prop · G703117 · 1983-12-31 00:00:00 — I fråga om dessa fall görs i den förevarande paragrafenskillnad mellan sådana i vilka del inträffade gör det omöjligt att fullföljabefordringen och sådana i vilka det allQämt är möjligt att på något annat sättän som har bestämts från början transportera godset till bestämmelseorten. Den förstnämnda typen av befordringshinder behandlas i förstastycket av denna paragraf. Föreligger ett sådant absolut befordringshinder,skall järnvägen begära anvisning från avsändaren om hur järnvägen skall förfaramed godset. Att denna regel, som har sin motsvarighet i såväl vägtransportlagensom järnvägstrafikstadgan, inte är helt undantagslös framgår av paragrafenstredje stycke. I paragrafens andra stycke behandlas relativabefordringshinder, dvs. sådana omständigheter som visserligen hindrar attbefordringen genomförs så som har avtalats men som inte utesluter alt godset pånågot annat sätt befordras till en plats där det skall lämnas ut. Även när ettsådant befordringshinder föreligger, skall järnvägen begära anvisning frånavsändaren. I motsats till vad som gäller enligt vägtransportlagen är järnvägenenligt detta stycke dock inte alltid skyldig atl begära anvisning i dessa fall.Ofta torde nämligen verkningarna av ett relativt befordringshinder kunna undanröjasgenom en tämligen obetydlig avvikelse från vad som har avtalats, t.ex. i frågaom befordringsväg. Varuhavaren är i dessa fall typiskt sett mera beQänl av attbefordringen fortsätter med en mindre avvikelse från vad som har avtalats änatt den avstannar i avvaktan på anvisning. Prop.1983/84:117 156 genär därför inte skyldig att begära anvisning, om den kan genomföra befordringentill bestämmelseorten utan alt avvika från vad som avtalats i högre grad än attavvikelsen kan anses sakna nämnvärd betydelse. Detnu nämnda undantaget från regeln att anvisning skall inhämtas har viss motsvarigheti järnvägstrafikstadgan. Enligt denna behöver järnvägen inte inhämtaföreskrift, när hindret är "blott tillfälligt". Förevarande lagrumgår såtillvida längre än stadgan som järnvägen enligl detta kan underlåta attinhämla föreskrift även om hindret som sådant är varaktigt, t.ex. atl enjärnvägssträcka har blivit ofarbar , men befordringen utan störreomgång kan genomföras på andra linjer. har begärt anvisning med anledning av ett relativt befordringshinder,måste den självfallet avvakta någon tid att en sådan anvisning lämnas. Att ilagtext mera exakt ange hur länge järnvägen är skyldig att vänta på enanvisning är inte möjligt. I paragrafen betecknas den berörda tidsfristenliksom i vägtransportlagen med uttrycket "skälig tid". Har järnvägeninom inte fått någon anvisning, är järnvägen skyldig att handla pådet sätt som vid en bedömning grundad på de förhållanden som järnvägen kännertill kan anses bäst tillgodose avsändarens intresse. Denna bestämmelse harmotsvarigheter i såväl vägtransportlagen som järnvägstrafiksiadgan men harfått en utformning som något utförligare anger vilka krav som kan ställas påden bedömning av avsändarens intresse som transportören skall göra. Enligt 15 § första stycketfår mottagaren träda in i befordringsavtalet, om godset inte har lämnats uttill honom vid leveransfristens utgång. I fall av dröjsmål med godsetsutlämning blir mottagaren vidare berättigad att inträda in ibefordringsavtalet, så snart dröjsmålet har konstaterats. Han behöver såledesinte längre avvakta utgången av den frist om en månad eller, i vissa fall, sexveckor som gäller enligt järnvägstrafikstadgan Gfr avsnitt 5.4.5). Ommottagaren begagnar sig av denna rätt, upphör därmed avsändarens rätt attförfoga över godset. Eftersom godset då fortfarande kan vara under befordran,är det inte uteslutet att ett befordringshinder kan uppkomma efter den tidpunktdå avsändarens förfoganderätt upphörde. Skulle detta ske, bör transportörensjälvfallet inte vända sig till avsändaren med begäran om anvisningar eller påannat sätt försöka tillgodose avsändarens intresse utan i stället verka för entillfredsställande lösning för mottagarens del. Attbefordringshinder uppkommer efter den tidpunkt då avsändarens förfoganderättupphör kommer säkert att höra till undantagen. Det är därför lätt att förbiseatl huvudregeln om förfarandet vid befordringshinder måste frängås i dessafall. Som ett tredje stycke i den förevarande paragrafen har därför tagits uppen bestämmelse av innebörd att vad som sägs i paragrafen om avsändaren istället skall gälla mottagaren, om befordrings-hindret har uppkommit förstefter denna tidpunkt. Någonmotsvarande reglering finns inte i vägtransportlagen. 