prop · G703100 · 1983-12-31 00:00:00 — DAC:s ordförande väntar sig i sin årsrapporten fortsatt, men långsammare, ökning av DAC-ländernas bistånd de närmaste åren.Mätt som andel av BNI kan dock DAC-ländernas bistånd knappast väntas öka från nuvarande lagagenomsnittliga nivå. Biståndet frångivariänderna inom OPEC uppgick till , jämfört med 8,5 miljarder1981 och väl över9 miljarder . Kriget mellan och och de sjunkande oljeintäkterna har haft ettkraftigt genomslag på OPEC-ländernasbidrag till de samlade biståndsströmmarna. Deras bistånd var dock 1982 omfattande även efterde senaste årens tillbakagäng. 1982motsvarade det 1,av dessa länders BNI - en långt större andel än deindustrialiserade länderna kan uppvisa. och de östeuropeiskastaternas biståndsutbetalningar har enligt DAC:s beräkningar legatmellan 2 och , 1982 2,5 miljarder - vilket motsvarade endast0,av dessa länders BNI. Bördefördelningen mellan olikagivarländer fortsätter alltså att vara mycketojämn. Endast fyra av DAC:s 17 medlemsländer, nämligen , , och , har nåt;över det internationella 0,7%-mälet. (siffra pä 0,i tabell 1inkluderar överföringar till defranska översjöiska provinserna. har dock tillkännagivit sin avsikt att 1988 nå upp till 0,7%-målet utan att räkna med överföringarna till dessa provinser.) Bland de DAC-länder som ännu inte uppnätt 0,7%-målet visar statistiken en påtagligoch mer långsiktig tillväxt endast i , och . Biståndet motsvarari genomsnitt något över I % av mottagariändernas bruttonationalinkomst ochutgör en tredjedel av de sammanlagda resursströmmarna tillu-länderna. Om än biståndets andel av de totala resursströmmarna nu ärbetydligt lägre än kring 1970, är biståndet en helt avgörande inkomst för särskilt de fattigaste länderna, som i storutsträckning saknar möjlighet att dra till sig privata flöden. 1983/84:100 Bilaga 5 37 Tabell 1: Biståndsutbetalningar frånDAC-länderna, OPEC, och samt samma länders percapita-inkomster Andel av Volym Percapita BNI (%) (milj.S) inkomst Förhandlingarna mellan rika och fattiga länder nord/syd-dialogen Som jag framhöll även isamband med föregående budgetproposition är det mot den nu redovisadebakgrunden angeläget att dialogen mellan rika och fattiga länder intensifieras.Det ömsesidiga beroendet mellan länder-grupperna gör att världsekonomins ochunderutvecklingens problem kan lösas endast genom samarbete. Efter det att dialogenmellan nord och syd präglats av lästa positioner och ett dåligtförhandlingsklimat kunde en viss förbättring skönjas under första halvåret1983. Ett nyanserat tonläge och en pragmatisk inställning märktes hos i- ochu-länder vid bl.a. den alliansfria rörelsens toppmöte i , vid77-gruppens ministermöte i , i majoch VIi ijuni (FN:s sjätte konferens för handel och utveckling). Den främsta orsakentill förbättringen torde ha legat i tecknen på vändning av den djupa ochlångvariga internationella konjunkturnedgången. Under det senastehalvåret har dock uttryckt besvikelse över vad de anser varaotillräckliga förhandlingsresultat i olika fora, främst i fråga om handel ochfinansiella och monetära frågor. Misslyckandena att inleda globalaförhandlingar har fördjupat misstron hos mot de störstaindustriländernas verkliga förhandlingsvilja. Det viktigaste enskildaförhandlingstillfällel i nord/syddialogen var i . Den samladesvenska bedömningen av 1983/84:100 Bilaga 5 38 konferensenredovisas senare av statsrådet . Här villjag endast peka pä att detavgörande för om konferensen skall bedömas som en framgång eller ett misslyckande är hur konferensens beslut förs vidarei de internationella förhandlingarna.Inom vissa områden lades utan tvivel en grund för framsteg i sakfrågor.Många har uttryckt besvikelse överbristande resultat av konferensen, varvid de särskilt påtalat brist på viljahos åtskilliga industristater att föra sakfrågorna framåt. En visssamförståndsanda tycks trots allt ha överlevt förhandlingspåfrestningarna underde . Men i fråga om de fortsatta nord/sydförhandlingarna är situationen