prop · G703162 · 1983-12-31 00:00:00 — I likhetmed TCO anser dock /SR att ett sådant system oundgängligen måste omfattahela arbetsmarknaden. På föreligger ett allt större behov av enhelhetslösning. De offentliga arbetsgivarna, som representerar sektorer påarbetsmarknaden där 58,3-årspensioneringar inte förekommer, anser attstrukturbidraget bör införas för att övergångsvis snabbt komma till rätta meddagens problem. RFVansluter sig i princip till de tankar som förts fram i promemorian. Verketanser emellertid att det föreslagna systemet bör omarbetas, så att det omfattaralla arbetstagare med beaktande av de finansiella restriktioner som kan finnas.Samordningsfrågorna i förhållande till socialförsäkringsförmånerna bör utredasbättre. Enligt AMS uppfattning bör en ny ordning för att lösaproblemet med äldreavgångar vara generell och så långt som möjligt bygga påfrivillighet och valfrihet för den enskilde. Den bör också ge den enskildeekonomisk trygghet, underlätta en nödvändig strukturomvandling och vara admini- Prop.1983/84:162 12 AMS har ingen färdig uppfattning om utformningen i detalj, men är hellerinte beredd att ta ställning för förslaget i promemorian. Vidremissbehandlingen har det visat sig att antalet s. k. 58,3- årspen-sioneringarbland tjänstemän har ökat väsentligt mer än som redovisats ipromemorian. uppskattas antalet sådana uppsägningar av tjänstemäntill mellan 600 och 1000. Ett av de viktigaste skälen för att begränsa stmkturbidragettill arbetstagare i produktionen, dvs. till dem som varit mestutsatta, förlorar därigenom i styrka. Uppgifter från bl.a. TrygghetsrådetSAF/PTK visar också att rådet inte i samma utsträckning somtidigare kommer att kunna bidra till att finansiera s. k. avtalspensioner. Denordning med s. k. 58,3-årspensioneringar som genomförs mer eller mindresystematiskt inom vissa branscher och företag är synnerligenotillfredsställande bl.a. med hänsyn till den otrygghet såväl ekonomiskt somsocialt som den innebär för den enskilde. Enskilda uppsagda får också olikaersättning, dels beroende på företagens ekonomiska situation, dels beroende pådagpenningen i vederbörandes arbetslöshetskassa. Staten å sin sida åsamkasstora kostnader som inte kan kontrolleras eller påverkas. S. k.flaskhalsproblem kan dessutom uppstå till följd av att företag i akutasituationer för att uppnå kortsiktiga lösningar gör sig av med yrkeserfarenpersonal som det senare kan visa sig vara svårt att återfå. Omfattningen av 58,3-årspensioneringarnaunderstryker enligt min mening behovet av åtgärder från statens sida. Jagdelar emellertid den under remissbehandlingen framförda uppfattningen atthuvudförslaget i promemorian inte innebär en tillfredsställande lösning. Detsnabbt ökande antalet tjänstemän som har fått s.k. 58,3-årspensionoch Trygghetsrådet SAF/PTK: s minskade möjligheter att finansieraavtalspensioner är enligt min mening tungt vägande skäl för att inte nugenomföra promemorians huvudförslag. Motbakgrund av vad jag nu har redovisat skulle ett genomförande av huvudförslaget innebäranära nog totalt stopp för äldreavgångar inom tjänstemannasektorn. Liknandeeffekter skulle vidare uppstå bland de LO-gmpper som inte omfattas avhuvudförslaget. Inom exempelvis handels- och servicesektorerna väntas kommandestrukturrationaliseringar leda till krav på uppsägningar av äldre arbetskraft.Andra arbetstagargrup-per på LO-sidan skulle däremot ha kunnat avgå föreålderspensionen med ett strukturbidrag. Promemoriansutvidgade förslag om ett strukturbidragssystem som omfattar hela den privatasektorn skulle därför enligt min mening bättre lösa problemen. Det förslagetkan emellertid medföra mycket stora utgifter för 1983/84:162 13 Sedan remissinstansernas synpunkter kommit in harjagövervägt möjligheterna att inom för staten godtagbara ekonomiska ramar finnaett system som kan omfatta hela den enskilda arbetsmarknaden. Efter kontaktermed bl. a. arbetsmarknadens parter och efter en förnyad bedömning av denfortsatta utvecklingen harjag dock funnil alt frågan kräver en mera djupgåendeanalys innan ett förslag kan föreläggas . Inte minst måste effekterna på statens kostnader inomandra områden studeras. Det kan gälla sjukpensioner, arbetsmarknadspolitiskaåtgärder och olika former av sociala stöd. Jag vill emellertid också framhållaatt det på intet sätt är självklart att äldre arbetstagare skall lämnaarbetsmarknaden till förmån för yngre. Yngre människor är i många fall intelika lokalt bundna som den äldre