1983/84:117 157 handlingenav förslaget till vägtransportlag påpekade lagrådet, att förslaget inte täckteden situationen att befordringshinder har uppkommit efter det att mottagarenhade inträtt i befordringsavtalet. Departementschefen medgav detta men ansåg,att denna situation i praktiken skulle bli aktuell ytterst sällan och att detdärför inte fanns tillräcklig anledning att betunga lagtexten med en regleringav detta fall (prop. 1974: 33 s. 192). Avsändarenkan i befordringsavtalet avstå från sin förfoganderätt eller överiåta denna rättpå mottagaren. Tredje stycket får anses tillämpligt även i sådana fall. 18§ Om det, sedan godset har kommit till den plats där det skall lämnas ut, visarsig att det föreligger hinder för godsets utlämning, skall järnvägen begäraanvisning från avsändaren. Ommottagaren begär alt få ut godset fastän han har vägrat att ta emotdet, eller om annars hinder för all lämna ut godset upphör, skall godset lämnasut fill mottagaren, om inte avsändaren har förordnat annat genom en anvisningsom har nått järnvägen innan utlämningshindret upphörde. Lämnas godset ut,skall järnvägen genast underrätta avsändaren om detta. (52§ och 54 § JTS) Idenna paragraf regleras förfarandet när godset har kommit fram till den platsdär det skall lämnas ut men utlämning inte kan äga rum. Paragrafen motsvarar 23§ vägtransportlagen samt 52 och 54 §§ järnvägstrafikstadgan. Såväli vägtransportlagen som i järnvägstrafikstadgan talas i detta sammanhang omhinder för godsets utlämning, och detta uttryck används också i den förevarandeparagrafen. Uttrycket "hinder för godsets utlämning" är dockegentligen något för vidsträckt, eftersom det för tanken lill varie situation ivilken godset inte kan föras över i mottagarens besittning. Paragrafen äremellertid inte avsedd att tillämpas på de fall då mottagaren har trätt in ibefordringsavtalet, t.ex. genom att efter godsets ankomst tillbestämmelsestationen överta mottagarbladet till fraktsedeln, men ullämningenav godset hindras av strejk, myndighets förbud eller någon annan liknandeomständighet. Paragrafenär däremot tillämplig när mottagaren, fastän godset har anlänt till platsenför utlämnandet, inte inträder i befordringsavtalet t.ex. därför att han intekan anträffas, inte vill ta emot godset eller inser atl han på grund av någonmellankommande omständighet inte kommer att få tillgång till godset. I sådanafall skall järnvägen enligt/ör$r« stycket begära anvisning från avsändaren. En fråga som ibland hardiskuterats är huruvida mottagarens vägran att ta emot godset medför att hanssjälvständiga rätt att träda in i befordringsavtalet faller bort. Denna frågabesvaras nekande både i vägtransportlagen och i järnvägstrafikstadgan. Enligtdessa regelsystem får mottagaren trots lidigare vägran träda in i befordringsavtalet,så länge inte transportören har 1983/84:117 158 fått någon anvisning av annan innebörd från avsändaren.Detta anges uttryckligen i vägtransportlagen, medan det i järnvägstrafikstadganframgår av en generell regel om att godset skall lämnas ut till mottagaren, omutlämningshindret upphör innan föreskrift anländer från avsändaren. Hur fraktföraren skall förfara, om något annatutlämningshinder än mottagarens vägran att ta emot godset faller bort innanfraktföraren har fått avsändarens anvisning, berörs inte i vägtransportlagen.Det ligger emellertid nära till hands att anta, att utlämning