prop · G703117 · 1983-12-31 00:00:00 — Annars bör denresandes besittning till den egendom som medför olägenhet inte rubbas, omolägenheten kan undanröjas på något annat sätt. Detta kan ske t.ex. genom attden resande tar egendomen med sig och lämnar tåget, att han överlämnar den tillnågon person utanför tåget eller att han på något annat sätt avlägsnar den fråntåget. Bara om den resande inte följer järnvägspersonalens uppmaning attavlägsna egendomen, ges personalen befogenhet Prop.1983/84:117 229 att ta hand om egendomen. När det gäller egendom som genomsin skrymmande beskaffenhet eller av liknande skäl orsakar olägenhet, tordesituationen i regel kunna upp utan några tvångsåtgärder. Som en sistautväg att få en lösning lill stånd bör dock järnvägen kunna utnytQa befogenhetenatt ta hand om egendomen. 7 § Har järnvägen tagit hand om egendom enligt 6 § ellertagit emot egendom för befordran som inskrivet resgods och är egendomen avfarlig beskaffenhet, får järnvägen avlägsna, oskadliggöra eller förstöra egendomen,om det inte skäligen kan antas att faran kan avvärjas genom mindre långtgåendeåtgärder. Förstastycket skall också tillämpas på gods som järnvägen har tagit emot underomständigheter som anges i 3 kap. 11 § andra stycket. Järnvägenär inte skyldig att ersätta den skada som tillfogas den resande elleravsändaren eller mottagaren genom åtgärder som får vidtas enligt första ellerandra stycket. (19 § JTS) Denbefogenhet som järnvägen har enligt 6 § omfattar bara rätt atl ta hand omegendomen för att därigenom undanröja den olägenhet som har uppstått genom attegendomen mot gällande föreskrifter har medförts som handresgods. Någon rätt förjärnvägen att förfoga över egendomen i vidare mån än som behövs för attundanröja den omedelbara olägenheten följer inte av 6 §. är således iprincip skyldig att förvara egendomen på ett sådant sätt att den resande utanonödig omgång kan återfå den. Utan att detta uttryckligen anges ijärnvägstrafiklagen bör vad som har föreskrivits om inskrivet resgods i 4 kap.4 § iredje stycket, 6 och 7 §§ samt 8 § andra stycket kunna lillämpas påhandresgods som järnvägen har tagit hand om enligt 6 kap. 6 §. Näregendom som järnvägen har tagit hand om enligt vad som har sagts eller tagitemot för befordran som inskrivet resgods är av farlig beskaffenhet, kan eninskränkning i järnvägens skyldighet att förvara egendomen vara befogad i vissafall. måste nämligen anses ha rätt att vidla åtgärder för alt avvärjaden fara som egendomen utgör. I princip bör järnvägen därvid inte välja enåtgärd som medför större olägenhet för egendomens ägare än som äroundgängligen nödvändigt för att faran skall kunna avvärjas. Emellertid kan detinte krävas, att järnvägen alltid skall finna just den åtgärd som innefattardet minst ingripande sättet att avvärja faran. En viss felmarginal måste därförges järnvägen vid valet av åtgärd. Detta uttrycks i första stycket av dennaparagraf så, att järnvägen får avlägsna, oskadliggöra eller förstöraegendomen, om det inte skäligen kan antas att faran kan avvärjas genom mindrelångtgående åtgärder. Denna formulering är i huvudsak hämtad från 15 §vägtransportlagen. Om farligegendom befordras som handresgods eller inskrivet resgods, kan det generelltantas att befordringen har kommit till stånd i strid mot förutsättningarna förbefordringsavtalet. I första stycket av den föreva- Prop.1983/84:117 230 randeparagrafen görs därför inte något undanlag från järnvägens rätt att undanröjafara som kommer från handresgods eller inskrivet resgods. Att lämna fariigegendom till befordran som gods är däremot i många fall tillåtet, och någongenerell rätt för järnvägen att till avvägande av fara vidta åtgärder sominverkar menligt på godset kommer självfallet inte i fråga. En rätt till sådanaåtgärder bör därför när det gäller gods tillerkännas järnvägen bara om den intekände till farans art och behövliga försiktighetsåtgärder dåden tog emol godset till befordran. Med denna begränsning är enligt andrastycket den regel som föreskrivs i