prop · G703117 · 1983-12-31 00:00:00 — Enligt förslaget till lag om ändring i traflkskadelagen uppkommer emellertidersättningsskyldighet för motorfordonssidan när skadan har orsakats av feleller försummelse i samband med förandet av motorfordonet (likgiltigt hos vem)och när skadan har orsakats av bristfällighet på fordonet. I fråga omsakskador finns det anledning att upprätthålla principen att de omständighetersom utgör grund för den egna sidans ersättningsskyldighet också skall kunnaföranleda jämkning av den ersättning som motsidan skall betala. I tredjestycket av den förevarande paragrafen ges därför en föreskrift av innebörd,att skadestånd som järnvägen enligt 5 kap. 2 § ådrar sig för sakskador på ettmotordrivet fordon som är i trafik eller på egendom som befordras med ettsådant fordon får jämkas inte bara i det fall som avses i första stycket av denförevarande paragrafen, nämligen när den skadelidande eller någon som enligtvanliga skade- Prop.1983/84:117 221 ståndsrättsligaprinciper identifieras med honom har medverkat till skadan, utan också närannars vållande i samband med förandet av det motordrivna fordonet ellerbristfällighet på det fordonet har medverkat till skadan. Ordning och säkerhet vid Järnvägstrafik 1§ Utan trafikföretagets tillstånd får inte någon beträda spårområden förjärnväg eller tunnelbana utom på platser där del av skyltar, uQämning avhöjdskillnaden mellan spåren och markplanet, gångfållor eller andra anordningarklart framgår att allmänheten har tillträde. tillstånd får inte någon beträda en sådan del av en spårvägsspårområde för vilken det genom stängsel eller skyltar eller på annat liknandesätt klart framgår att allmänhelen inle har tillträde. Densom bryter mot förbudet i första eller andra stycket döms till böter, högst , om inte gärningen enligt annan författning är belagd med strängarestraff. (100§ JTS) Enligt1 kap. 1 § omfattar begreppet "järnväg" inte generellt tunnelbana ochspårväg såvitt gäller 6 kap. Vissa av kapitlets bestämmelser är docktillämpliga också på tunnelbana och spårväg. I dessa bestämmelser anges dettauttryckligen i lagtexten. Förstastycket av denna paragraf innehåller ett förbud för allmänheten att utantillstånd beträda vissa delar av en järnvägs eller tunnelbanas spårområde.Förbudet har såvitt avser järnväg i gällande rätt sin motsvarighet i 100 § järnvägstrafiksiadgan.Där avser förbudet järnvägsområdet i dess helhet, bortsett från de delar somjärnvägen har upplåtit för allmänheten. I den förevarande paragrafen inskränksemellertid förbudet till att gälla enbart spårområdet. I den mån järnvägenbehöver rättsligt skydd mot att allmänheten beträder andra delar avjärnvägsområdet, t.ex. för att hindra obehöriga att vistas på upplagsplatser, ibyggnader eller vid liknande anläggningar, synes detta behov vara tillgodosettgenom bestämmelserna om olaga intrång i 4 kap. 6 § . Med den utformning somförbudet att beträda järnvägsområde har i järnvägstrafikstadgan framgår delinte närmare vilka delar av området som är förbjudna resp. tillåtna attbeträda. Också på denna punkt innebär den förevarande paragrafen en avvikelsefrån vad som gäller. I första stycket av paragrafen beskrivs nämligen deanordningar som skall finnas på en viss plats för att man skall kunna anse, attdet på den platsen gäller undantag från det i princip generella förbudet attbeträda spårområdet. Med spårområde förstås den del av markytan över vilkenspårfordonen passerar och del utrymme på bägge sidor därav som enligt vad somframgår av utrymmets beskaffenhet, avspärrningsanordningar eller andrainrättningar har avsatts i syfte att tjäna säkerheten i spårdriften. Dedelar av spårområdet som allmänheten får beträda är sådana som Prop.1983/84:117 222 ocksåär upplåtna för korsande trafik. Det föreligger i allmänhet inte någrasvårigheter atl avgöra var det är tillåtet att korsa spårområdet. Detta framgåri allmänhet av de anordningar som har vidtagits för att möjliggöra ellerunderlätta för den korsande trafiken att