f. n.mycket oklar. Förslaget om s.k. globala förhandlingar lever formelltkvar pä FN:s dagordning, men utsikterna att inleda förhandlingarna torde vara små.Det störstahindret är alltjämt svårigheterna att nå enighet om kompetensfördelningen mellanFN:s generalförsamling och fackorganen vid behandlingen av olikaekonomiska frågor, varvid särskilt några av de största industriländerna intagit en mycket strikthållning. har i ett försök att bryta dödläget lagt framförslag om förhandlingar i två faser. skulle mindre kontroversiellafrågor angripasmedan sättet att förhandla om de politiskt svårare frågorna blir föremålför särskilda diskussioner. 1 bilden ingår också förslagen från premiärminister , president ochpremiärminister om enkonferens om monetära och finansiella frågor som 77-gruppen senare gettsitt stöd. Inom u-landsgruppenråder delade meningar i frågan om hur i-världen skall förmås sätta sig vidförhandlingsbordet. Detta är i sin tur en avspegling av det faktum att det förhällande mellan energiproblemen och de finansiella frågorna som fanns när begreppetglobala förhandlingar lanseradesinte längre föreligger och ännu inte har ersatts av en förhandlingsidé medmotsvarande politisk pregnans. har beklagat att nägot beslut om igångsättande,dagordning och form för samordnade nord/syd-förhandlingar ännu inte kunnat fattas. Vi har också tryckthårt pä att fortsatt fördröjning inte får bli ett hinder för behandling avbrådskande problem som är av betydelse för utveckling. Blandsådana har vi särskilt framhållit de multilaterala utvecklingsorganensresursbehov och biständs- och andra åtgärder för att lösa de fattigasteu-ländernas problem samt behovet att hejda protektionismen. Förslagen om enkonferens om finansiella och monetära frågor kan inte utan vidareavfärdas. Det mest näraliggande sättet att förbättra det finansiella ochmonetära systemet är dock att till fullo använda de existerande institutionerna.En eventuell konferens kräver noggranna förberedelser och kan endast bli en delav en långsiktig process. Även om det inteskulle ske nägot genombrott beträffande de globala förhandlingarna kommer detatt finnas tillfälle för i- och att diskutera viktiga utvecklingsfrågor. Prop.1983/84:100 Bilaga 5 39 antog FN eninternationell utvecklingsstrategi för det tredje utvecklingsärtiondet,dvs. , som skall ses över . Denna strategiinnehåller en rad rekommendationer och mål beträffande ekonomiskaoch sociala utveckling. Strategin anger också en rad åtgärder som skallvidtas av det internationella samfundet och enskilda stater (både i- och u-Iänder och oavsettderas ekonomiska och sociala system) föratt målsättningarna skall kunna uppnås. En viktig sådan åtgärd är attöka biståndet så att 0,7%-målet uppnås 1985 eller i vart fall inte senare änunder andra delen av årtiondet. Den ekonomiska krisen har förhindrat mer väsentliga stegmot strategins mål . De mål och åtgärder som strateginanger är emellertid fortfarande i hög grad relevanta. Det är därför Sverigesförhoppningatt den översyn av strategin som skall äga rum -1984 och som ger tillfälle tilldiskussion av hela registret av nord/syd-frågor skall leda till ökadförståelse för de mest grundläggande utvecklingsproblemen och ge uttryckför FN:s medlemsländers politiska vilja att bidra till att dessa problem löses. FN:sgeneralförsamling har bestämt att den fjärde allmänna industrialiseringskonferensen (UNIDO IV) skall äga rum 1984. I augusti 1984kommer även en befolkningskonferens i FN-regi att äga rum i . Syftetär att granska utvecklingen pä befolkningsomrädet sedan den förstabefolkningskonferensen i . På denna grundval kommer man vidareatt se över det handlingsprogram som antogs i och utarbeta rekommendationerom kompletterande åtgärder. tillmäterbefolkningskonferensen stor betydelse eftersom den ger möjlighet tilldiskussion inte bara av mer begränsade demografiska frågor utan också avvissa bredare aspekter, t.ex. sambanden mellan befolkning, resurser, miljö ochutveckling. För att