första stycket tillämplig också pågodsbefordran. Åtgärderenligt första eller andra stycket innebär regelmässigt skada på den berördaegendomen. Sådan skada skulle formellt kunna hänföras under järnvägens befordrings-eller förvaringsansvar. Av uppenbara skäl skall dock sådana skador inteföranleda någon ersättningsskyldighet för järnvägen. I tredje stycket haruttryckligen angetts, att järnvägen i dessa fall inte är ersättningsskyldiggentemot den resande, avsändaren eller mottagaren. Eftersom reglerna i dellakapitel delvis har en offentligrättslig prägel, har det ansetts lämpligt att pådetta sätt understryka, att befrielsen från skyldighet att ersätta skador somhar uppkommit genom åtgärder för att avvätja fara enligt denna paragraf inteavser andra skador än sådana som drabbar själva egendomen. Undantag frånersättningsskyldighet föreligger således t.ex. inte i fråga om skador på marksom har använts vid förstöring av farlig egendom och som tillhör tredje man. IkraftträdandebestämmelsenDenna lag träder i kraft . 1. lagen (1886:7 s.l) angåendeansvarighet för skada i följd av järnvägs drift, 2. lagen (1916:238) angåendetillämpning med avseende å eleklrisk järnväg av bestämmelserna i lagen den 12mars 1886 (nr 7 s. 1) angående ansvarighet för skada i följd av järnvägs drift, 3. lagen (1975:89) om ordning ochsäkerhet inom järnvägsområde, 4. lagen (1976: 58) om järnvägsansvarighet vid befordran av resande 5. järnvägstrafikstadgan(1966:202). Äldrebestämmelser skall dock fortfarande tillämpas på befordran som har påbörjatsföre ikraftträdandet. Genomden föreslagna järnvägstrafiklagen upphävs vissa författningar på järnvägsrältensområde. Del har ansetts lämptigt att äldre bestämmelser skall tillämpas påsädana befordringar som har påböats innan den nya lagen träder i kraft.Beträffande sådana befordringar skall de äldre bestämmelserna tillämpas ocksåpå händelser som inträffar efter ikraftträdandet. 1983/84:117 231 7.2Förslaget till lag om ändring i traflkskadelagen 11§ Uppkommer annan person- eller sakskada i följd av trafik med motordrivetfordon än som anges i 10 §, utgår trafikskadeersättning från trafikförsäkringenför fordonet. Försakskada som tillfogas försäkringstagaren genom det egna fordonet utgårtrafikskadeersättning enligt första stycket endast om fordonet brukades olovligenav annan. Ersättning enligt första stycket utgår ej för sakskada som genom delegna fordonet tillfogas fordonets brukare eller förare eller, om fordonetbrukades olovligen, den som med vetskap därom följde med fordonet eller lätegendom befordras rried detta. Skadasnågon i ett spårfordon som avses i järnvägstrafiklagen (1984:000) och som är itrafik eller skadas ett sådant fordon eller egendom i ett sådant fordon, utgårtrafikskadeersättning enligt första stycket endast om skadan har orsakats genomvållande i samband med förandet av det motordrivna fordonet eller genombristfällighet på det fordonet. Detsamma gäller i fråga om skada på egendom somingår i spåranläggningen, om skadan har uppkommit i samband med sådan skada somnu har nämnts. Enligtgällande rätt föreligger en avsevärd olikhet i behandlingen av spårtrafiken ochbiltrafiken när det gäller vardera sidans skyldighet att svara för ersättningenav sådana skador som uppkommer i samband med kollision mellan spårfordon ochmotordrivna fordon. Skadelidande på spårfordonssidan har enligt trafikskadelagenrätt till trafikskadeersättning på objektiv grund för sina skador. Skadelidandepå bilsidan har däremot enligt lag angående ansvarighet för skada iföljd av järnvägs drift rätt lill ersättning av motsidan för sina skador baraom de kan visa att skadorna har orsakats genom vårdslöshet av spårtrafikföretageteller dess personal. Någonsådan olikhet föreligger inte enligt lagförslagen. Enligt dessa grundasersättningsskyldigheten för ettvart av de båda trafikmedlen gentemot det andraenbart på vårdslöshet eller bristfällighet i den materiel som används förtrafiken. Beträffande de överväganden som ligger till grund för denna lösninghänvisas