prop · G703111 · 1983-12-31 00:00:00 — I praktiken kan det nämligen enligt vad JO betonar ivissa fall antas vara svårt att skilja det fallet atl en person, oavsett vemhan är, kan misstänkas för brott eller antas böra frihetsberövas på annan grundfrån det fallet atl namnet på personen är av avgörande betydelse för frågan omhan skall frihetsberövas. En grupp instanser, bl. a. ett flertal polisstyrelser iStockholms län, föreslår ett fillägg av innebörd att ungdomar som kan antasvara under och som uppehåller sig i socialt olämpliga miljöer skall kunnatas om hand för identifiering om de vägrar att uppge namn och adress, dvs. enmotsvarighet till den fidigare bestämmelsen i 33 § tredje stycketbarnavårdslagen. 1983/84:111 103 Jag kan, liksom remissinstanserna, ansluta mig tilluppfattningen att det i polisverksamheten när speciella omständigheterföreligger även i fortsättningen finns behov av att omhänderta okända personerför identifiering och att denna befogenhet bör lagfästas. Det är emellertidutomordentligt viktigt att förutsättningarna för ett sådant omhändertagandeutformas restriktivt. Det måste därför till att börja med - som beredningenframhåller - vara uteslutet att låta en bestämmelse i detta ämne få delinnehållet atl en polisman skulle vara berätligad atl till polisstationen föridentifiering la med envar, som vägrar att uppge namn oeh adress. Av de i praktiken förekommande fall som beredningen larupp till diskussion vill jag först beröra dem som rör polisens efterspanande avpersoner som har avvikit från kriminalvårds-, sjukvårds- och andravårdanstalter, liksom dem då liknande handräcknings- och verkställighetsuppgifterhar ålagts polisen, t. ex atl hämta någon till en anstalt eller inställa någonför en läkarundersökning. Dessa fall karakteriseras av atl den sökteregelmässigt är efterlyst med angivande av att han skall omhändertas vidanträffandet, se 6 § tredje stycket efterlysningskungördsen (1969:293, omtryckt1982:227). Det rör sig alltså här om en avgränsad grupp av fall, och enbestämmelse som fillåter att en polisman för identifiering tar med en okändperson som kan antas tillhöra denna kategori kan enligt min mening i principgodtas. Detta gäller även om man, som enligt beredningens förslag, vidgarförutsättningarna något genom att ta med också sådana fall då personen i frågakan antas vara efterspanad av skäl av den typ som har angetts utan atl enformell efterlysning har hunnit ske. Efterspaningen eller efterlysningen behöver inte avse enfill namnet känd person. Bestämmelsen bör täcka även det av 1975 årspolisutredning angivna fallet att någon med visst signalement är efterspanadför ett förövat grovt brott och det i närheten av brottsplatsenanträffas en person vars klädsel och utseende verkar överensstämma medsignalementet. En allmän förutsättning för polisiering i de fall jagdiskuterat här bör naturligtvis vidare, som beredningen framhåHit, vara altpersonen i fråga vägrar att på anmodan av en polisman lämna uppgift om sinidenfitet eller att anledning förekommer att hans uppgift härom är osann.Beträffande frågan hur stark misstanken bör vara att personen är identisk mednågon som är efterspanad eller efterlyst och skall omhändertas vid anträffandetkan jag instämma i vad JO har anfört under remissbehandlingen. I enlighethärmed bör del enligt lagtexten krävas att det finns "särskild"anledning för polismannen att anta att en anträffad okänd person är identiskmed den som är efterspanad eller efterlyst. En sådan särskild anledning kanvara att personens utseende stämmer överens med ett uppgivet signalement. Mensituafioner kan också tänkas inträffa, där en poHsman redan av en personsuppträdande, alltså utan att känna till någon efterlysning, får särskildanledning att anta att personen har avvikit från exempelvis elt sjukhus för 1983/84:111 104 sluten psykiatrisk vård. Rekvisitet att del skallföreligga "särskild anledning anta" medför ett i förhållande tillberedningens förslag skärpt krav på