt utnyttjade. Enligt LTO/mening bör en bestämmelsemotsvarande 2 § LTO finnas även i fortsättningen. Behovet av en sådanbestämmelse kan enligt utredningen ha blivit större sedan polisens möjlighet avskaffades att 1983/84:111 30 enhgt barnavårdslagen ingripa som en direkt förberedelsetill samhällets barnavårdande insatser. Utredningen föreslår att bestämmelser tas in i lagen(1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, där polisens ochåklagarmyndighetens befattning med unga i övrigt regleras. Under remissbehandlingen har inte från något håll direktavstyrkts att en bestämmelse motsvarande 2 § LTO alltjämt skall finnas.Föreningen uttrycker dock viss tveksamhet till behovetoch Medborgarrättsrörelsen anser att relationerna mellan vårdnadshavare, barnoch samhällsmakt företrädd av polisman förtjänar närmare utredning. De flesta remissinstanser som uttalar sig i frågan ärkritiska till förslaget att en ny bestämmelse skall tas upp i lagen medsärskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Huvudskälet till kritiken är atldet här inte är fråga om ungdomar som begått brott och alt det därför inte ärsystematiskt rikligt att ta in bestämmelsen i den lagen. Många remissinstanserförordar att bestämmelsen i stället tas in i lagen (1980:621) med särskildabestämmelser om vård av unga (LVU). En del föreslår att det utarbetas ensärskild lag i ämnet medan andra återigen anser att bestämmelsen bör arbetas ini polislagen. För egen del konstaterar jag alt det enligtLTO/inte har kommit fram någon kritik mol tillämpningen av 2 §LTO. Vad angår det praktiska behovet framgår av vad jag har anfört attantalet ingripanden har minskat jämfört närmast efter dess tillkomst.Bestämmelsen har dock tillämpats vid åtminstone ca 200 tillfällen under desenaste åren. Jaganser att en bestämmelse av aktuellt slag fortfarande harenfunktion att fylla och ser inte någon anledning att placera bestämmelsenutanför övriga centrala bestämmelser om polisens befogenheter. Jag förordardärför alt en bestämmelse motsvarande 2 § LTO tas in i polislagen. 2.2.4 Omhändertagande vid ordningsstörning o. d. I 3 § LTO föreskrivs som förut har nämnts att en polismanskall omhänderta den som genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningeneller utgör omedelbar fara för denna, om det är nödvändigt för att upprätthållaordningen. sådant omhändertagande skall ske också när del fordras för attavvärja en straffbelagd gärning. Bestämmelser motsvarande 3 § LTO har funnits sedan1920-talet. Den nuvarande lydelsen föreslogs av brottskommissionen och innebari sak ingen ändring i förhållande till vad som tidigare gällde enligtpolisinstruktionen. LTO/pekar på att 3 § LTO till sin natur ärett instrument för polisen i dess övergripande uppgift att upprätthålla allmänordning och säkerhet. Enligt utredningen måste polisen för atl fullgöra denuppgiften ytterst ha tillgång till ett så ingripande tvångsmedel somfrihetsberövande. Befogenheten att använda det tvångsmedlet måste dock enligtutredningen 1983/84:111 31 begränsas till vad som är absolut nödvändigt. Undersökningar rörande den praktiska tillämpningen av 3 §LTO visar enligt utredningen att det så gott som undantagslöst är så att närnågon har omhändertagits på grund av ordningsstörningar polisen också harkunnat omhänderta honom för att avvärja straffbelagd gärning eller närmarebestämt för alt avbryta en pågående brottslighet. Ordningsstörningar, som är avden styrkan atl de motiverar ett omhändertagande, innefattar nämligen enligtutredningen regelmässigt också någon typ av brott. Utredningen påpekar att frågan om brott oftast inte haraktualiserats i dessa fall. De brott som det i första hand handlar om ärförargelseväckande beteende, ofredande, ringa misshandel, åverkan,hemfridsbrott och olaga intrång, men också ohörsamhet mot ordningsmakten,vårdslöshet i trafik, brott mot vägtrafikförfattningarna och mol lokalordningsstadga hör till de brott som ofta förekommer. Ett sätt atl uppnå en önskvärd precisering avförutsättningarna för omhändertagande kan enligt utredningens mening vara attanknyta förutsättningarna för omhändertagande till