arbetskraften. Ofta har de också bättre utbUdningoch större förutsättningar att utnyttja arbetsmarknadspolitiska stöd m. m. Deär dessutom en mer attraktiv grupp på arbetsmarknaden. (A 1979:02) har i betänkandet (SOU 1983:62). För gammal för arbete? diskuteratönskvärdheten av att stärka de äldre arbetstagarnas ställning påarbetsmarknaden. Bl.a. inom olika kommuner pågår också försöksverksamhet isyfte att ge äldre människor mer flexibla sysselsättningsmöjligheter. Dennautveckling måste enligt min mening välkomnas. Kortsiktiga strukturproblem fårinte överskugga vår långsiktiga strävan till mer flexibla lösningar. Åldrearbetskommitténstankegångar bör kunna utvecklas i olika former. Så har t.ex. delegationen(1974:09) för arbetstidsfrågor (DELFA) genom tilläggsdirektiv fått i uppgiftatt studera möjligheterna till mer flexibla pensionslösningar. Till en mera flexibel arbetsmarknad hör naturligtvis ocksåatt man i samband med stmkturrationaliseringar i företagen under vissaomständigheter måste acceptera arbetsgivarnas behov av att uppnå en visssammansättning av arbetsstyrkan, bl.a. i fråga om yrkeskompetens som svararmot de krav som verksamheten väntas ställa. Detta åberopas ofta somett av de främsta skälen bakom den här typen av äldreavgångar. I likhet med vad som har anförts i promemorian anserjagdet emellertid befogat att arbetsgivarna i sådana situationer skall ha ettbetydande kostnadsansvar. Detta är nödvändigt för att en balans skallåstadkommas i arbetsgivarnas syn på olika arbetstagargrupper. Det kan t.ex.gälla att åstadkomma bättre avvägningar mellan å ena sidan åtgärder för att geäldre arbetstagare vidareutbildning m.m. vid introduktion av ny teknik och åden andra att anställa yngre och välutbildad arbetskraft för den nya produktionsteknikenoch stå för kostnaderna för äldreavgångar. Ett motsvarande åtagandebör naturligtvis kunna komma i fråga för en enskild arbetstagare som harönskemål om att få lämna arbetslivet före den allmänna pensionsåldern. Ett system för frivillig avgång före ordinariepensionsålder kan således enligt min mening inte bygga på att samhället tarkostnadsansvaret. I den utsträckning äldreavgångar av detta slag kan gepositiva arbetsmarknads- 1983/84:162 14 politiska eller sociala effekter bör samhället däremotkunna ha ett intresse av en ekonomisk medverkan. Jag förordar att ett utredningsarbetepåbörjas med syfte att ta fram underlag för en långsiktig lösning av problemenkring de s. k. äldreavgångarna. Detta utesluter inte att regeringen i avvaktanpå utredningsarbetet prövar övergängslösningar i promemorians anda. Det finns enligt min mening behov av att man också snabbtvidtar åtgärder för att minska utnyttjandet av 58,3-årspensioneringarna. Bruketatt säga upp äldre arbetskraft i förlitan på arbetslöshetsersättning ochförtidspensionering av arbetsmarknadsskäl måste bringas under bättre kontroll.Det bör skapas bättre förutsättningar att följa utvecklingen och höjaberedskapen för den händelse utvecklingen skulle ta en vändning som ter sig änallvarligare än vad som kan fömtses. Rent missbruk av de nu gällandereglerna måste kunna stävjas. I detta syfte föreslår jag att det redan nu skall företasvissa ändringar i anstäUningsskyddslagen och lagen (1974: 13) om vissaanställningsfrämjande åtgärder (främjandelagen). Genom de ändringarna börmöjligheterna förbättras att finna en rimlig avvägning mellan å ena sidanintresset av att en fortsatt stmkturrationalisering äger rum i företagen och åden andra intresset av att övertalighetsproblemen i företagen behandlas mederforderlig hänsyn till den äldre arbetskraftens situation. Enligt min mening bör det fackliga inflytandet överäldreavgångarna stärkas. Bruket att delegera rätten att träffa avtal om s. k.turlistor till lokal nivå har sina svagheter. Det kan visserligen vara rikligtatt kännedomen om det enskilda företagets och de enskilda arbetstagarnasförhållanden har stor belydelse för förhandlingarna om turordningen och attdelta talar för att förhandlingarna bedrivs på lokal nivå eller åtminstone medrepresentation från de lokala parterna. Erfarenheterna har emellertid visatatt de lokala fackliga organisationerna inte sällan riskerar att hamna i ensvår mellanställning. Arbetsgivarens ståndpunkt kan t.ex. vara att ytterligareuppsägningar blir aktuella om inte viss äldre arbetskraft får sägas upp. Denlokala fackliga organisationen kan se sig stå i valet mellan att godta attnågra äldre arbetstagare får lämna sina anställningar, med goda om