alt den polisman som beslutar om polisieringkan redovisa ett konkret skäl för sin misstanke om den omhändertagnesidentitet. Beredningen har föreslagit att en okänd person skall fåtas med för identifiering även i andra fall än dem som förut har angetts, närdet finns anledning anta att han enligt lag skall berövas friheten om hansidentitet blir känd. Beredningen avser att med bestämmelsen reglera bl. a.vissa fall då frågan om polisen enligt får gripa en personinte kan avgöras med mindre än att vederbörandes identitet blir känd, t. ex. dånågon anträffas på bar gärning efter att ha begått ett brott med fängelse istraffskalan men osäkerhet föreligger huruvida vederbörande är straffmyndig.Jag vill inte bestrida att det i och för sig kan föreligga eft visst behov avreglering med sikte på de fall beredningen här åsyftar. Emellertid anser jagatl dessa fall knappast har den betydelsen atl de motiverar en såförhållandevis allmän bestämmelse som den beredningen har föreslagit eller enså utförlig reglering i lagtext som skulle krävas för atl ge bestämmelsenerforderlig precision. Jag vill i detta sammanhang ytteriigare nämna atl enarbetsgrupp inom BRÅ i promemorian (PM 1982:3) De unga lagöverträdarna har lagtfram förslag om vissa åtgärder vid broll av ungdomar . Enligtförslaget skall bl. a. förundersökning under vissa förutsättningar få inledasbeträffande den som är och som misstänks för brott. Därvid skalltvång i viss utsträckning kunna användas för atl ta med barnet föridenfifiering och förhör. Utredningen förutsätts ske i nära sambarbete medsocialnämnden. Förslaget har vid remissbehandlingen fått ett positivtmottagande. Det övervägs nu inom jusfitiedepartementet, och en proposition tillriksdagen beräknas bli avlämnad . Genomförs förslaget, löser sigfrågan hur polisen skall förfara när det är osäkert huruvida den som anträffaspå bar gärning efter att ha begått ett brott är straffmyndig eller inle. Jag förordar därför atl den del av den av beredningenföreslagna paragrafen om omhändertagande för identifiering som här senast hardiskuterats inte tas upp i polislagen. Inte heller är jag beredd att nu taställning fiH om man bör införa en regel om omhändertagande för identifieringav ungdomar i sådana fall som 33 § tredje stycket i den numeraupphävda barnavårdslagen tog sikte på. Jag har emellertid inhämtat atl denfrågan f. n. övervägs av både socialberedningen och . Detkan därför bH anledning att la upp frågan på nytt. Den som har omhändertagits enligt denna lag skallunderrättas om anledningen tiU omhändertagandet . Denpolisman som har verkställt omhändertagandet skall så skyndsamt som möjligtanmäla 1983/84:111 105 åtgärden till sin förman. Har omhändertagandet ej redanupphört skall förmannen pröva om det skall bestå. Innebär förmannens beslut all den som har omhändertagitsenligt 11 § skall hållas kvar eller har ingripandet gjorts med stöd av 12 §,skall förmannen skyndsamt underrätta polismyndigheten om omhändertagandet ochskälet till detta. skall möjligt efter ettomhändertagande enligt 11 § meddela beslut enligt vad som är föreskrivet omdetta. Föreskriften om alt den omhändertagne skall underrättas omanledningen till omhändertagandet har motsvarighet i 6 § första stycket LTO. Iövrigt motsvarar paragrafen i huvudsak 5 och 7 §§ LTO, där bl. a. den s. k.förmansprövningen behandlas. Enligt 5 § LTO gäller bl. a. atl en polisman som harverkställt ett omhändertagande enligt lagen så skyndsamt som möjligt skallanmäla omhändertagandet till sin förman. Förmannen skall pröva om enåtgärd enligt 1 eller 3 § LTO skall beslå. Innebär hans beslut att den som haromhändertagits enligt 1 § skall kvarhållas eller har omhändertagande skettenligt 2 §, skall polisstyrelsen skyndsamt underrättas om omhändertagandet ochskälen till detta. Vissa omhändertaganden upphör i praktiken redan innan dehinner anmälas till förmannen. I dessa fall sker inle någon egentlig förmansprövning.I praxis anses den omhändertagande polismannen själv kunna frige denomhändertagne innan denne har förts fill förmannen och förmannen tagit över. Förmansprövningen grundas i allmänhet på vad somframkommer vid en kortare utfrågning av den omhändertagne, på denomhändertagande polismannens uppgifter och på förmannens egna iakttagelser avden omhändertagnes uppförande och tillstånd på polisstationen. Utfrågningen,som dock inte alllid kan komma till stånd, sker som regel i form av förhörenligt 6 § första stycket LTO men kan också vara mera informell. 