förbereda det svenska deltagandet i konferensen hartillsatts en beredningsgrupp med representanter för berörda departement och myndigheter, politiska partier m.fl. Biståndet utgörsedan mer än 20 år tillbaka en viktig och fast beståndsdel i Sverigesutrikespolitik. Den svenska biståndspolitiken har haft stor betydelse för att på ett trovärdigtsätt kunnat bedriva en aktiv freds-och solidaritetspolitik. Biståndet kan sägasutgöra en av hörnstenarna i våraansträngningar att stärka FN:s roll, verka för internationell utjämning och för fred, avspänning och säkerhet i en oroligomvärld och att värna om nationelltoberoende och de mindre och svagares roll i det internationella Prop.1983/84:100 Bilaga 5 40 Denna utrikespolitiska tradition ligger ocksåi botten för aktiva agerande i olika internationella sammanhang, t.ex.i anslutning till Brandt- och Palme-kommissionernas rapporter. Jag vill mot dennabakgrund understryka biståndets roll som integrerat element i densvenska utrikespolitiken. Utrikespolitikens olika delar, bl. a. handelspolitikoch biståndspolitik, hänger ihop och kan inte betraktas som isolerade från varandra eller frånsäkerhetspolitiken i stort. Under 60- och70-talen ökade antalet självständiga stater i Tredje världen kraftigt genom avkoloniseringen.Samtidigt har i allt större utsträckning kampen mellan stormakterna kommit att äga rum iTredje världen. Efterkrigstiden har kännetecknats av ständigt förekommande oroligheter och krig inom och mellan stater,huvudsakligen i Tredje världen. Dess länderhar även fått erfara att den politiska frigörelsen måste kompletteras med ökat ekonomiskt oberoende för attsjälvständigheten skall kunna få ett verkligt värde. I dagens värld, där detömsesidiga beroendet mellan i- och u-länderhar blivit alltmer uppenbart, är det naturiigtvis också ett svenskt intresseatt utveckling kan fortlöpa utan mellanstatliga konflikter. Obalans i den sociala och ekonomiskautvecklingen har i flera fall bidragit till de spänningar som framkallat oroligheter och mellanstatliga konflikter.Förutom stormakiskonkurrensen om politiskt inflytande kan man även spåra kvardröjande ekonomiska följder avkolonialtidens misshushållning iform av bl.a. en orättfärdigresursfördelning och en hård förslitning av naturtillgångar och miljö. Därtillkommer en ofördelaktig befolkningsutveckling. De mänga svårigheter som stårinför måste ses i ljuset av deras totalautvecklingssituation. När de har erhållit en grundläggande ekonomisk trygghet och uppnår en utveckling somger möjlighet för människor atttillgodose sina grundläggande behov kan konfliktriskerna förväntasreellt minska. Utveckling i defattigare länderna är därför en viktig, bidragande faktor till strävandenaatt främja internationell fred och säkerhet. Jag anser redan dätför att det finns all anledning att fortsättaatt lämna ett omfattande stöd till u-ländernasansträngningar mot ekonomisk och social utveckling. En given slutsatsmåste också bli att fred och säkerhet åstadkoms bättre genom utveckling i Tredje väriden än genom ytterligare vapenspridning. Solidaritetoch samverkan med de fattiga Det finns på mångahåll i en tendens att söka lösningar pä den ekonomiska krisensproblem genom att koncentrera uppmärksamheten på produktionsvolymen, underförevändningen att tillväxten måste sättas före fördelningen. Lika lite somtidigare kan man emellertid i detta läge bortse från i vilka former som tillväxtenäger rum och hur dess resultat fördelas. Prop.1983/84:100 Bilaga 5 41 Obalanserad tillväxt kan leda tillökad massfattigdom, i synnerhet i länder som saknar starka folkrörelser ochmekanismer för att omfördela välstånd. Detsvenska biståndet strävar efter en tillväxt som ökar produktivitet och inkomster hos de fattiga, i former som gör detmöjligt för dem att själva påverkautvecklingen. Den ekonomiska krisen i samarbetsländernagördet ännu merangeläget än under de goda åren att hålla fast vid denna inriktning.Landsbygdsutveckling i form av resurstillväxt för de fattiga