till den allmänna motiveringen (avsnitt 5.6.4). Föratt denna lösning skall kunna genomföras krävs vissa ändringar i trafikskadelagen.I denna lag finns f.n. inte någon särreglering i fråga om rätten tilltrafikskadeersättning för skador som gäller spårfordon eller personer elleregendom i sådana fordon. Skador av detta slag omfattas av den allmännaersättningsregeln i 11 § trafikskadelagen, som omfattar sådana skador som intebehandlas i 10 §. I 10 § regleras rätten till ersättning för skador somtillfogas förare eller passagerare i ett motordrivet fordon, ett motordrivetfordon eller egendom som befordras med ell sådant fordon. Spårfordonssidansrätt till trafikskadeersältning för skador till följd av att ett spårfordon ochett motordrivet fordon har varit i trafik regleras i ett nytt tredjestycke i den förevarande paragrafen. Tillämpningsområdet för denna bestämmelseomfattar i första hand skador på spårfor- Prop.1983/84:117 232 donet och på personer eller egendom som befinner sig idelta fordon. För att en sådan skada skall kunna hänföras under bestämmelsen krävsatt den har uppkommit till följd av trafik med både spårfordon och motorfordon.Det typiska fallet är en sammanstötning mellan ett spårfordon och ettmotordrivet fordon, t.ex. i en plankorsning. Det är emellerfid inte nödvändigtatt en sammanstötning verkligen har ägt rum för att bestämmelsen skall varatillämplig- I spårvägstrafik inträffar inte sällan s.k. inbromsningsolyckor.Därmed avses olyckor vid vilka främst passagerare skadas, när spårfordonetbromsas häftigt för att undvika kollision med t.ex. en bil. Bestämmelsen ärfillämplig på sådana olyckor. Rätt till trafikskadeersättning enligt dennabestämmelse kan föreligga för t.ex. spårtrafikföretag, resande och andra somfärdas med ett spårfordon samt avsändare och mottagare av gods som befordrasmed ett sådant fordon. En förutsättning för att trafikskadeersättning skall kunnautgå enligt denna bestämmelse är som förut har nämnts att skadan har orsakatsgenom på fel eller försummelse i samband med förandet av ett motordrivet fordoneller brislfällighet på ett sådant fordon. Denna grund för ersättningsskyldighetenmolsvaras av de ansvarsregler som enligt 5 kap. 2 § i förslaget tilljärnvägstrafiklag gäller för spårtrafikföretag, om genom spårdriften skadatillfogas förare eller passagerare i ett motordrivet fordon som är i trafikeller ett sådant fordon eller egendom som befordras med detta. Spårtrafikföretagetär skyldigt alt ersätta skadan, om det har gjort sig skyldig till fel ellerförsummelse eller om skadan har orsakats genom bristfällighet i någon anordningsom är av betydelse för spårdriften. För att den förevarande bestämmelsen skall bli tillämpligkrävs som har nämnts också, att skadan uppkommer medan såväl spårfordonetsom det motordrivna fordonet är i trafik. Att denna förutsättning har varituppfylld torde utan vidare vara klart i så gott som alla verkliga sammanstötningsfall.Ett spårfordon som står stilla kan också ibland anses vara i trafik, t.ex.under uppehåll på en station eller hållplats. Vagnar som för mer än en kortstund ställs upp på ett stickspår bör däremot i allmänhet inte anses vara itrafik. Om en sådan vagn kommer i rörelse, bör förflyttningen dock betraktassom trafik oberoende av orsaken till rörelsen. I fråga om sådana skador på gods eller inskrivet resgodssom spårtrafikföretaget är ansvarigt för gäller i princip begränsning avansvarigheten enligt järnvägstrafiklagen. Å andra sidan har fraktföraren ettavsevärt strängare ansvar för sådana skador än vad som gäller enligt allmännaskadeståndsrättsliga regler. Någon ansvarsbegränsning brukar däremot inte gällai den mån ansvaret grundas bara på vårdslöshet. En utsträckning aversättningsbegränsningen till förmån för tredje man förekommer visserligen iflera iransporträttsliga regelsystem. Det är emellertid då fråga om det falletatt någon medhjälpare fill fraktföraren har orsakat skadan och görs personligenansvarig för denna av den skadelidande. Att medhjälparen i detta