broltsbegreppet. Detla ärfastlagt i lagstiftningen och är väl preciserat för ändamålet. Broltsbegreppetkan användas som utgångspunkt när det gäller alt ange förutsättningarna föringripande såväl mot brott som innebär ordningsstörning som mot andra brott sompolisen annars har svårt att avvärja. I en bestämmelse som skall ersätta 3 § LTO bör enligtutredningen också anges alt en polisman innan han gör ett frihetsberövandeskall uppmana den som begår brott att sluta med sitt beteende. I en nybestämmelse bör däremot enligt utredningen inte fara för ordningsstörning ellerför brott tas upp som självständig grund för frihetsberövande. Utredningen föreslår alltså att 3 § LTO ersätts av enregel med det innehållet att en polisman skall omhänderta den som begår brottoch trots tillsägelse fortsätter därmed, om ett omhändertagande behövs för attupprätthålla allmän ordning eller annars är nödvändigt. Med en sådan konstruktion möjliggörs - anför utredningen -en form av indirekt domstolsprövning av elt frihetsberövande genom attförundersökning och åtal beträffande den gärning som har föranlettomhändertagandet kan förekomma. Utredningens tanke är dock att rapporteftergifti normala fall skall lämnas. Reglerna om rapportefiergift bör enligt utredningenändras för att så skall kunna ske. Förslaget om en ny konstruktion av en bestämmelse omomhändertagande vid ordningsstörning tillstyrks i princip av ,generallullstyrelsen. juridiska fakulietsnämnden vid ,i . Medborgarrättsrörelsen,Svenska avdelningen av internationella juristkommissionen. åt läkemedelsmissbrukare och . 1 övrigt kritiseras förslaget mycket starkt. Till deinstanser som avstyrker Prop.1983/84:111 32 förslaget hör JK, JO, RÅ, ,, flertalet hörda länsstyrelser och praktiskt taget allaföreträdare för polisväsendet. Kritiken kan sammanfattningsvis sägas gå ut på attförslaget medför en väsentlig försvagning av polisens möjligheter atl ingripamot störningar av den allmänna ordningen och att förhindra brott. a.framhåller flera instanser atl det kan förekomma situationer som, utan attfråga är om någon brottslig gärning, motiverar ett ingripande på grund avordningsslörning. Vidare pekas på att den föreslagna regleringen skulle ledatill svårigheter i flera andra hänseenden, bl. a. när det gäller förhållandeltill regler om gripande. Det betecknas som inkonsekvent attgrunda en lagstiftning, som har till syfte att upprätthålla allmän ordning, påatt en brottslig gärning förövas. Slutligen framhåller bl. JO attutformningen av 3 § LTO efter någon tids inilialsvårigheter numera inteförorsakar några beaklansvärda problem och att något praktiskt behov av enförändring av förutsättningarna för omhändertaganden i här avsedda fall inteföreligger. Själv har jag liksom flera remissinstanser förståelse förde skäl som ligger fill grund för utredningens förslag. måste jagdock konstatera, inte minst mol bakgrund av remisskritiken, att en bestämmelseutformad enligt förslaget kan komma att innebära nackdelar som svårligen kanaccepteras med hänsyn till intresset av att ge polisen nödvändigaförutsättningar i dess arbete med att upprätthålla allmän ordning och säkerhetsamt att i övrigt tillförsäkra allmänheten skydd och annan hjälp. Nackdelarna har som jag ser det sin grund inte så mycket ien minskad möjlighet till omhändertagande utan mera i praktiska tillämpningsproblem. Även om det i linje med vad utredningen gör gällande oftaföreligger ett brott i de nu aktuella situationerna måste det för den enskildepolismannen i en akut situation av oordning ofta vara mycket svårt att avgöravilket brott som begås eller vem som är gärningsmannen. Lika svårt kan det varaall avgöra om ett brott är fullbordat eller inte. Till detta kommer de övrigakomplikationer som har berörts vid remissbehandlingen. Jag kan med hänsynhärtill inte godta utredningens förslag att brottsbegreppet skall varautgångspunkt för beskrivningen av förutsättningarna för ingripande vidordningsslörning. Enligt min mening går det inle att komma ifrån att störandeav ordningen eller omedelbar fara härför även i fortsättningen får föranledaingripande. Liksom bör ingripande också kunna ske