passera spåren, t.ex. genom attspårområdet har försetts med vägbeläggning, belagts med betongplattor ellerutrustats med en gångbana av trä, s.k. plankvandring. Om sådana anordningarinte finns, kan tillåtelse att beträda spårområdet undantagsvis ges genomskyltar. Den omständigheten att stängsel har avlägsnats på en viss plals kandäremot inte utan vidare uppfattas som en tillåtelse att där beträdaspårområdet. Enligtandra stycket i den förevarande paragrafen gäller ett förbud för allmänhetenatt utan tillstånd beträda en spårvägs spårområde i vissa fall. Detta förbud ärbetydligt snävare avgränsat än förbudet i första stycket. Förbudet omfattarsålunda endast en sådan del av spårområdet för vilken det genom stängsel ellerskyltar eller på annat liknande sätt klart framgår att allmänheten inte hartillträde. I fråga om skälen till denna skillnad hänvisas till vad som haranförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.7). Enligttredje stycket skall överträdelse av förbudet i första eller andra stycketstraffas med böter, högst . Straffbestämmelsen gäller inte, om detobehöriga beträdandet är belagt med strängare straff i någon annan författning.Detta är fallet, om det obehöriga beträdandet skulle bedömas som olaga intrång,någol som under vissa omständigheter torde vara möjligt. Överträdelse avförbudet kan också innefatta vårdslöshet i trafik. Föratt förbudet skall gälla bör krävas att avgränsningen mellan det spårområde somfår beträdas och det som inte får beträdas är permanent. Den omständigheten attett område som annars får beträdas tillfälligt avspärras, t.ex. genom att vägbommarfälls, bör således inte medföra att området anses förbjudet alt beträda i denmening som avses i denna paragraf. Förbud att under sådana omständigheter tasig in på spårområdet gäller i stället enligt 13 § andra stycketvägtrafikkungörelsen (1972:603). Överträdelse av detta förbud straffas enligt164 § vägtrafikkungörelsen med böter, högst . Ifråga om allmänhetens rätt att beträda ett område som används för tunnelbaneirafikhar särskilda bestämmelser getts i ordningsstadgan för tunnelbane- ochspårvägstrafiken i . Enligt 14 § i denna stadga får en trafikantinte beträda tunnelbanans spårområde eller något annat område inom tunnelbanansom inte är upplåtet för allmänheten. Denna lokala ordningsstadga har utfärdatsmed stöd av 25 § allmänna ordningsstadgan (1956:617). Överträdelse av förbudenligt den kan medföra ansvar enligt 28 § allmänna ordningsstadgan. Dettainnebär att straffet för obehörigt beträdande av spårområdet i allmänhet skallutgöra penningböter. I allvarligare fall kan dagsböter utdömas. Dessastraffbestämmelser kan enligt 22 § ordningssladgan för tunnelbane- ochspårvägstrafiken i tillämpas också vid obehörigt beträdande avett spårom- 1983/84:117 223 radesom tillhör spårväg som omfattas av stadgan. Förbud mot att beträda ett sådantspårområde gäller när området utgörs av särskild banvall. Undantag görs dockför särskilt anordnade övergångsställen över spårvägsspår. Allmännaordningsstadgan ses f.n. över av ordningsstadgeutredningen (Kn 1977:02).Utredningen avser att föreslå att allmänna ordningssladgan ersätts av en ny lagom allmän ordning och säkerhet. Förslaget kan komma att innebära ändradeförutsättningar för utfärdande av taxor och reglementen för spårvägsföretagenoch för straffsanktioneringen av bestämmelser av hithörande slag. Eventuellastraffbestämmelser kommer att anpassas fill det straffmaximum för penningbötersom gäller enligt , . 1980/81:38, JuU 15,rskr 115). Lokalabestämmelser om förbud att beträda spårområdet m.m. beträffande tunnelbana ochspårväg behövs inte längre. Det får förutsättas att sådana bestämmelser upphävsi vederbörlig ordning. 