fall fåråberopa reglerna om ersättningsmaximum för att begrän- 1983/84:117 233 sasin egen skadeståndsskyldighet motiveras med att fraktföraren annars ipraktiken oftast skulle bli tvungen att svara för medhjälparens skadestånd ochdärmed inte få begränsa sin ansvarighet. Någonbegränsning av den trafikskadeersättning som skall utgå enligt den förevarandebestämmelsen har därför inte föreskrivits. För sådana skador gällerhänvisningen i 9 § till skadeståndslagen. I enlighel härmed skalltrafikskadeersättningen, utan annan beloppsmässig begränsning än som föreskrivsi 14 § (50 milj. kr. per skadevållande händelse), utgå med det belopp somskadan kan beräknas till med ledning av skadeståndslagens föreskrifter. Om en resande eller en varuhavarehar tillfogats sakskador som omfattas av den förevarande bestämmelsen bör hansåledes kunna begära trafikskadeersättning åtminstone för den del av skadansom inte täcks av spårtrafikföretagets ansvarighet. Det skulle kunna hävdasatt den skadelidande borde vända sig mot spårtrafikföretaget när det gäller dendel av skadan som omfattas av företagets ersättningsskyldighet. Emellertidskulle en sådan lösning innebära, att den skadelidande kunde tvingas vända sigmot både spårtrafikföretaget och motorfordonets försäkringsgivare för alt fåfull ersättning. Det har därför ansetts att en skadelidande som önskar dettabör kunna få hela skadan reglerad i ett och samma förfarande. Någon kanaliseringav ersättningskraven till spårtrafikföretaget har därför inte gjorts. Såvittgäller personskador som tillfogas resande samt skador på egendom som en skadadresande bar på sig eller förde med sig som handresgods avvikerdepartementsförslaget i detta avseende från utredningens förslag. I fråga omskälen till detta hänvisas till vad som anförs i den allmänna motiveringen(avsnitt 5.3.3). Undantagetfrån huvudregeln i trafikskadelagen om rätt till trafikskadeersättning påobjektiv grund gäller som förut har sagts skador på ett spårfordon och påpersoner eller egendom i ett sådant fordon. Om det i samband med sådana skadorockså har uppkommit skador på egendom som ingår i spåranläggningen, skallenligt andra meningen i tredje stycket i denna paragraf undantaget gälla ocksåi fråga om de sistnämnda skadorna. När exempelvis en sammanstötning mellan tåg i en plankorsning medför skador på spår, banvallar, ledningar,signalanordningar, stängsel och liknande, skall sålunda trafikskadeersättningutgå för denna skada bara om det visas att skadorna har orsakals genomvårdslöshet i samband med förandet av bilen eller genom bristfällighet på den.Om däremot ett motordrivet fordon i trafik, utan att något spårfordon direktberörs av skadeförloppel, åstadkommer skador på egendoni som ingår i spåranläggningen,skall trafikskadeersättning utgå för skadorna på objektiv grund. Detta ärsåledes i regel fallet när vägbommar, varningsanordningar o.dyl. blir påkördaav bilar. Prop.1983/84:117 234 12 § Trafikskadeersättning med anledning av personskadakan jämkas, om den skadelidande själv uppsåtligen eller genom grov vårdslöshethar medverkat till skadan. Ersättning till förare som har gjort sig skyldigtill brott som avses i 4 § lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott kanäven jämkas, om föraren därvid genom vårdslöshet har medverkat till skadan. Harpersonskada lett till döden, kan ersättning till efterlevande också jämkas, omden avlidne uppsåfligen har medverkat till dödsfallet. Trafikskadeersättning med anledning av sakskada kanjämkas, om vållande på den skadelidandes sida har medverkat till skadan. Ifall som avses i 10 § andra stycket skall sådan medverkan lill sakskada ansesföreligga, om vållande i samband med förandet av det skadade fordonet eller detfordon varmed den skadade egendomen befordrades eller bristfällighet påfordonet har medverkat till skadan. Vidare skall i fall som avses i 11 § tredjestycket sådan medverkan till sakskada anses föreligga, om vållande i sambandmed spårdriften eller bristfällighet i anordning av betydelse för denna