än inte heltsäkra utsikter att få sin försöijning tryggad fram till pensionsåldern, och attkänna sig medansvarig för att ett flertal yngre arbetstagare riskerar att bliuppsagda. Trycket på de äldre arbetstagarna och den lokala fackligaorganisationen att godta avsteg från lagens turordningsregler kan bli starkt. Ett förstärkt fackligt inflytande över äldreavgångarna bördärför enligt min mening utformas så att det krävs ett medgivande av dencentrala fackliga organisationen till vaije uppsägning av äldre arbetstagaresom sker med frångående av lagens turordningsregler. När den centralaorganisationen själv träffar kollektivavtalet om turordningen eller godkänneravtalet ges medgivandet därigenom. Träffas avtalet däremot lokalt efter delegation,bör det ankomma på arbetsgivaren att därutöver utverka den centralaarbetstagarorganisationens medgivande till de enskilda uppsägningsbesluten. 1983/84:162 15 Med den distans till problemen på den enskildaarbetsplatsen och den bättre överblick över branschens stmktur och utvecklingsom de centrala arbetstagarorganisationerna har, bör de kunna vara enytterligare värdefull motvikt i förhandlingar och avtal om äldreavgångar.Arbetsgivarna kan därigenom antas i större utsträckning än vad som hittillsofta synes ha varit fallet göra en noggrann analys av övertalighetsproblemenoch ta större hänsyn till den äldre arbetskraftens intressen. Vid sidan av en sådan ändring i anställningsskyddslagen somjagnu har beskrivit bör enligt min mening även samhället ges bättre möjligheteratt följa utvecklingen och ingripa vid ett alltför långtgående utnyttjande avreglerna om arbetslöshetsersättning och förtidspension av arbetsmarknadsskäl. Detta kanske genom att man i främjandelagen för in en regel om att uppsägningar av äldrearbetstagare skall anmälas till länsarbetsnämnden även i fall som inte omfattasav de redan gällande reglerna om varsel vid driftsinskränkning. Vidare börlänsarbetsnämnderna och AMS få möjlighet att när det behövs inskrida efter detmönster som redan finns i främjandelagen och som syftar tiU att främja anstäUningav äldre arbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga, dvs. genomalt ta upp överiäggningar med arbetsgivaren, meddela anvisningar och i sistahand besluta om förbud. Genom en sådan anmälan får arbetsmarknadsorganen ocksåmöjlighet att pröva om man genom olika insatser kan förbättra förutsättningarnaför berörda arbetstagare att behålla sina arbeten. De lagändringar som jag här har förordat kan genomförasgenom ett tillägg till 2 § anställningsskyddslagen och genom tiUägg ochändringar i främjandelagens avsnitt om åtgärder för att främja anställning aväldre arbetstagare och arbetstagare med nedsatt arbetsförmåga. Frånlagteknisk och rättslig synpunkt i övrigt rör det sig om mindre ingrepp ilagarna och om regler som helt stämmer överens med de redan gällandelagreglernas konstruktion och systematik. Jag anser med hänsyn härtill attlagrådets hörande skulle sakna betydelse på grund av lagstiftningsfrågansbeskaffenhet. Någon remiss till lagrådet bör därför inte ske innan regeringenfattar beslut om proposifion fill . I enlighet med vad jag nu har anfört har inomarbetsmarknadsdepartementet upprättats förslag till 1. lag om ändringi lagen (1982:80) om anställningsskydd, 2. lag om ändringi lagen (1974:13) om vissa anstäUningsfrämjande åtgärder. Prop.1983/84:162 16 6.1 Förslagettill lag om ändring i lagen (1982:80) om anställningsskydd Enarbetsgivare måste ha stöd i kollektivavtal för att få säga upp anställda medfrångående av anställningsskyddslagens turordningsregler. Avtalet skall påarbetstagarsidan ha slutits eller godkänts av central arbetstagarorganisation.En lokal överenskommelse kan bli giltig om den centrala arbetstagarorganisationengodkänner överenskommelsen i efterhand eller om rätten att träffaöverenskommelse har delegerats till lokal nivå. På de flesta avtalsområdenförekommer numera förbundsavtal som ger de lokala parterna behörighet att göraavsteg från lagens turordningsregler. Ändringeni 2 § tredje stycket anställningsskyddslagen tar sikte på fall där äldrearbetstagare blir uppsagda från sin anställning i företaget med stöd av ettlokalt kollektivavtal om en s. k. avtalsturlista. I de fallen krävs att dencentrala arbetstagarorganisationen lämnar sitt medgivande till uppsägningarna.Detta gäller även i fråga om oorganiserade arbetstagare som omfattas avavtalsturlistan med stöd av 2§ sista stycket anställningsskyddslagen. Den nyaregeln