2§ Om någon har fört ett annat maskindrivet spårfordon än spårvagn och därvidhar varit så påverkad av alkoholdrycker eller annat berusningsmedel att detmåste antas att han inte kunde föra fordonet på betryggande sätt, skall handömas till fängelse i högst eller, om omständigheterna är mildrande,till böter. Detsamma gäller, om en järnvägs- eller tunnel-baneQänsteman somannars har utfört uppgifter av väsentlig betydelse för säkerheten har varit såpåverkad av berusningsmedel att det måste anlas att han inte kunde utföra dessauppgifter på betryggande sätt. Densom har fört ett sådant maskindrivet spårfordon som avses i första stycketefter att ha förtärt alkoholdrycker i sådan mängd att alkoholkoncentrationen ihans blod under eller efter färden uppgick till eller däröver,skall anses ha varil så påverkad under färden som anges i första stycket. Ärdet inte styrkt att den som har fört ett sådant maskindrivet spårfordon somavses i första stycket har varit så påverkad som anges där, men har han förtfordonet efter att ha förtärt alkoholdrycker i sådan mängd attalkoholkoncentrationen i hans blod under eller efter färden uppgick till 0,5men inte , skall han dömas till böter eller fängelse i högst sexmånader. (4§ 4 mom. lagen 1951:649 om straff för vissa trafikbrott) Paragrafensaknar motsvarighet i utredningens förslag. Avskäl som har angetts i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.7) har strafftjestämmelsernaom onykterhet i järnvägstrafik förts över från trafikbrottslagen till den nyajärnvägstrafiklagen. Därvid har strafflDestämmelsen utvidgats till att omfattaäven vissa andra Qänstemän än förare av spårfordon, nämligen andrabefattningshavare med uppgifter av väsentlig betydelse för säkerheten. Därmedavses främst tågledare och olika kategorier av tågklarerare. Paragrafens/öwfastycke innehåller huvudregeln om straffansvar för en järnvägs- eller tunnelbaneQänstemansom är så påverkad av alkoholdrycker eller något annat berusningsmedel att detmåste antas att han inte Prop.1983/84:117 224 påett betryggande sätt kan föra spårfordonet eller annars ulföra sådana uppgiftersom åligger honom och som är av väsentlig belydelse för säkerheten ijärnvägsdriften. Regeln har utformats efter förebild av bl.a. 325 § sjölagen(SFS 1975:289). Dennahuvudregel har inte, lika litet som paragrafen i övrigt, gjorts tillämplig päbefattningshavare vid spårvägen. En förare av spårvagn omfattas sedan enlängre tid av bestämmelserna i trafikbrottslagen, däri inbegripetbestämmelserna om rattfylleri och rattonykterhet. Med hänsyn till attspårvagnar uppträder i samma trafikmiljö som övriga vägtrafikanter är en sådanordning naturlig. Som har anförts i den allmänna motiveringen har det inteansetts föreligga något behov av att införa särskilda bestämmelser om straffför onykterhet för andra befattningshavare vid spårvägen än förare. Denförevarande paragrafen innebär därför inte någon ändring av vad som gällerbeträffande befattningshavare vid spårvägen, vare sig formellt eller i sak. Andraoch tredje styckena innehåller bestämmelser om promillegränser efter mönster av4 § 1 mom. tredje stycket och 4 § 2 mom. trafikbrottslagen. I stället för detuttryck som förekommer i 4 § 4 mom. trafikbroltslagen "motordrivetspårfordon" används i den förevarande paragrafen uttrycket"maskindrivet spårfordon". Detta senare uttryck omfattar på etttydligare sätt inte bara el- och dieseldrivna spårfordon utan också ånglok. 1och med att straffbestämmelserna om onykterhet i järnvägs- och tunnelbanetrafikförs över till järnvägstrafiklagen måste följdändringar göras itrafikbrottslagen, lagen (1976: 1090) om alkoholutandningsprov och körkortslagen(1977:477). 3§ En befattningshavare i säkerhets- eller ordningsQänst vid järnväg, tunnelbanaeller spårväg får från trafikföretagets område avlägsna den som överträderförbudet i 1 § första eller andra stycket, den som uppträder berusad eller störordningen och den som genom sill uppträdande äventyrar säkerheten itrafikdriften. Om det är oundgängligen nödvändigt, får han omhänderta en sådanperson. Om så sker, skall polisen underrättas. Den omhändertagne fårhållas kvar till dess att han har överlämnats till en polisman eller det intelängre finns skäl till omhändertagande, dock längst . (1§ lagen 1975: 89 om ordning och säkerhet inom järnvägsområde) Paragrafenmotsvarar i huvudsak 2 § i utredningens förslag. Under rubriken innehåller järnvägstrafiksiadgan i9 § en erinran om att särskilda bestämmelser gäller i fråga om åliggande förjärnvägspersonal att söa för upprätthållande av ordning och säkerhet inomjärnvägsområde och om ämbetsskydd för befattningshavare vid järnväg. I fråga omupprätthållandet av ordning och säkerhel finns de särskilda bestämmelser somavses i stadgan numera i lagen (1975:89) om ordning och säkerhet inomjärnvägsområde. 