harmedverkat fill skadan. Jämkning enligt första eller andra stycket sker efter vadsom är skäligt med hänsyn till den medverkan som har förekommil på ömse sidoroch omständigheterna i övrigt. Enligt den förevarande paragrafen kantrafikskadeersättning jämkas i vissa fall. Förutsättningarna för jämkning aversättning för personskada anges i paragrafens första stycke. Dessaförutsättningar överensstämmer med dem som har föreslagits gälla för jämkningav sådant skadestånd som utgår enligt 2 kap. 1 § eller 5 kap. 1 § i denföreslagna järnvägstrafiklagen. Detta stycke har inte ändrats. Det torde kunnaanses som så gott som uteslutet att frågan om jämkning av trafikskadeersättningför personskada som har tillfogats någon ombord på ett spårfordon kommer attaktualiseras i praktiken. Skulle detta trots allt ske, torde de nuvarande reglernainte ge upphov till några tillämpningssvårigheter. I fråga om sakskada finns jämkningsregler i denförevarande paragrafens andra stycke. Enligt dessa kan trafikskadeersättningför skada på spårtrafikföretags, resandes och varuhavares egendom jämkas, omvårdslöshet på den skadelidandes sida har medverkat fill skadan. I andrastycket har gjorts ett tillägg (tredje meningen) om att medverkan till sakskadaalltid skall anses föreligga, om vållande i samband med spårdriften ellerbristfällighet i någon anordning av betydelse för denna har medverkat tillskadan. Jämkning får alltså ske så snart vårdslöshet i samband med spårdriftenföreligger hos någon på spårsidan. En iransportkund som får befordrad egendomskadad under befordringen identifieras alltså i jämkningshänseende medtransportören. En motsvarande möjlighet till jämkning av det skadestånd som ettspårtrafikföretag skall betala föreskrivs i 5 kap. 3 § tredje stycket iförslaget till järnvägslrafiklag. Denna jämkningsmöjlighet torde få ekonomiskakonsekvenser för transportkunden bara i det inte så ofta förekommande falletalt skadan är större än det maximibelopp som gäller för transportörensansvarighet. I andra fall torde jämkningsregeln enbart få den verkan attersättningskravet kanaliseras till transportören. Prop.1983/84:117 235 20§ Har skada för vilken trafikskadeersättning utgått vållats uppsåtligen ellergenom grov vårdslöshet, inträder försäkringsanstalten intill det utgivnabeloppet i den skadelidandes rätt till skadestånd av skadevållaren. Detsammagäller, om skadan har vållats genom vårdslöshet av förare som har gjort sigskyldig till brott som avses i 4 § lagen (1951:649) om straff för vissatrafikbrott. eller spårväg enligt järnvägstrafiklagen (1984:000) eller annanförfattning ansvarig för skada till följd av spårdriften och har trafikskadeersättningutgått för skadan, får försäkringsanstalten kräva ersättningen äter från denansvarige i den omfattning som är skälig med hänsyn till den medverkan som harförekommit pä ömse sidor och omständigheterna i övrigt. Fråganhur mycket ett spårtrafikföretag har rätt att få i trafikskadeersättning föregna skador avgörs med tillämpning av ersättningsreglerna i 11 § tredje stycketoch jämkningsreglerna i 12 §. Företaget kan emellertid enligt 19 § varaberättigat till trafikskadeersättning på grund av att det har betalatskadestånd till en resande eller en transportkund eller till någon annan för enskada som omfattas av rätten till trafikskadeersättning. Å andra sidan föreliggeren rätt till återkrav mot ett spårtrafikföretag enligt andra stycket i denförevarande paragrafen, när en försäkringsanstalt har betalattrafikskadeersättning för skador som omfattas av företagets ansvarighet. Derättssubjekt mot vilka en försäkringsanslalt enligt detta stycke kan göra återkravgällande är enligt lagrummets nuvarande lydelse "ägare eller innehavare avjärnväg eller spårväg". I förslagel till järnvägstrafiklag användsemellertid uttrycket "järnväg" liksom i bl.a. lag inte baraför att beteckna spåranläggningen utan också som benämning på det ansvarigarättssubjektet. Som en följd härav har i den förevarande paragrafen uttrycket"ägare eller innehavare av