prop · G703117 · 1983-12-31 00:00:00 — I iredje styckets andra mening föreskrivs därföralt överskott från försäljning av inskrivet resgods skall tillfalla järnvägen,om den som hade rätt till godset inte kan nås och inle heller hör av sig från försäljningen. Omförsäljningen i stället resulterar i ett underskott, har järnvägen rän tillersättning för detta av den resande. Detta följer av hänvisningen till 3 kap.21 § tredje stycket. Av 1 kap. 5 § följer att preskriptionstiden för järnvägensfordran på ersättning för underskott är . 8§ är ansvarig, om inskrivet resgods går föriorat, minskas ellerskadas, medan järnvägen har hand om det. Underden tid då järnvägen innehar resgodset för förvaring svarar järnvägen för detenligt allmänna regler om förvaring. I fråga om preskripfion av ersättningsanspråkgäller dock 1 kap 5 §. Om järnvägen har uppdragit förvaringen åt tredje man,svarar järnvägen endast för att denne har valts och getts instruktioner med tillböriigomsorg. Järnvägenär fri från ansvarighet enligt första stycket, om den visar att föriusten,minskningen eller skadan har orsakats av 1. fel eller försummelse av denresande, 2. resgodsets bristfälligabeskaffenhet, eller 3. någon omständighet som inle kanhänföras till själva järnvägsdriften och som järnvägen inte hade kunnat undgåeller förebygga följderna av även om den hade vidtagit alla åtgärder somrimligen hade kunnat krävas av den. Järnvägenär vidare fri från ansvarighet, om den gör sannolikt att förlusten,minskningen eller skadan har orsakats av resgodsets särskilda beskaffenheteller av att resgodset har saknat förpackning eller varit bristfälligtförpackat. (25§ JTS) Idenna paragraf regleras järnvägens ansvarighet i de fall då egendom som harlämnats för befordran som inskrivet resgods går föriorad, minskas Prop.1983/84:117 205 ellerskadas medan järnvägen innehar den. För sådan förlust, minskning eller skadahar järnvägen antingen befordringsansvar enligt första, tredje och Qärdestyckena eller förvaringsansvar enligt andra stycket. Befordringsansvaret ärenligt första stycket i princip ett strikt ansvar. Det strikta ansvaretmodifieras dock genom de ansvarsfrihetsgrunder som anges i tredje och Qärdestyckena. Befordringsansvaretär den.normala ansvarsformen. Detta ansvar inträder när resgodset överlämnastill järnvägen och består i regel till dess resgodset har lämnats ut. Innanutlämning har skett kan emellertid befordringsansvaret övergå till förvaringsansvar,om järnvägen med stöd av 4 § tredje stycket lägger upp resgodset för förvaringeller om resgodset inte hämtas inom den frist som föreskrivs i 6 §. ansvarighet förresgodset upphör normalt i och med att järnvägens besittning av godset upphörpå grund av alt godset har lämnats ut i enlighet med den resandes begäran. Detkan emellertid förekomma, att järnvägen i stället måste ge upp besittningentill resgodset därför att detta enligt särskilda föreskrifter skall överlämnastill eller till någon annan myndighet. Eftersom järnvägensansvarighet endasl omfattar den tid då järnvägen har hand om resgodset, harjärnvägen inte något ansvar för vad som händer med resgodset efter det attdetta överlämnas till myndigheten. Den omständigheten att järnvägen överlämnarresgodset till en myndighet inverkar däremot inte på den resandes möjligheteratt genom reklamation bevara sin rätt till ersättning av järnvägen medanledning av ett skadefall som har inträffat innan överlämnandet ägde rum. Förvaringsansvaretär en lindrigare ansvarsform än befordringsansvaret. När järnvägen har förvaringsansvar,är den enligt andra stycket ansvarig enligt allmänna regler om förvaring. Dettainnebär att järnvägen blir ersältningsskyldig bara för sådan föriust, minskningeller skada som den orsakar genom fel eller försummelse. Emellertid får feleller försummelse på järnvägens sida antas vara skadeorsaken, om intejärnvägen bevisar att den inte har gjort sig skyldig till vårdslöshet. Hänvisningentill allmänna regler om förvaring innebär vidare, att-bestämmelserna ombegränsning av ersättningens storlek