1983/84:117 225 ansetts lämpligast att föra över innehållet lagtill den nya järnvägstrafiklagen Gfr avsnitt 5.7). I motsats till laggäller dock regleringen i järnvägstrafiklagen inte bara järnväg utan ocksåtunnelbana och spårväg. I lagförslaget har därför de båda paragraferna i 1975 årslag efter huvudsakligen redaktionella justeringar tagits upp som 3 och 4 §§ i6 kap. Som redan har nämnts har tillämpningsområdet utvidgats att gälla ocksåtunnelbana och spårväg. Genom den förevarande paragrafen, som motsvarar 1 § i1975 års lag, ges befattningshavare i säkerhets- eller ordningsGänst vidjärnväg, tunnelbana och spårväg vissa befogenheter att ingripa mot den somuppträder berusad eller stör ordningen eller genom sitt uppträdande äventyrarsäkerheten i trafikdriften. Det nuvarande utrymmet för ingripanden har vidgatsnågot genom att den som utan lov uppehåller sig inom en sådan del av ettspårområde som inte får beträdas av allmänheten får avvisas eller tas om hand,även om han inte kan anses störa ordningen eller äventyrasäkerheten. När Qänstemannen fullgör denna uppgift, har han det skydd somenligt 17 kap. 1, 2 och 4 §§ är förenat med myndighetsutövning. 4 § För att verkställa en åtgärd enligt 3 § fårbefattningshavaren inte använda strängare medel än förhållandena kräver. Hanbör i första hand försöka tala personen till rätta genom upplysningar och anmaningar. Våld får tillgripas endast när andra medel inte hjälper.Om våld tillgrips, skall den lindrigaste form användas som kan förväntas ledatill det avsedda resultatet. Våld får inte brukas längre än som är absolutnödvändigt. (2 § lagen 1975:89 om ordning och säkerhet inomjärnvägsområde) I denna paragraf regleras vilka medel som får användas föratt upprätthålla ordning och säkerhet. Framför allt anges i vilkenutsträckning våld får tillgripas. Paragrafens/öw/fl stycke motsvarar första stycket i 2 §1975 års lag. I allt väsentligt stämmer texten också överens med 8 § förstastycket lagen (1980: 578) om ordningsvakter. Till paragrafens andra stycke har utan större ändringarförts över föreskrifterna i andra stycket av 2 § lag. På en punkt hardock en avvikelse ansetts vara befogad. Enligt lag får bara det våldanvändas som kan leda till det avsedda resultatet. Med en strikt tolkning avtexten skulle det vara omöjligt att använda våld av ett visst slag så länge detframstår som visserligen ytterst osannolikt men ändå inle helt uteslutet, atldel avsedda resultatet skulle kunna uppnås med ett lindrigare våld. I detförevarande lagrummet ställs i stället det mera rimliga kravet, att våldetskall begränsas till vad som i den föreliggande situationen får bedö-' mas varanödvändigt för att uppnå det avsedda resultatet. Som ett tredje stycke innehåller 2 § lagföljande bestämmelse: "Skadas någon lill följd av ingripande och är skadanej obetydlig, skall 15 1983/84. Prop.1983/84:117 226 Gänstemannen sörja för att den skadade får erforderligvård samt ofördröj-ligen anmäla det inträffade till sin förman." Till dendel det föreskrivs att Gänstemannen skall sörja för den vård som behövs, kanbestämmelsen knappast sägas innehålla något utöver vad som framstår somsjälvklart. Någon skyldighet för Gänstemannen att rapportera det inträffadetorde inte behöva föreskrivas i lag. Någon motsvarighet till den återgivnabestämmelsen finns inte i den nyssnämnda lagen om ordningsvakter. En sådanbestämmelse torde utan olägenhet kunna undvaras också i järnvägstrafiklagen.Någon föreskrift av detta slag har därför inte tagits upp i lagförslaget. 