skall ske också idessa fall. Delta är också innebörden i järnvägstrafiksladgans nyssnämndagenerella regel. I andra stycket har tagits upp en reglering som i saköverensstämmer med vad som enligl det som sagts gäller enligtväglransportlagen och järnvägstrafikstadgan. Regleringen har utformats så atlden omfattar alla förekommande fall. Det bör emellertid påpekas atl mottagarensvägran att ta emot godset kan vara ett övergående utlämningshinder. I lagtextennämns därför särskill det fallet att mottagaren begär utlämning av godset,fastän han har vägrat atl la emot det. Till skillnad från vägtransportlagenmen i likhet med järnvägstrafikstadgan innehåller paragrafen också enbestämmelse om att transportören skall underrätta avsändaren om utlämning somhar skett sedan ett utlämningshinder har fallit bort (andra stycket sistameningen). Kostnader vid befordrings- eller utlämningshinder 19 § Om järnvägen har begärt eller följl en anvisningenligt 17 eller 18 § eller vidtagit åtgärder med stöd av 17 § andra stycket,har den rätt till ersättning för de koslnader som har uppkommit därigenom.Järnvägen har dock inte rätt till ersättning, om kostnaden beror på fel ellerförsummelse från järnvägens sida. I denna paragraf ges järnvägen rätt till ersättning förvissa kostnader när befordrings- eller utlämningshinder föreligger. Enligt 24 § vägtransportlagen har fraktföraren i principrätt till ersättning för kostnader som han har haft för att inhämta ellerutföra en anvisning med anledning av ett befordrings- eller utlämningshinder.Någon motsvarande bestämmelse finns inte i järnvägstrafikstadgan. Däremot harjärnvägarna i normalvillkoren förbehållit sig rätt att också vidbefordringshinder tillämpa de ersättningsregler som gäller när avsändarenändrar befordringsavtalet. Motsvarande förbehåll om rätt till ersättning haremellertid inte gjorts när det gäller utlämningshinder. För detta fall harjärnvägarna endast förbehållit sig rätt till ersättning för kostnader förunderrättelse om hindret. Frågan om järnvägens rätt till ersättning för åtgärder somden på eget initiativ vidtar med anledning av befordringshinder är reglerad inormalvillkoren bara såvitt gäller ett specialfall. I art. 82.1 i dessaförutsätts, atl vidarebefordran som järnvägen utan att tillfråga trafikantenutför på en 1983/84:117 159 annanjärnvägslinje än den på vilken befordringshinder har uppkommit skall ske utanökad kostnad för trafikanten. Medhänsyn till att det är önskvärt med likformighet mellan vägtransport- ochjärnvägslagstiftningen har i den förevarande paragrafen tagits upp bestämmelserom järnvägens rätt till ersättning för kostnader vid befordrings- ellerutlämningshinder. Enligt ordalydelsen har paragrafen ett vidsträcktaretillämpningsområde än 24 § vägtransportlagen, som enligt sin lydelse avserenbart kostnader för att inhämta eller utföra en anvisning. Den förevarandeparagrafen omfattar däremot uttryckligen också kostnader för åtgärder som detenligt 17 § andra stycket åligger järnvägen att vidta utan anmodan. Detförefaller emellertid sannolikt att 24 § vägtransportlagen trots sin snävareformulering har samma sakliga innebörd som den förevarande paragrafen Gfr SOU1972:24 s. 87). Enannan typ av befordringshinder som kan medföra avsevärda koslnader är attgodset eller förpackningen under befordringen kommer i ett sådant tillstånd attbefordringen inte kan fortsättas utan förbättringsåtgärder från järnvägenssida. Sådana befordringshinder behandlas inte i järnvägstrafiklagen. i ett sådant fall för att tillvarata varuhava-rens intresse vidtarsädana åtgärder att befordringen kan genomföras, torde järnvägen emellertidenligt allmänna rättsprinciper ha rätt till ersättning för de kostnader somdessa åtgärder har medfört Gfr SOU 1979:36 s. I andra meningen iparagrafen har, på motsvarande sätt som i 24 § vägtransportlagen, tagits upp enbestämmelse av innebörd att järnvägen inle har rätt till ersättning, omkostnaden beror på fel eller försummelse från järnvägens sida. Att