i 10 § inte skall tillämpas, närersättningskravet grundas på järnvägens förvaringsansvar. Däremotskall enligt en uttrycklig föreskrift järnvägstrafiklagens preskriptionsregler(1 kap. 5 §) tillämpas också på anspråk på ersättning i anledning av förvaringi stället för de preskriptionsregler som normalt skulle gälla. Iandra stycket finns också en beslämmelse för del fall att järnvägen uppdrar åttredje man att svara för förvaringen av inskrivet resgods. Denna bestämmelseöverensstämmer med motsvarande reglering i fråga om godsbefordran (3 kap. 22 §tredje stycket sista meningen). Som har nämntsmodifieras järnvägens strikta befordringsansvar för inskrivet resgods genom deansvarsfrihetsgrunder som anges i tredje och Qärde styckena. Prop.1983/84:117 206 I järnvägstrafikstadgan anges inte uttryckligen vilkaansvarsfrihetsgrunder som gäller för inskrivet resgods. I stället sägs att ifråga om järnvägens ansvarighet för inskrivet resgods gäller i tillämpligadelar vad som föreskrivs för gods. Denna teknik har inte valts idepartementsförslaget. Ansvarsfrihelsgrunderna för resgods har angetts direkti den förevarande paragrafen. Enligt tredje stycket är järnvägen fri från ansvar, omskadefallet har orsakats av något av de förhållanden som anges i lagrummet.Dessa förhållanden är fel eller försummelse av den resande, godsetsbristfälliga beskaffenhet och vissa fall av s.k. force majeure. Dessaansvarsfrihetsgrunder moisvarar tre av de fyra ansvarsfrihetsgrunder som enligt3 kap. 23 § gäller för godsbefordran. I sistnämnda paragraf anges som ansvarsfrihetsgrundockså det fallet att skadan har orsakats av en anvisning i vissa fall. Utrymmetför tillämpning av denna ansvarsfrihetsgrund torde vara mycket begränsat vidbefordran av inskrivet resgods. Någon motsvarande ansvarsfrihetsgrund hardärför inte lagits upp i det förevarande lagrummet. I tredje och Qärde styckena i denna paragraf anges vilkenbevisning som järnvägen måste förebringa för att en viss ansvarsfrihetsgrundskall vara tillämplig på ett skadefall som avser inskrivet resgods. Enligltredje stycket måste järnvägen bevisa alt skadefallet har orsakats av detförhållande som åberopas som ansvarsfrihetsgrund. Därigenom understryks atl deansvarsfrihetsgrunder som anges i detta stycke skall behandlas som "ickeprivilegierade". De ansvarsfrihetsgrunder som anges ifiärde stycket ärdäremot att anse som "privilegierade". I fråga om dessa grunder ärbeviskravet reducerat. För att en sådan ansvarsfrihetsgrund skall kunnatillämpas krävs sålunda bara atl järnvägen "gör sannolikt" attskadeeffekten har uppkommit till följd av det förhållande somansvarsfrihetsgrunden innefattar. Detta är ett enklare sätt att beskriva detbeviskrav som i fråga om godsbefordran anges mera ingående i 3 kap. 24 § andrastycket. De privilegierade ansvarsfrihetsgrunder som avsergodsbefordran blir i stor utsträckning utan praktisk betydelse vid befordran avinskrivet resgods. De förhållanden som utgör privilegieradeansvarsfrihetsgrunder vid befordran av inskrivet resgods har reduceratskraftigt i jämförelse med vad som gäller vid godsbefordran ulan att dettaegentligen innebär att någon särskild risk som föreligger också vid befordranav inskrivet resgods har förts över på järnvägen. Som ansvarsfrihetsgrund anges i Qärde stycket i förstahand resgodsets särskilda beskaffenhet. Detta uttryck är avsett att i förkortadform motsvara formuleringen i 3 kap. 24 § första stycket 4 "att godset ärav sådan beskaffenhet att del är särskilt utsatt för fara atl gå förlorat,minskas eller skadas". Uttrycket avses också täcka det fallet att levandedjur befordras som inskrivet resgods. Utöver denna ansvarsfrihetsgrund tas i Qärde stycket uppsom privile- 1983/84:117 207 gieradansvarsfrihetsgrund endast det förhållandet "att resgodset har saknatförpackning eller varit bristfälligt förpackat". Denna ansvarsfrihetsgrundmotsvarar i sak 3 kap. 24 § första stycket 2. 