5 § får undersöka innehållet i resgodskollineller godssändningar, om innehållet är okänt för järnvägen och det finns skälatt misstänka att de innehåller något som kan äventyra säkerheten ijärnvägsdriften. Kan det med fog antas att resgods innehåller något somjärnvägen har förklarat att den inte befordrar som resgods eller att innehålleti en godssändning inte motsvarar de uppgifter som avsändaren har lämnat omdet, får järnvägen undersöka resgodsets eller sändningens innehåll. Dettagäller även om järnvägen inte har förbehållit sig det i befordringsavtalet. Undersökningar bör företas i vittnes närvaro. Vid enundersökning enligt andra stycket skall om möjligt den resande eller, omundersökningen avser gods, avsändaren eller mottagaren beredas tillfälle attnärvara. (12, 18 och 36 §§ JTS) Paragrafen motsvarar 4 § i utredningens förslag. I den förevarande paragrafen har förts samman bestämmelserom järnvägs rätt atl undersöka egendom som befordras eller avses bli befordradav järnvägen. Denundersökningsrätt som avses i första stycket är närmast av offentligrättslignatur. Befogenheten att företa undersökning av egendom enligt detta stycke kanses som en motsvarighet till befogenheten enligt 3 § att ingripa mot personer.Syftet med regleringen i detta stycke, liksom ett av syftena med regleringen 13§, är att ge järnvägen möjlighet att avväqa ett hot mot säkerheten ijärnvägsdriften. Medan det i 3 § är fråga om ett konstaterat hot motsäkerheten, räcker det för tillämpning av detta stycke att det förekommergrundad anledning till misstanke om att säkerheten i järnvägsdriften är hotad.När det finns skäl för en sådan misstanke, får undersökningsrätten utövas bådei fråga om resgodskolli och i fråga om godssändning. Med resgods avses i dettasammanhang såväl handresgods som inskrivet resgods. Också när resgods eller gods inte kan misstänkas innehållanågot som kan äventyra säkerheten i järnvägsdriften, bör järnvägen ha möjlighetatt i vissa fall undersöka innehållet. Sålunda bör järnvägen kunna utöva ålminstonenågon form av kontroll av att resande inte låter som resgods befordra egendomsom järnvägen, av något annat skäl än att egendomen kan hota säkerheten ijärnvägsdriften, har förklarat att den inte befordrar som Prop.1983/84:117 227 resgods.I fråga om handresgods kan det t.ex. röra sig om innehåll som kommer attmedföra olägenheter under resan i form av obehaglig lukt eller liknande.Beträffande inskrivet resgods kan det vara fråga om innehåll som medförsmittorisk eller risk för nedsmutsning av annat resgods. Vid befordran av godsär sändningens verkliga innehåll ofta avgörande inte bara för frågan om godsetfår befordras eller ej utan också för frågan om godset med hänsyn fillegenskaper, tillstånd, värde m.m. motsvarar de uppgifter om godset som har lämnalstill järnvägen och lagts till grund för utformningen av dess befordringsåtagande. Denrätt som järnvägen enligl vad som har sagts bör ha att av andra skäl än renasäkerhetsskäl undersöka resgods eller gods behandlas i paragrafens andrastycke. Det är självfallet en känslig fråga att avväga järnvägens intresse avatt kunna företa undersökningar mot trafikanternas intresse av att inte utanrimlig anledning bli utsatta för det ingrepp i den personliga integriteten somen undersökning kan innebära, i synnerhet när det gäller resgods. Dennaavvägning har gjorts så, att järnvägens undersökningsrätt har inskränkts tillde fall i vilka det med fog kan antas att egendomens verkliga innehåll avvikerfrån vad järnvägen har haft skäl att förutsätta när befordringsålagandetgjordes. Detta innebär att en undersökning får göras, om någon faktiskomständighet tyder på att handresgods innehåller någol som resande inte fårföra med sig i järnvägsfordon, att inskrivet resgods innehåller något somjärnvägen har förklarat att den inte befordrar som sådant eller atl innehålleti en godssändning inte stämmer överens med de uppgifter om detta som avsändarenhar lämnat. Stickprovskontroller