16 § LTO föreskrivs bl. a. att den som har omhändertagitsenligt 1 eller 3 § samma lag i samband med att förhör äger rum skallunderrättas om anledningen till omhändertagandet så snart det kan ske. I 7 §LTO finns en erinran om att polisstyrelsen möjligt efter ettomhändertagande enligt 1 § skall meddela beslut enligt de bestämmelser somgäller om detta. Enligt LTO/fungerar förmannens prövningfrämst som en kontroll av del berättigade i fortsatt omhändertagande i de falldå den omhändertagne skall hållas kvar på en polisstation. Denna kontroll harenligt utredningen sitt givna värde från rättssäkerhetssynpunkt. 1983/84:111 106 omhändertagandet vanligtvis efter och enprövning av förmannen skulle som regel ha saknat praktisk betydelse för denomhändertagne. Utredningen föreslår att en förmansprövning av deomhändertaganden som regleras i 1 och 3 §§ LTO skall äga rum ävenfortsättningsvis. När det gäller prövningens närmare innebörd bör den enligtutredningen ta fasta på vad förmannen faktiskt kan pröva, dvs. vad som skallske med den omhändertagne. Någon överprövning av polismannens ingripande, sominnebär att dennes omhändertagandebeslut förklaras ogiltigt, skall således integöras. Om förmannen emellertid finner att omhändertagandet gjorts på felaktigagrunder skall han naturligtvis frige den omhändertagne. I övrigt skall hansprövning ta sikte på om den omhändertagne med hänsyn till risken för fortsattbrottsligt beteende eller motsvarande bör hållas kvar. Utredningen föreslåralltså att bestämmelsen avfattas så alt förmannen skall pröva om denomhändertagne skall hållas kvar hos polisen. För att markera att polismannen själv, innanförmansprövningen kommer till stånd, kan överlämna den omhändertagne tillexempelvis anhöriga eller till sjukhus eller annan vård bör man enligtutredningen ange i lagtexten att förmannens prövning skall äga rum endast omden omhändertagne inle redan har frigetts. De remissinstanser som särskilt uttalar sig omförmansprövningen har inte något alt erinra mot vad utredningen föreslår omförmansprövningens karaktär. är dock tveksamt till om det finnsskäl att ge prövningen lags valör. Bestämmelsen är enligt förbundet avarbetsordningskaraktär och saknar motsvarighet i lagregleringen av andrafrihetsberövanden som tillkommer polisen. JO framhåller att en förman som finner att ettomhändertagande har gjorts på felaktiga grunder bör dokumentera delta. Del kanju enligt JO i allvarligare fall komma i fråga att förmannen enligt allmännaregler blir skyldig att rapportera den polisman som gjort det felaktigaingripandet som misstänkt för brott. är tveksam till om underrättelse tillpolisstyrelsen är erforderlig då någon omhändertagits enligt nuvarande 2 § LTO. De skäl som motiverade införandet av förmansprövningen iLTO har enligt min mening alltjämt bärkraft. Från rättssäkerhets- och kontrollsynpunktär en sådan bestämmelse av värde och den bör omfatta både sådanaomhändertaganden som har stött sig på LTO och sådana som grundas på 14§ föreliggande förslag. Jag har i princip ingen erinran mot vad 1983/84:111 107 utredningen har uttalat när det gäller prövningenskaraktär. Självfallet kan sålunda förmannen inte fatta något beslut som innebäratt del omhändertagande som redan har skett görs ogjort. I normalfallet kommersålunda hans prövning atl inriktas på huruvida det finns skäl att hålla kvarden omhändertagne enligt polislagen. Skulle förmannen finna att omhändertagandethar varit felaktigt, skall han naturiiglvis