9§ Om järnvägen inte är beredd att på den resandes begäran lämna ut resgodset påbestämmelsestationen vid en tidpunkl då järnvägen skäligen borde ha hållit deltillgängligt, är järnvägen ansvarig för skada som uppkommer för den resandegenom dröjsmålet. Järnvägenär dock fri från ansvarighet, om den visar att dröjsmålet har orsakats av någotförhållande som anges i 8 § tredje stycket. (26§ JTS) Idenna paragraf regleras järnvägens ansvarighet för dröjsmål vid resgodsbefordran. Järnvägenhar enligt gällande rätt inte något generellt ansvar för dröjsmål vidbefordran av inskrivet resgods. Endast när dröjsmålet beror på att resgodset på avsändningsstationen eller på en omlastningsstation - inte har sänts medrätt tåg eller att resgodset efter ankomsten till bestämmelsestationen inte itid har gjorts klart för utlämning, kan järnvägen göras ansvarig fördröjsmålet. Av skäl som har angetts i den allmänna motiveringen (avsnitt5.5.5) har emellertid järnvägen i förslaget ålagts ett mera omfattande ansvarför att befordran av inskrivet resgods sker ulan dröjsmål. Regler om detta hartagits upp i denna paragraf. \vförsta stycket följer att järnvägen skall anses vara i dröjsmål, om den inte ärberedd att på den resandes begäran lämna ut inskrivet resgods påbestämmelsestationen dåjärnvägen skäligen borde ha hållit dettillgängligt för den resande. I lagtexten finns alltså inte någon exaktbestämning av den tidpunkt då dröjsmål påjäfnvägens sida tidigast kanföreligga. Som utgångspunkt för den skälighetsbedömning som därför måste görasfrån fall till fall kan gälla, att det normalt inte bör vara fråga om dröjsmålförrän åtminstone har gått från den tidtabellsenliga ankomsttidenför den förbindelse rried vilken resgodset rätteligen skulle ha befordrats.Hänsyn bör dock tas till omständigheterna i det enskilda fallet. Deexpeditionstider som är fastställda för resgodsutlämning bör t.ex. beaktas.Även om förseningsfristen - bestämd från denna utgångspunkt eller på någotannat sätt har gått ut, kan dock dröjsmålsansvar inte göras gällande förtiden innan den resande begär att få ut resgodset. Detkan givetvis vara viktigt för den resande att han kan bevisa när han begärde atlfå ut resgodset. bör därför på begäran skriftligen bekräfta vidvilken tidpunkt utlämning begärdes. Någon föreskrift om detta har inte ansettsbehövlig. Enförutsättning för att dröjsmålet skall medföra ersättningsskyldighet förjärnvägen är att det har medfört skada för den resande. Lagtexten saknarmotsvarighet till den bestämmelse i (art. 32: 1) som ger en resande, vars inskrivnaresgods har lämnats ut , rätt till viss 1983/84:117 208 schablonersättning, även om han inte visar att han harlidit nägon skada på grund av dröjsmålet. Bakgrunden till denna bestämmelse iCIV är uppenbarligen de svårigheter som ofta föreligger för de resande attvisa förekomsten av en dröjsmålsskada och skadans storlek. I fråga om skälentill atl regleringen för inrikes transporter avviker från på denna punkthänvisas till den allmänna mofiveringen (avsnitt 5.5.5). ansvarighet för dröjsmål med ullämningen avinskrivet resgods är enligt paragrafens första stycke strikt. Emellertidmodifieras det strikta ansvaret genom de ansvarsfrihetsgrunder som framgår avandra stycket. Det är här fråga om samma icke privilegierade ansvarsfrihetsgrundersom enligt 8 § tredje stycket gäller vid skada på resgods. 10 § Om järnvägen i annat fall än som avses i 5 § tredjestycket eller 8 § andra stycket är ansvarig för att inskrivet resgods har gåttförlorat, minskats eller skadats, är järnvägens ansvarighet begränsad till ettbelopp som för vage kolH motsvarar hälften av basbeloppet enligl lagen(1962:381) om allmän försäkring när den händelse som orsakade skadaninträffade. är dessutom skyldig att betala ersättning för helaresgodsavgiften, om resgodset har gått förlorat, och i annat fall för såmycket av avgiften som svarar mot minskningen eller värdeminskningen. (Jfr 25 § JTS) Denna paragraf innehåller regler om begränsning av denersättning som järnvägen kan vara skyldig att betala på grund av atl inskrivetresgods har gått förlorat, minskats eller skadats. Som framgår av paragrafens inledning är