har fortfarande högsta prioritet inom det svenskabiståndet. Utvecklingssamarbetetsyftar inte bara till att få fram resurser som gynnar fattiga grupper. Det skall också genomföras på ett sätt somfrämjar en demokratisk samhällsutveckling. En sådan är ett av huvudmålenför svenskt bistånd. Alltför många exempel finns på att centrala myndigheteri skilda länder med biståndsmedel satt igång verksamheter som kommer till korta emedan de människor somberörs av dem inte tagit aktiv del i planering och genomförande. Det är engrundregel i för landsbygdsutveckling att de berörda grupperna sålångt möjligt skall medverka i projektens utformning och genomförande. Härigenom försäkrarman sig om att verksamheterna har hög prioritet, och samarbetet bidrar dessutom på sikttill en demokratisk samhällsutveckling. Hur viktig den aspekten är i enekonomisk kris kan belysas av vattenprogrammen i : de centrala myndigheternas budgetproblem gör det omöjligt förstatsmakterna att i längden svara för underhäll av lokala vattenanläggningar,och de lokala samfälligheterna måste därför ta en stor del av ansvaret för bådedrift och underhäll. För att bybornaskall ha intresse att äta sig detta ansvar måste anläggningarna givetvis planeras och utformas i nära samarbete med de människorsom berörs. Svenskt bistånd har engagerat svenskaenskilda organisationer i stor och växande omfattning. Lägger man samman de statliga bidrag som fränflera anslagsposter gått till att stödja organisationernas samarbete medu-länder, når man ett belopp som detta budgetår överstiger . De enskilda organisationernaär en av hörnstenarna i det svenskabiståndet, inte endast för att de med hög effektivitet kanaliseraridealitet och offervilja mot samma mål som gäller för det statliga biståndet, utan också för att de medverkar tilluppbyggnaden av demokratiskaorganisationer och samarbetsformer i de länder där de verkar. Den utbyggnad somunder senare år skett av organisationernas kapacitet att förmedla statliga biständsmedel är betydande ochförtjänar fortsatt stöd. Även på mottagarsidan har det ägt rum en uppbyggnad avorganisationer med kapacitet att genomföra samarbetsprojekt. Ett exempel ärproducent-kooperationen, som prövats i många olika former både i samarbeterörelsetill-rörelse och inom ramen för helt statsstödda projekt inom lantbrukoch fiske.De kristna samfunden har byggt upp systerkyrkor, som själva svarar för viktiga samhällstjänster,främst inom undervisning och sjuk- 1983/84:100 Bilaga 5 42 Fackliga och politiska organisationer har byggtsupp och har bedrivit ett vuxenutbildningsarbete som påtagligt bidragit tillstärkandet av demokratiskainstitutioner. Kvinnoorganisationer i programländerna har sedan några ärfått ett direkt stöd ät sin kapacitetsutbyggnad. Direktstöd till lokala organisationer av lantarbetare ingär ocksåsom en del av det land-ramsfinansierade beredskapsarbetsprogram som är underutförande i . Jag finner detangeläget att enskilda organisationer i ökande omfattning medverkar iutformning och genomförande av projekt för landsbygdsutveckling. När detgäller projekt som finansieras med landramsmedel bör SIDA fortsätta attpröva möjligheterna att engagera sädana organisationer i mottagarlandet igenomförandet. Det finns skäl att sammanställa erfarenheterna av enskildaorganisationers arbete inom olika former av landsbygdsutveckling medavseende på demokratiskt institutionsbyggande och de fattigas medverkan. Jag avser attunder rådgöra med deenskilda organisationerna och med SIDA om hur detta inslag i vär biståndspolitikskall kunna förstärkas. De senaste årensutveckling har inneburit ett allt starkare folkligt krav på demokrati. I fleraländer i , och framträder pä allt fler häll alltstarkare rörelser, som kräver ett slut på militärdiktaturerna och liknandestyrelseskick. De kräver respekt för folkviljan och inflytande översamhällsutvecklingen liksom politiska och sociala reformer. Det är naturligtatt uttrycker sin solidaritet med dessa rörelser och derassträvanden. I