som utredningen har anmärktomedelbart frige den omhändertagne. Den situationen kan dock inträffa atl förmannen finner atldet visserligen var rätl all verkställa ett omhändertagande men att det hadebort grundas på en annan bestämmelse än den som polismannen har tillämpat.Polismannen kan t. ex. ha tillämpat 13 § andra stycket polislagen, medanförmannen finner att vederbörande borde ha gripits enligt 24 kap. 7 § andrastycket RB eller omhändertagils enligt LOB. Av förmannens arbetsledandeställning följer att det i så fall är dennes mening som gäller och att hansåledes har möjlighet all omrubricera grunden för omhändertagandet, vilketgivetvis bör dokumenteras. Förmannens beslut blir också styrande för denfortsatta behandlingen av den omhändertagne liksom för frågan om eventuellaunderrättelser angående omhändertagandet, hanteringen av berusningsmedel somden omhändertagne medför m. m. Häri ligger en viss rättssäkerhetsgaranti, somenligt min mening inle bör underskattas. Den av utredningen föreslagna formuleringen kan med hänsyntill det anförda möjligen vålla missförstånd vid den praktiska tillämpningen.Lämpligen bör därför en formulering väljas som mer anknyter till den gällanderegleringen. Jag föreslår att slyckel i denna del avfattas så att förmannen, omomhändertagandet inte redan har upphört, skall pröva om del skallbestå. Därmed kommer full överensstämmelse alt uppnås med den nuvaranderegleringen i 5 § LOB, som också den har föreslagits ändrad av utredningen mensom enligt min mening bör behållas oförändrad. I paragrafen bör också anges att den som haromhändertagits enligt polislagen så snart som möjligl skall underrättas omanledningen till omhändertagandet. En sådan föreskrift finns f. n. i 6 § LTOmed sikte endast på omhändertaganden enligt 1 och 3 §§ samma lag, men enföreskrift av detta slag bör lämpligen göras generell. Klart är emellertid attnär det gäller underrättelse till barn som tas om hand enligt 12 § polislagen(tidigare 2 § LTO) en sådan underrättelse får anpassas efter omständigheternaliksom att uiredningsskäl kan motivera att man avvaktar med underrättelsenbeträffande den som har omhändertagits enligt 14 § polislagen. Näromhändertagandet har grundals på 11 § eller 13 § andra stycket kan om del ärlämpligt med hänsyn till omständigheterna underrättelsen lämnas i anslutningtill del förhör som skall äga rum enligt 16 § första slyckel. Den föreslagna regleringen motsvarar i övrigt vad som nuföreskrivs i LTO. Prop, 1983/84:111 108 Den som har omhändertagits enligt 11 § eller enligt 13 §andra stycket skall förhöras . Har omhändertagandet skett enligt 13 § andra stycket skallden omhändertagne friges möjHgt efter förhöret, dock senast inom sexfimmar efter omhändertagandet. Bedöms den omhändertagne vara i behov av hjälpeller stöd från samhällets sida, skall polisen gå honom till hända med råd ochupplysningar samt, om det lämpligen kan ske, samråda med annat samhällsorgansom har till uppgift att tillgodose sådant behov. När någon har omhändertagits enligt 14 § skall åtgärderför att hans identitet skall fastställas skyndsamt vidtas. Den omhändertagneskall friges så snart han har identifierats. Han får dock intehållas kvar än eller, om det är av synnerlig viktatt han identifieras, . I paragrafen finns bestämmelser om förhör samt omfrigivande oeh råd och stöd till den omhändertagne. Vidare finns bestämmelserom förfarandet då någon har omhändertagits för identifiering. Paragrafens första stycke motsvarar delvis 6 § förstastycket LTO. Andra stycket motsvarar 8 § LTO och innehåller i övrigt enbestämmelse som avses ersätta den i 6 § andra stycket LTO föreskrivna socialautredningen. Genom tredje stycket kompletteras den nya bestämmelsen i 14 § omomhändertagande för identitetskontroll. Enligt 6 § första stycket LTO skall den som äromhändertagen med stöd av 1 eller 3 § samma lag förhöras så snart som möjligtoch därvid underrättas om skälet till omhändertagandet. Förhör enligt 6 § LTO är i allmänhet mycket summariska.Den omhändertagne får som regel kortfattat tala om vad han gjorde på platsenför ingripandet. tillfrågas han också om sin inställning till siltuppträdande och till att han omhändertagits. Enligt LTO/mening bör den som haromhändertagits på sådana grunder som anges i 1 och 3 §§ LTO också ifortsättningen om möjligt höras av polisen. Med hänsyn till all denomhändertagne enligt utredningens förslag förutsätts ha begått ett brott, börförhör med denne enligt utredningens mening ske enligt 23 kap. RB. Någonsärskild bestämmelse om förhör behövs därför inte i polislagen. 