för atlbrott skall kunna avvärjas. I sakens natur ligger att för alt en så kraftigåtgärd som ett omhändertagande skall aktualiseras, det bör förutsättas altfråga är om ett pågående brott eller en omedelbar fara för brott. är det naturligtvis angelägel atl en bestämmelsesom begränsar de grundläggande fri- och rättigheterna utformas så att den integer utrymme för godtycke eller misstolkning och så att det klart markeras attden inte skall tillämpas om andra mindre ingripande åtgärder står till buds. 1983/84:111 33 Ett alternativ till omhändertagande kan uppenbarligenmycket ofta vara den mindre ingripande åtgärden att den som stör ordningen heltenkelt förs bort från den plats där han befinner sig, s. k. avlägsnande. I polisarbetet har diskuterats vilken rättsgrund det finnsför ingripanden av detta slag. a. har gjorts gällande att åtgärden skallses som ett påbörjat ingripande enligt 3 § LTO. Befogenheten för polisen attvidta åtgärden har också setts som ett utflöde av polisens allmännabefogenheter enligt 2 § Pl. polisutredning berörde frågan i sittprincipbetänkande (SOU 1979:6 s. 303). Utredningen fann del önskvärt att tvekanrörande rättsgrunden för de aktuella ingripandena undanröjdes. De bestämmelsersom skulle ersätta LTO borde enligt polisutredningen ge uttryckligt stöd ävenför mindre ingripande åtgärder när den allmänna ordningen störs, underförutsättning att sådana åtgärder bedöms som nödvändiga och tillräckliga.Därmed skulle man enligt polisutredningen också nå den fördelen att polismannengörs ytterligare uppmärksam på atl omhändertagande inte får vidtas annat än somen sista utväg. LTO/har utgått från att mindre ingripandeåtgärder av den art som diskuteras nu skall betraktas som omhändertagande i enny reglerings mening. I linje med vad flera remissinstanser har varit inne påanser jag emellertid atl institutet avlägsnande bör ges en särskild reglering.Förutsättningarna för att avlägsnande - eller, beroende på omständigheterna,avvisande - skall få ske bör utformas på i princip samma sätt som de nuvarandeförutsättningarna för omhändertagande enligt 3 § LTO. Dessutom bör man geavlägsnande (avvisande) företräde framför ett regelrätt omhändertagande på detsättet att omhändertagande skall få tillgripas endast när del för att detavsedda resultatet skall uppnås inte är tillräckligt all den ordningsstörandeavlägsnas eller avvisas. Härigenom klarläggs ytterligare att omhändertagandefår ske endast som en sista utväg för att förhindra ordningsstörning ellerbrott. Med hänvisning till vad jag sagt nu föreslår jag att 3 §LTO skall ersättas av en ny bestämmelse i polislagen av den innebörden attpolisen för att hindra ordningsstörning eller brott får avvisa eller avlägsnaden störande från viss plats eller utrymme samt att även omhändertagande isådant syfte får ske, dock endast när avvisande eller avlägsnande visar sigotillräckligt. Med den av mig valda lösningen ger regleringen i sig inte.Tnledning att överväga ändringar i reglerna om rapporteftergift. Sådanaändringar bör dock aktualiseras av andra skäl. Jag återkommer härtill i avsnitt2.4. De regler om förfarandet i samband med omhändertagande somenligt min mening i övrigt bör tas in i polislagen behandlar jag ispecialmofivering- 3 1983/84. Prop.1983/84:111 34 2.3Omhändertagande av berusade personer m. m. LOBträdde i kraft (prop. 1975/76:113, JuU 37, rskr 351, SFS1976:511, 906). Lagen ersatte fidigare gällande bestämmelser i förordningen(1841:58 s. 1) emot fylleri och dryckenskap. upphävdes bestämmelseni 16 kap. 15 § BrB om ansvar för fylleri. Enligt1 § LOB får den som på allmän plats, utom- eller inomhus, anträffas berusad avalkoholhaltiga drycker eller annat berusningsmedel omhändertas av en polisman,om han till följd av berusningen är ur stånd atl ta vård om sig eller annarsutgör en fara för sig själv eller annan. Omhändertagande får också ske om denberusade tillfälligtvis uppehåller sig i port, trappuppgång eller liknandeutrymme eller annars inom område som gränsar till allmän plats. LOB skalltillämpas även i fall då förutsättningar för ett omhändertagande skulle ha förelegatockså enligt 3 § LTO (9 §).