järnvägeninte skall vara berättigad till ersättning, när den har vållatbefordringshindret eller av vårdslöshet orsakat kostnader som inte hade behövtuppkomma, kan tyckas vara självklart. Bestämmelsen kan emellertid intebetraktas som överflödig, eftersom den fastslår det ingalunda självklaraförhållandet att trafikanten bär en större del av risken för befordringshinderän av risken för transportskada. Om gods skadas vid en urspårning, blijärnvägen i regel ersättningsskyldig. De åtgärder som föranleds avurspårningens verkan som befordringshinder för senare sändningar behöveremellertid järnvägen bekosta bara om det visas att urspårningen har berott påfel eller försummelse från järnvägens sida. 20 §Om järnvägen har begärt anvisning enligt 17 § första stycket eller 18 § förstastycket men inle inom skälig tid fått någon anvisning som den rimligen ärskyldig att följa, skall befordringen anses avslutad. är dock skyldigatt lägga upp godset till förvaring åt den som är berättigad till godset elleratt uppdra åt tredje man att förvara det. (53§ JTS) Idenna paragraf regleras det fallet att befordringsavtalet inte kan fullgö- 1983/84:117 160 rasoch järnvägen inte får någon anvisning om vad som skall göras med godset. Närabsolut befordringshinder eller utlämningshinder har uppkommit och fraktförareninte genast har kunnat få en anvisning som han rimligen får anses skyldig attfölja, får han enligt 25 § vägtransportlagen lossa godset. Sedan lossningen harverkställts, skall befordringen anses avslutad, vilket innebär att detsärskilda fraktföraransvaret upphör att gälla. Särskilt godset ofta vara lossat, innan hindret har konstaterats. Detär därför inte helt tillfredsställande att låta lossningen vara denomständighet som avgör om befordringen skall anses avslutad ochfraktföraransvaret därmed ha upphört. I den förevarande paragrafen anges istället direkt att befordringen skall anses avslutad när vissa förutsättningarföreligger. Dessa förutsättningar är i huvudsak desamma som enligtvägtransportlagen. Sålunda fordras att ett absolut befordringshinder (17 §första stycket) eller ett utlämningshinder (18 § första stycket) föreligger ochatt järnvägen med anledning därav har begärt anvisning av trafikanten. Vidarekrävs att det därefter har förflutit någon tid utan att järnvägen har fåttnågon anvisning som den rimligen är skyldig att följa. Dennatidsfrist är i vägtransportlagen mycket kort, något som framgår av det däranvända ordet "genast". Enligt järnvägstrafiksiadgan, som emellertidreglerar denna fråga bara såvitt gäller utlämningshinder, är däremottidsfristen från det att järnvägen sände begäran om anvisning tillavsändaren. Samma tidsfrist gäller enligt art. 82.5 i normalvillkoren vidbefordringshinder. En frist torde i normala fall vara rimlig. Dethar emellertid ansetts lämpligt att fristen i varje enskilt fall kan bestämmaspå ett sätt som tar hänsyn till de särskilda omständigheterna i det fallet. förevarande paragrafen anges därför fristens längd med uttrycket "inomskälig tid". Ävenom järnvägen inom den angivna fristen har fått en anvisning om hur den bör förfaramed godset, kan befordringen vara att anse som avslutad. Som har framgått avdet föregående blir detta fallet, om anvisningen är sådan atl del inle kanbegäras att järnvägen utför den. Frågan vad slags anvisningar som trafikanten idetta sammanhang kan begära att få utförda berörs inte närmare vare sig ivägtransportlagen eller i järnvägstrafikstadgan och inte heller i . Dettorde emellertid råda enighet om att trafikantens rätt atl lämna anvisningarmed anledning av befordrings-eller ufiämningshinder är mera vidsträckt än hansrätt att i andra fall lämna anvisningar som innebär förfogande över godsetunder befordringen Gfr 12 §). Detta är också innebörden av den förevarandeparagrafen. Denomständigheten att järnvägen enligt 12 eller 13 § skulle ha kunnal vägra attfölja den lämnade anvisningen är således inte tillräcklig grund för attbefordringen skall anses avslutad. Bara