järnväg eller spårväg" bytts ut mot"järnväg eller spårväg". Somvillkor för försäkringsanstaltens återkravsrätt anges fn. i det förevarandestycket, att ansvarighet för den aktuella skadan föreligger för spårtrafikföretaget. De författningar som avses idetta sammanhang är framför allt 1886 ärs lag, lag ochjärnvägstrafikstadgan. Dessa författningar ersätts av den nya järnvägstrafiklagen,som kommer att vara tillämplig på så gott som alla de fall i vilka ansvar förspårtrafik kan komma i fråga. Järnvägstrafiklagen har därför nämnts i detförevarande stycket. I enstaka fall kan det emellertid inträffa, atl någonannan författning än järnvägstrafiklagen skall tillämpas på spårtrafikföretagetsansvarighet. Detta blir t.ex. förhållandet när det gäller skador på gods ellerinskrivet resgods vars befordran är underkastad resp. . Om godsbefordras med spårväg, kan skadeståndslagen vara tillämplig. Hänvisningen till"annan författning" har därför behålhts. Detförevarande stycket är i sin nuvarande lydelse tilllämpligt bara på järnväg ochspårväg. Den nya bestämmelsen i 11 § tredje stycket gäller 1983/84:117 236 däremot också tunnelbana. Det har emellertid inte ansettsföreligga något praktiskt behov att utvidga det förevarande stycket till atlomfatta tunnelbana. Enligt sin nuvarande lydelse har försäkringsanstaltenenligt andra stycket i den förevarande paragrafen formellt möjlighet att utöva återkravsrättmot järnvägen eller spårvägen också i de fall då skadan inte har något närmaresamband med spårtrafiken. En sådan användning av åler-kravsrätten torde dockknappast ha varit åsyftad och synes i vart fall inte vara motiverad. Återkravsrättenhar därför i detta sammanhang begränsats till de situationer i vilka spårtrafikföretagenbär ett befordrings- eller driftsansvar för skadan. Försäkringsanstaltens återkrav mot en järnväg eller enspårväg skall enligt den nuvarande avfattningen av det förevarande lagrummetbifallas "i den omfattning som är skälig med hänsyn till grunden förersättningsansvaret på ömse sidor och omständigheterna i övrigt". Av skälsom har anförts i den allmänna mofiveringen (avsnitt 5.6.4) skall enligtlagförslaget den slutliga fördelningen av ersättningsskyldigheten mellanspårföretaget och trafikförsäkringsanstalten ske efter en prövning av vad somär skäligt med hänsyn till den medverkan som har förekommit på ömse sidor ochomständigheterna i övrigt. När den slutliga fördelningen av ersättningsskyldighetenskall ske, kan olika situationer föreligga där återkrav från irafikförsäkringsanstaltenssida aktualiseras. Ersättningsskyldigheten på båda sidor kan vila på objektivgrund. Detta blir i regel fallet när en händelse i samband med trafik med ettspårfordon och ett motordrivet fordon medför skador för en utomstående tredjeman, t.ex. en fastighetsägare som har fått egendom förstörd när en bil efterkollision med ett tåg har kastats in på hans fastighet. Om inte "omständigheternai övrigt" föranleder till annat, bör den slutliga ersättningsskyldigheteni detta fall fördelas lika på båda sidor. Ersättningsskyldighet på objektiv grund förförsäkringsanstalten kan stå emot "irafikvållandeansvar" på spårfordonssidan.Detta kan vara fallet, när en förare eller en passagerare i ett motordrivetfordon har skadats. Bortsett från möjligheten att en bedömning av"omständigheterna i övrigt" kan ge ett annat resultat, bör ettbevisat "trafikvållande" på spårtrafikföretagets sida medföra attdetta företag ensamt får stå för skadeersättningen. Något återkrav från försäkringsanstaltens sida blirdäremot i princip inte aktuellt, om anstalten på grund av "trafikvållande"har ersatt en skada, för vilken spårtrafikföretaget är ersättningsskyldigt påobjektiv grund. Detta kan inträffa, när skadan har tillfogats passagerare ellerpersonal på ett spårfordon eller har uppkommit på inskrivet resgods eller godssom befordras med ett sådant fordon. Liksom i det närmast föregående typfalletbör hela ersättningsskyldigheten normalt läggas på den sida som svarar på grundav "trafikvållandet".