kampen för nationell frigörelse från koloniala beroenden och från förtryck av enfolkmajoritet har ställning alltidvarit otvetydig. I FN och andra internationella fora verkar vi aktivt för dessasträvanden. I enlighet med FN:s stadga och folkrättens övriga principer bör vi bistå dem som kämpar fördemokratiska och mänskliga rättigheter. Bistånd i arbetet pä att befordradet fria ordet - öppen kritik och debatt - och folkrörelser blir ett viktigtled i arbetet pä att tillgodose detdemokratiska målet för utvecklingssamarbetet och biståndet. I motsats tillländerna i och har flertalet fått se sin ekonomiska tillväxt avstanna.Flera faktorer har samverkat och medfört att de flesta länderna söder omSahara nu befinner sig i ekonomiskkris med ökande budget- och betalningsbalansunderskott och en stagnerande ellersjunkande nationalinkomst. Av avgörande betydelse är att produktionen avjordbruksprodukter för avsalu har minskat. Denna minskning har fortgått och resulterat i att dengenomsnittliga livsmedelsproduktionen per invånare i har minskat med 10%under 1970-talet. Prop.1983/84:100 Bilaga 5 43 Ett vanligt mönsteravseende jordbrukspolitiken i är att staten har försökt hålla nedpriserna pä jordbruksprodukter för inhemskt bruk och för export. Genom lågaförsäljningspriser på livsmedelsgrödor har stadsbefolkningenskonsumtion subventionerats. Övervärdering av den inhemska valutan har vidarebidragit till låga producentpriser på exportgrödor och minskade reala inkomsterför landsbygdsbefolkningen. har denekonomiska krisen medfört att brist uppstått pä viktiga konsumtionsvaror förlandsbygdsbefolkningen. Som SIDA framhåller har kombinationen av minskade realainkomster och brist pä konsumtionsvaror inneburit att incitamenten för ökad avsaluproduktionhar varit små. Detta harlett till att det förväntade överskottet inom jordbrukssektorn vänts till ett underskott och att länder somvarit och skulle ha kunnat förbli självförsörjandepå livsmedel nu importerar stora mängder livsmedel. Av stor betydelse,inte minst för att häva skuldkrisen, är att varje land utvecklar sitt jordbrukoch stärker landsbygdsbefolkningens köpkraft. Vissa länder harförsökt öka jordbruksproduktionen genom statlig styrning av jordbruksdrift och varudistribution. Fäförsök kan dock sägas ha lyckats. Ofta har statliga uppköpsorganisationermonopol på uppköp vilket lett tillstelbenthet, avsaknad av konkurrens och bristande planering. Efter hand hardessa organisationer blivit en börda för statens finanser. Av staten initieradekooperativa försök har i de flesta fall inte heller givit positiva resultat.I fall där tvångsmetoder använts har försöken misslyckats. Närkooperativ bildas på frivillig grund av producenterna och konsumenterna själva kan dock positivaresultat förväntas. Torka har varitvanligt förekommande under många är i länderna norr om ekvatorn. Under desenaste åren har allvarlig torka även uppstått i länderna i södra . Konsekvenserna för de drabbadeländerna är mycket allvarliga. De ekonomiskaförlusterna och kostnaderna för de fem samarbetsländernai södra (, , , och ) som drabbats hårdast beräknas uppgå till 7miljarder kr., vilket är 14 gånger mer än det svenska biståndet till dessa länderunder innevarande år. Befolkningen i dessaländer riskerar att utsättas för ökad svält och undernäring. Länderna har vädjat omextra bistånd. Sådant bistånd, vanligen i form av livsmedel, kan utgöra en förutsättning förmiljoner människorsöverlevnad. De tillfälligaproblemen måste dock hållas åtskilda frän de strukturella. Risken är annarspåtaglig att de åtgärder som vidtas snarare förvärrar än förbättrarsituationen. Så kan ske om regeringar i stället för att vidta nödvändigaförändringar för att öka produktionen av livsmedel förlitar sig pä utländsktlivsmedelsbistånd. Sådant bistånd förfelar sitt syfte om det medverkar till attmöjligheterna minskas för länderna att bli självförsörjande på livsmedel. Prop.1983/84:100 Bilaga 5 44 I likhet med SIDAanser jag att behoven av