1983/84:111 109 De remissinstanser som berör frågan om förhör uttalar sigi allmänhet till förmån för att den nuvarande ordningen skall behållas.Ställningstagandet är i allmänhet en följd av en negaliv inställning tillutredningens huvudförslag beträffande förutsättningarna för omhändertagande vidordningsstörning m. m. Ett par remissinstanser understryker del angelägna i attden omhändertagne underrättas om grunden för omhändertagandel så snart det kanske. En följd av milt ställningstagande i frågan omkonstruktionen av en bestämmelse om omhändertagande vid ordningsstörning m. (se avsnitt 2.2) är att den av utredningen förordade lösningen atl förhör skallske enligt 23 kap. RB inte kan godtas. Enligt min mening bör i denna fråga isak gälla samma ordning som f. n. Stycket har utformats i enlighet därmed. Andra stycket första meningen Enligt 8 § LTO skall den som omhändertagits med stöd av 3§ friges så snart förhör och utredning som avses i 6 § har slutförts ochanledning föreligger att den omhändertagne ej längre kommer att utgöraomedelbar fara för allmän ordning och säkerhet, dock senast inom sex timmarefter omhändertagandet. Vad som har framkommit om tillämpningen avsextimmarsregeln ger enligt LTO/inle anledning att överväganågon regel som principiellt är utformad på annat sätt än f. n. när det gällertidpunkten för frigivandet av dem som har omhändertagits på grund avordningsstörning m. m. Normalt bör dock frigivandet ske mycket tidigare änefter . Med hänsyn till den av utredningen föreslagna ändradekonstruktionen av själva omhändertagandebestämmelsen föreslår utredningen atttidpunkten för frigivandel inle som knyts till att anledning föreligger atlden omhändertagne inte längre kommer att utgöra en fara för allmän ordning ochsäkerhet utan att den i stället bestäms med hänsyn till faran för att denomhändertagne återupptar den verksamhet som föranlett omhändertagandel ellerannars kommer att uppträda på ell sätt som kan föranleda omhändertagande.Lagtekniskt föreslår utredningen att det i polislagen skall föreskrivas att densom har omhändertagits skall friges möjligt, dock senast inom sextimmar efler omhändertagandet. 1983/84:111 110 Utredningens förslag rörande omhändertagandet ochfrigivande berörs inte särskilt av remissinstanserna på annat sätt än att flerainstanser pekar på angelägenheten av en möjlighet för den polisman som gjortomhändertagandet alt frige den omhändertagne innan förmannen har prövat åtgärden. För egen del anser jag liksom utredningen att dennuvarande ordningen i princip bör behållas. Enligt den av utredningenföreslagna bestämmelsen skall frigivande ske möjligt, dock senast efler omhändertagandet. Det i förhållande till den nuvarandeordningen ändrade uttryckssättet hänger samman med utredningens förslag fill ändradkonstruk-fion av en bestämmelse om omhändertagande vid ordningsstörning m. m.Fastän jag som har framgått förut inte godtar den konstruktionen, är enligt minmening den av utredningen föreslagna lydelsen att föredra framför den gällande.Den sistnämnda täcker ju inte uttryckligen den situationen att någon haromhändertagits för att avvärja brottslig handling. Förutsättningarna för frigivande skall prövas fortlöpandemed början efter det att ett omhändertagande ägt rum. I och för sigkan den omhändertagne friges redan på platsen för omhändertagandet. Det kanockså vara tillräckligt att han förs