som grundas på ett hell slumpmässigt urvalfår således inte förekomrna. Ijärnvägstrafikstadgan finns utförliga regler om hur undersökning av resgodseller gods skall gå till. Med beaktande av dessa regler har järnvägarna inormal villkoren (art. 26 och 58) utformat ett undersökningsförfarande, somsåledes vid avtal på grundval av normalvillkoren får anses som överenskommetmellan parterna. Det finns anledning förutsätta, att enskildheterna iundersökningsförfarandet också i fortsättningen skall kunna regleras genomavtal på ett tillfredsställande sätt. I den föreslagna järnvägstrafiklagen hardärför förfarandet vid undersökningen inte berörts i annan omfattning än attvissa principer för denna har angetts i tredje stycket av denna paragraf.Järnvägen skall sålunda tillgodose motpartens intressen genom att om möjligtbereda motparten tillfälle att vara företrädd vid undersökningen och i regelockså sörja för atl vittne är närvarande vid denna. Några offentligrättsligaregler i övrigt beträffande undersökningsförfarandet torde inte behövas ifortsättningen. 6§ Om en resande i ett järnvägsfordon har med sig egendom som inte får medförassom handresgods och om den resande på järnvägspersonalens uppmaning inteavlägsnar egendomen, får järnvägen ta hand om den. Om det är nödvändigt medhänsyn till egendomens fariighet, får järnvägen ta hand om egendomen utan att förslanmoda den resande att avlägsna den. 1983/84:117 228 (12 § JTS) Paragrafen motsvarar 5 § i utredningens förslag. Om det viden undersökning enligt 5 § visar sig eller om det utan undersökning framgår attegendom som den resande har tagit med sig i järnvägsfordon är sådan att deninte får medföras som handresgods, bör järnvägen ha rätt atl ingripa. Dettafall regleras i 12 § järnvägstrafikstadgan genom en hänvisning till stadgansbestämmelser om järnvägens befogenhet med avseende på egendom som haröverlämnats för befordran som inskrivet resgods, fastän egendomen innehållernågot som är uteslutet från sådan befordran. Enligt dessa bestämmelser fårjärnvägen under vissa förutsättningar avlägsna egendomen från järnvägensområde, ibland t.o.m. oskadliggöra eller förstöra den. kan dockuppenbarligen i stället vidta andra åtgärder, i den mån dessa ligger inom ramenför järnvägens rätt som besittningshavare till det inskrivna resgodset. För att järnvägen skulle kunna företa ett tvångsingripandemot en resande som i ett järnvägsfordon har med sig egendom som inte fårmedföras som handresgods måste, till skillnad från vad som är fallet när detgäller inskrivet resgods, en besittningsrubbning ske. Genom hänvisningen till beslämmelsernaom inskrivet resgods synes f.n. en besittningsrubbning från järnvägens sidavara medgiven, om rubbningen sker för att möjliggöra att handresgodsetavlägsnas från järnvägens område, oskadliggörs eller förstörs. För altgenomföra någon annan åtgärd, t.ex. förvaring av ett illaluktande paket i ettutrymme på tåget där passagerare inte vistas, torde besittningsrubbning däremotinte få tillgripas enligt gällande rätt. Ingripanden av mindre räckvidd än avlägsnande,oskadliggörande eller förstöring av egendomen torde emellertid ofta varatillräckliga för att undanröja olägenheten av att en resande har tagit med signågot som inte får medföras som handresgods. mer eller mindre tillfälligtomhändertagande av egendomen från järnvägens sida kan inte sällan antas varanog för att tillgodose detta syfte. Det bör därför genom särskilda bestämmelserskapas en formell grund för ingripanden som tills vidare inte syftar längre äntill att skilja den resande från besittningen till egendomen. Sådanabestämmelser har tagits in i den förevarande paragrafen. Paragrafen är tillämplig på all egendom som en resande förmed sig som handresgods i strid mot gällande föreskrifter. Ett omedelbartomhändertagande av egendomen från järnvägens sida får emellertid ske bara omen sådan åtgärd är påkallad med hänsyn till egendomens farlighet, något somknappast kan vara fallet annat än i sällsynta undantagsfall.