i 2 § träffar även andra lokala kollektivavtal om avsteg från 22 §, t.ex. avtal om turordningskretsar som medför uppsägning av äldre arbetstagare. Regelnär i och för sig inte avsedd att begränsa de centrala parternas möjligheter attdelegera rätten att avtala om turordningslistor. Syftet är att stärka decentrala arbetstagarorganisationernas inflytande över äldreavgångarna. En arbetsgivare som sägerupp äldre arbetstagare utan det föreskrivna medgivandet gör sig skyldig fillbrott mot lagen, för vilket arbetsgivaren kan åläggas betala skadestånd. En arbetsgivare som harträffat ett lokalt avtal om turlista men inte får ett begärt medgivande av dencentrala organisationen på arbetstagarsidan, måste ta upp nya lokalaförhandlingar om turordningen. Normalt kan man dock räkna med att de lokalaparterna redan i samband med upprättandet av turordningslistan anger att dennaär preliminär i avvaktan på ett centralt medgivande till uppsägningarna. 6.2 Förslagettill lag om ändring i lagen (1974:13) om vissa anställnings främjande åtgärder 7a,9, 12, 17 och 19§§ Enarbetsgivare som avser att genomföra en driftsinskränkning skall varslalänsarbetsnämnden om minst fem arbetstagare berörs av driftsinskränkningen.Lämnas varsel skall arbetsgivaren även uppge vilka arbetstagare påarbetsplatsen som kommer att sägas upp. Om minst fem arbetstagare berörs avuppsägningarna kommer länsarbetsnämnden därmed i regel Prop.1983/84:162 17 attfå besked när äldre arbetstagare finns med bland de uppsagda. Enligt 7 § ilagen kan en arbetsgivare föreläggas av länsarbetsnämnden att lämna uppgift om bl.a.förestående förändringar i arbetsstyrkan, såsom uppsägningar. Den nya bestämmelsen i 7a§främjandelagen syftar till att utvidga arbetsgivarens underrättelseskyldighet.Med den nya bestämmelsen blir arbetsgivaren skyldig att utan särskiltföreläggande underrätta länsarbetsnämnden om varje uppsägning av arbetstagaresom vid uppsägningstidens slut är och . Enligtförslaget är det tillräckligt om arbetsgivaren lämnar underrättelsen tilllänsarbetsnämnden innan uppsägning sker. Det behöver inte ske någon minsta tidi förväg. Lämnas uppgiften i ett varsel eller en underrättelse enligt 5 §,räcker det. Denarbetsgivare som inte fullgör underrättelseskyldigheten kan åläggas att betalaen avgtft till staten med tillämpning av reglerna om varselavgift (17 §).Beloppet bestäms då till för varje arbetstagare. Eftersomarbetsgivaren inte är skyldig att underrätta i förväg, får regeln i 17§ andra stycket om förhöjd avgift för varje påbörjad vecka inte någon tilllämpligheti detta fall. Jämkning kan däremot ske enligt 17 § tredje stycket. Finner länsarbetsnämndenatt en arbetsgivare olillböriigt gör sig av med äldre arbetskraft i företaget,kan den efter överläggningar enligt 8 § anmoda arbetsgivaren att avstå från attsäga upp äldre arbetstagare (9 §). Skulle inte tillfredsställande resultatkunna uppnås på det sättet, skall i enlighet med det nuvarande mönstret ifrämjandelagen saken överiämnas till som i sista handskall kunna meddela ett för arbetsgivaren bindande beslut om förbud motäldreavgångar utan styrelsens tillstånd (12§). Jaghemställer att regeringen föreslår att anta förslagen till 1. lag om ändring i lagen(1982:80) om anställningsskydd, 2. lag om ändring i lagen (1974:13) om vissa anställningsfrämjande åtgärder. Regeringenansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genomproposition föreslå att anta de förslag som föredraganden har lagtfram. Prop.1983/84:162 18 Proposition ...................................................... .... 1 Proposifionenshuvudsakliga innehåll........................ .... 1 Propositionenslagförslag ...................................... .... 2 1 Förslag till lag om ändring ilagen (1982:80) om anställningsskydd 2 2 Förslag till lag om ändring ilagen (1974; 13) om vissa anställningsfrämjande åtgärder 3 Utdragur protokoll vid regeringssammanträde .... 5 1 Inledning ........................................................ .... 5 2 De s. k. 58,3-årspensioneringarna........................ .... 6 3 Departementspromemorian ochremissvaren ........... .... 9 4 Allmän motivering.............................................. .. 12 5 Upprättade lagförslag ....................................... .. 15 6 Specialmotivering.............................................. .. 16 , 1 Hemställan...................................................... .. 17 8Beslut............................................................. .. 17