till sin bostad och friges där. Inte i något fall får en omhändertagen med stöd avförevarande bestämmelse vara berövad sin frihet . Detta äralltså en absolut maximitid: det är självfallet avsikten att omhändertagandenai praktiken liksom f. n. i allmänhet skall ha betydligt kortare varaktighet.Tidsfristen bör räknas från själva omhändertagandet och inte exempelvis frånden tidpunkt den omhändertagne införts till polisstationen. Har en ordningsvaktgjort ett omhändertagande och överiämnal den omhändertagne till en polisman(jfr 23 §) skall tiden beräknas från tidpunkten för ordningsvaktens ingripandeoch inte från den tidpunkt då polismannen fick hand om den omhändertagne. Andra stycket andra meningen Enligt 6 § andra stycket LTO skall om omhändertagandelskett med stöd av 3 § en utredning göras beträffande den omhändertagnespersonliga levnadsförhållanden i den mån behov av sådan utredning kan antasföreligga. Utredningen skall om möjligl göras av företrädare för socialmyndighet. Avsikten med utredningen skall vara att utröna om den omhändertagneär i trängande behov av hjälp eller slöd från samhällets sida. 1983/84:111 111 Bestämmelser om social utredning vid tillfälligaomhändertaganden fanns inle före LTO:s tillkomst. Avsikten med den aktuellaföreskriften i LTO är att det skall utrönas om den omhändertagne är i trängandebehov av hjälp eller stöd. 1973:115 uttalade dåvarande chefen förjustitiedepartementet bl. a. atl han ansåg del värdefullt alt man kundeutnyttja tiden för ett omhändertagande på ett meningsfullt sätl. Målsättningenborde sålunda enligt honom vara atl i största möjliga utsträckning utnyttja denangivna tiden för atl förbereda sådana åtgärder eller etablera sådana kontaktersom kunde vara till hjälp för den omhändertagne. På initiativ av en referensgrupp vid BRÅ:sutvecklingsenhet gjordes en utvärdering av LTO. a. dels en kartläggning av tillämpningen av LTO i ,dels en redovisning av erfarenheterna av ett försök i Siockholm under år 1975med en ny modell för den sociala utredningen. Utvärderingen redovisades irapporten (1976:1) Frihetsberövande och polisen som enligt beslut av BRÅ:sstyrelse överlämnades till regeringen. BRÅ konstaterade bl. a. atl bestämmelsen om socialutredning hade debatterats LTO gällt och att det ifrågasatts omantalet sådana utredningar blivit så högt som man förutsatte när lagen tillkom.Å andra sidan konstaterades också alt utvärderingen inte hade gett stöd förantagandet att en ökning av den sociala utredningsverksamheten skulle ge bättreresultat i fråga om rehabilitering. BRÅ hänvisade till uttalanden i rapportendär det framhölls dels att det inle var den sociala utredningen utan åtgärdernaefteråt som var del väsentliga, dels att LTO-ingripandel betydde mycket litet idelta sammanhang. Utvärderingen gav enligt BRÅ:s mening fog för att övervägaom inte 6 § andra stycket LTO borde ha motsvarande lydelse som 7 § andrastycket LOB, där det inte föreskrivs något om social utredning. Enligt denaktuella föreskriften i LOB skall emellertid polisen innan omhändertagandetupphör tillhandagå den omhändertagne med råd och upplysningar, om denomhändertagne är i behov av hjälp eller stöd från samhällets sida. Polisenskall också, i den mån det lämpligen kan ske, samråda med annat samhällsorgansom har till uppgift att tillgodose sådant behov. Med hänvisning till undersökningar angående tillämpningenav LTO konstaterar utredningen att det är ytterst ovanligt att polisen görsociala utredningar. Det är också ovanligt att sådana utredningar görs avföreträdare för social myndighet. Däremoi förekommer i någon utsträckning altsocialtjänstpersonal som är mer eller mindre stationerad på en polisstationhåller sig orienterad om inträffade omhändertaganden och därvid kan finnaanledning atl vidta omedelbara åtgärder i syfte att hjälpa eller stödja denomhändertagne. 1983/84:111 112 Bestämmelsen om social utredning har enligt utredningeninte kommit att motsvara de förväntningar som man hade på den.