och möjligheterna till strukturellaförändringar inom jordbrukspolitiken bör inta en central roll i dialogen med representanter för programländerna.I denna bör speciell tonvikt läggasvid att belysa den avgörande betydelse som producentpriserna, växelkurspolitiken, tillgången tilljord och trygghet i innnehavet av dennaliksom tillgången på insats- och konsumtionsvaror på landsbygden har för avsaluproduktionen. I anslutning till detta bör vikten av en fungerandedistribution på landsbygden beaktas. De försök till lösningar som kan skönjas i vissa programländer bör uppmuntras.De nordiska länderna har under mänga år arbetat för att främja framväxten avkooperativa organisationer inom jordbruket i . Det är naturligtatt i det uppkomna krisläget framhäva denbetydelse frivilliga kooperativ kan ha även där de existerar vid sidan av jordbruk som drivs i statliga former. Svenskt livsmedelsbistånd bör kunna utgå ävenfortsättningsvis i akuta bristsituationer men mottagaren bör påta sig att vidtanödvändiga åtgärder för attöka den inhemska jordbruksproduktionen. Biståndtill mottagarländer i ekonomisk kris Många är nuinne i allvarliga ekonomiska kriser både vad gäller intern produktion och balans iutrikesbetalningarna. Åtskilliga drasockså med omfattande skuldproblem. Som bl.a. framgår av SlDA:s anslagsframställning återfinns några av de mestdrabbade länderna bland mottagarländernaför svenskt bistånd. Biståndsverksamheten påverkas naturligtvis av den ekonomiska miljö den vevkar ioch förutsättningarna för att bedriva ett effektivt bistånd ändrasfortlöpande. Biståndsprogrammensnuvarande utformning med inriktning på investeringar avseende såvälinfrastruktur som direkt produktion bidrar till att förbättra betalningsförmågan. Jag ser ingenanledning till att biståndets huvudinriktning ändras till följd av de ekonomiskaproblemen i mottagarländerna. Endast genom en balanserad ekonomisktillväxt och skapande av nya resurser kanu-ländernas försöijningsproblem lösas på läng sikt. Underskott imottagarländernas statsbudgeter för med sig svårigheter att finansiera lokalakostnader för uppförande och drift av anläggningar. En starksatsning på investeringar leder till utgifter för driftskostnader för bl. a. skoloroch sjukvård. Kostnaderna innefattar även utgifter i utländsk valuta. Därmedhar det blivit svårare för länderna att ta över det ekonomiska ansvaret förolika projekt. Detta leder vidare tillatt mottagarna har ändrat sina prioriteringar. t.ex. har velat skjuta redan planerade insatser för att inte belastastatsbudgeten och betalningsbalansenytterligare. I andra länder finns behov att senarelägga mycket ambitiösainvesteringsprogram för att undvika de utgifter för driften som följer på detta, vilket leder till att genomförandet av svenska biståndsprojektkan komma att försenas. 1983/84:100 Bilaga 5 45 Som SIDA påpekar är detkortsiktiga problemet för många länder inte främst att öka investeringarna föratt skapa nya resurser utan snarare att öka kapacitetsutnyttjandet avbefintliga resurser, särskilt arbetskraft och jord men även industriellkapacitet. En snabb förbättring av folkförsörjningen skulle med en sådaninriktning kunna ske utan kostnader för samhället i form av nya investeringar. I flertaletmottagarländer är f. n. bristen på utländsk valuta påtaglig. Det gällersärskilt sådan valuta som inte är bunden till projekt. I det läget är konvertibelvaluta som kan användas för inköp av konsumtionsvaror och även insatsvaror avstort värde för landet. Nyttan av vaije yttterligare krona som används försådant ändamål är ofta större än om den hade använts i ett nytt projekt. En stor del av biståndet tillprogramländerna satsas i projekt som syftar till att höja produktionen ochlevnadsstandarden på landsbygden. Som jag har framhållit tidigare är bristen påkonsumtionsvaror en viktig faktor för att förklara stagnationen pä landsbygden.Det rör sig om enklare produkter som tändstickor, knivar, tyger, ficklampor,batterier, tvål, matolja, salt, etc.