i vissa fall, främst om anvisningen äroutförbar, oQänlig för sill ändamål eller oskäligt betungande för Prop.1983/84:117 161 järnvägen,bör järnvägen anses ha rätt att lämna anvisningen utan åtgärd. De fall i vilkadelta får ske kan knappast beskrivas i lagtext med någon större precision. Ianslutning till uttryckssättet i vägtransportlagen har förutsättningen förtrafikantens rätt att få anvisningen utförd i den förevarande paragrafenuttryckts på det sättet att det skall vara en anvisning som järnvägen"rimligen är skyldig att följa". Attbefordringen anses avslutad innebär, som redan har sagts, att järnvägen intekan göras ansvarig som fraktförare för vad som sedan händer med godset. Dettamedför självfallet inte att järnvägen får lämna godset vind för våg. Påmotsvarande sätt som i vägtransportlagen och i järnvägstrafikstadganföreskrivs därför i denna paragraf att järnvägen är skyldig att ordna förvaringav godset för trafikantens räkning. Detta kan ske antingen genom att järnvägensjälv förvarar godset eller genom att järnvägen uppdrar åt tredje man attförvara det. Ivägtransportlagen anges inte närmare vilket ansvar fraktföraren härför gods somhan innehar för förvaring sedan befordringen har avslutats. Även om vissaslutsatser kan dras av det förhållandet att fraktförarens verksamhet skallanses ha gått över från befordran till förvaring, har det ansetts lämpligt atti järnvägstrafiklagen uttryckligen ange vilket ansvar fraktföraren har underdet skede av mellanhavandet med trafikanten som behandlas. En bestämmelse idelta avseende har tagits in bland bestämmelserna om fraktförarens ansvarigheti 22 §. Förvaringenav godset skall enligl vägtransportlagen ske åt avsändaren. I vissafall kan förvaringen emellertid enligt järnvägstrafiklagen vara an ordnad för mottagarens räkning Gfr 17 § tredje stycket). I detta samman hang gäller det främst att ange hur transportören gör sig fri från beford ringsålagandet. Det saknas därför anledning att gå närmare in på frågan i vilka fall avsändaren och i vilka fall mottagaren skall betraktas som depo- nent. I den förevarande paragrafen används det neutrala uttryckssättet atl godset skall förvaras åt den som är berättigad till det. Vägtransportlageninnehåller i 20 § tredje stycket en särskild regel om att fraktföraren fårutöva retentionsrätt i godset när mottagaren begär utlämning pä vanligt sätt.Enligt 25 § består retentionsrätten även i det fallet att godset begärsutlämnat efter förvaring hos fraktföraren eller hos tredje man. Den föreslagnajärnvägstrafiklagen innehåller som nämnts i stället en allmänretentionsrättsregel i 1 kap. 10 §. Enligt detta lagrum kan såväl järnvägen somtredje man hålla inne förvarat gods till säkerhet för betalning av en förfallenfordran som härrör från befordringen eller förvaringen av godset. 21§ får sälja godset utan att invänta sådana anvisningar som avses i 17eller 18 §, om godset är utsatt för snar förstörelse eller dess tillståndannars ger anledning till det eller om kostnaden för dess förvaring inte står irimligt förhållande till godsets värde. Även i annat fall får godset II 1983/84. Prop,1983/84:117 162 säljas,om järnvägen inte inom skälig tid har fått någon annan anvisning som denrimligen får anses skyldig att följa. Om försäljningsvärdet uppenbarligen intetäcker försäljningskostnaderna, får godset bortskaffas i stället för attsäljas. Fö'"Säljningskall ske på offentlig auktion eller, om detta inte är lämpligt, på något annatsätt som är betryggande för den som har rätt lill godset. Om det är möjligt,skall avsändaren och mottagaren underrättas om tid och plats förförsäljningen. Omgodset säljs, skall köpeskillingen sändas till den som hade rätt till godset,sedan järnvägen från köpeskillingen har dragit av vad den har att fordra pågrund av befordringen, vården och försäljningen av godset. Om järnvägens fordranöverstiger köpeskillingen, är den som hade rätt till godset skyldig att täckabristen. (56§ JTS) Idenna paragraf regleras järnvägens rätt att sälja gods som den har tagit emotför befordran. Försäljningav godset är, liksom uppläggning av godset till förvaring, ett sätt förtransportören att göra sig fri från befordringsålagandet. Liksom uppläggningfår försäljning tillgripas vid absoluta befordringshinder och vidutlämningshinder men dessulom också vid relativa befordringshinder. Med hänsyntill förutsättningarna för att försäljning skall vara tillåten skiljs i denförevarande paragrafen mellan två fall av försäljning, nämligen omedelbarförsäljning och försäljning efter utebliven anvisning. Samma uppdelning görs ivägtransportlagen och i järnvägstrafikstadgan. Föratt omedelbar försäljning skall få ske krävs enligt/örsro stycket attbefordrings- eller utlämningshindret är sådant att järnvägen i och för sigskall begära anvisning från avsändaren. Vidare krävs i fråga om godsetsbeskaffenhet antingen att godset är utsatt för snar förstörelse eller att desstillstånd annars ger anledning till det eller att kostnaderna för godsetsförvaring inte står i rimligt förhållande till dess värde. Föreligger dessaförutsättningar, får järnvägen sälja godset utan att invänta anvisning. Dennareglering överenstämmer med vad som gäller enligt vägtransportlagen. Ocksåenligt järnvägstrafikstadgan får godset säljas i de angivna fallen. Ävenom försäljning inte är påkallad med hänsyn till någon av de nämnda omständigheterna,får järnvägen enligt detta stycke sälja godset också i vissa andra fall. Dettagäller, om befordringen till följd av befordringshinder inte kan fullgörasutan en sådan avvikelse från vad som har avtalats som inte är obetydlig ellerom utlämningshinder föreligger. Försäljning får emellertid i dessa fall skebara om järnvägen ännu inte har fått anvisning om någon annanåtgärd som den rimligen får anses skyldig att vidta. Också på denna punktöverensstämmer förslaget i sak med vad som gäller enligt väglransportlagen ochjärnvägstrafikstadgan. Föratt ange den tid under vilken transportören måste avvakta att en anvisninglämnas används i vägtransportlagen uttrycket "skälig tid". När detgäller utlämningshinder är i järnvägstrafikstadgan 1983/84:117 163 angiventill en månad från den fidpunkt då järnvägen blev berättigad att lägga uppgodset, vilket i sin tur inträffar efter det att begäran om anvisninghar avsänts. I fråga om befordringshinder saknar järnvägstrafik-stadgan enmotsvarande tidsangivelse, men enligt normalvillkoren (art. 82.5 och 89.1)gäller den angivna tidsfristen på en månad plus också i detta fall.Det finns i och för sig inte någon anledning att generellt ändra längden av dentid som enligt vad som gäller måste förflyta innan försäljning får ske pågrund av att järnvägen inte får någon anvisning. Liksom i andra liknandesituationer bör emellertid fristen i enskilda fall kunna bestämmas till kortareeller alltefter de särskilda omständigheterna i fallet. Iförevarande paragraf används därför, liksom i vägtransportlagen, uttrycket"inom skälig tid". I järnvägstrafikstadgannämns uttryckligen att järnvägen får skaffa bort godset, om denna åtgärd medhänsyn till omständigheterna skulle vara lämpligare än försäljning. Dennamöjlighet anges dock bara som alternativ till omedelbar försäljning och nämnsinte i sammanhang med försäljning efter angiven frist. I vägtransportlagenberörs möjligheten att skaffa bort godset över huvud tagel inte. Någon rätt förfraktföraren att skaffa bort godset är inte heller nämnd i lagens förarbeten.Sannolikt har det ansetts självklart att försäljning inte skall tillgripas, omdel är uppenbart alt köpeskillingen inte ens skulle täcka kostnaderna förförsäljningen. Detta är ett fall som kan tänkas föreligga även när det inte ärfråga om omedelbar försäljning. I överensstämmelse medjärnvägstrafikstadgan innehåller den förevarande paragrafen en uttryckligreglering av järnvägens rätt att skaffa bort godset. får alltsåtillgripa denna åtgärd i stället för försäljning, om godsets försäljningsvärdeuppenbarligen inle täcker försäljningskostnaderna.