paragrafen intetillämplig såvitt gäller ersättning till följd av att järnvägen lämnar utresgodset till någon som inte är berättigad att få ut det (5 § tredje stycket).Den gäller inte heller för det fallet att skadefallet inträffar medan järnvägeninnehar resgodset för förvaring (8 § andra stycket). Paragrafen är enligt 1kap. 8 § inte heller tillämplig, om skadan har orsakats uppsåtligen eller genomgrov vårdslöshet av järnvägen eller av någon som är anställd hos järnvägeneller som i annan egenskap anlitas för järnvägsdriften. För övriga ersättningsfall med anledning av förlust ellerminskning av inskrivet resgods eller skada på sådant resgods gäller enligt denförevarande paragrafen att järnvägen för ett och samma kolli inte behöverbetala högre ersättning än som motsvarar hälften av det basbelopp enligt lagen(1962:381) om allmän försäkring som gällde när den händelse somorsakade skadan inträffade. Inom denna ram skall ersättning ulgå med det belopptill vilket skadan bestäms enligt allmänna regler för beräkning av skadestånd.Den omständigheten att flera resande berörs av att ett kolli har gått förlorat,minskats eller skadats inverkar inte på maximiersättningens storlek. Oavsettantalet skadelidande gäller samma ersättningsgräns per kolli. 1983/84:117 209 Den maximiersättning som skulle kunna utgå för ett resgodskollienligt denna paragraf uppgår för till . Enligt det nya järnvägsfördraget (COTIF) kan som inskrivetresgods också befordras motorfordon, t.ex. bilar, som åtföljs av förare. F.n.tas fordon med högre vikt än inte emot för befordran som inskrivetresgods i . Om det blir möjligt att befordra bilar,och liknande fordon som inskrivet resgods, kan den gräns förjärnvägens ersättningsskyldighet som anges i denna paragraf inte rimligen tillämpaspå sådana fordon. En särskild ansvarsgräns måste då fastställas för dessafordon. Det kan nämnas att det i internationell trafik kommer ätt gälla ett ersältningsmaximumvid skadefall som rör sådana fordon på 4 000 SDR (ca . I del föregående har behandlals det fallet att skador påbefordrat gods har som enda orsak att befordringen har pågått för . Iöverensstämmelse med den lösning som frågan kommer att få såvitt gällerinternationell befordran gäller enligt 3 kap. 29 och 30 §§ att sådana skadorskall ersättas enligt reglerna för dröjsmålsskador. Motsvarande fråga uppkommervid befordran av inskrivet resgods. Den har i den internationella regleringenlösts på samma sätt som vid godsbefordran. Vid inrikes befordran av inskrivetresgods måste emellertid frågan med hänsyn till de korta beford-ringstidernaoch arten av den egendom som vanligen befordras på della sätt antas ha enmycket begränsad praklisk räckvidd. I stället för alt upprätthålla en frånpraktisk synpunkt onödig skillnad mellan sådana fysiska skador som beror påför lång befordringstid och sådana som uppkommer av någon annan anledning, harunder den förevarande paragrafen hänförts alla former av fysisk skada påresgodset. Av skäl som har angetts i den allmänna motiveringen(avsnitt 5.5.5) anges det uttryckligen i denna paragraf (andra meningen) attjärnvägen är skyldig att betala ersättning för resgodsavgiften utöver detansvarighetsbelopp som annars gäller. II § Om en resande har lidit skada som järnvägen är ansvarig för enligt 9§, är järnvägens ansvarighet begränsad till för varje påbörjat dygnsom järnvägen har dröjt med ullämningen efter det atl resgodset har begärtsutlämnat. är dock inte skyldig att för resgods som omfattas av ettoch samma resgodsbevis lämna högre ersättning än . (26 § JTS) Om en resande har lidit skada till följd av att järnvägeninte har lämnat ut hans inskrivna resgods, har han rätt till ersättningunder de förutsättningar som anges i 9 §. I förevarande paragraf finns vissabestämmelser om storleken av denna ersättning. Bestämmelserna berör inte grunderna för ersättningensberäkning. Vad som skall anses som ersältningsgill skada får således avgörasenligt all-14 1983/84. Prop.1983/84:117 210 manna regler om beräkning av skadestånd. Ersättning kankomma i fråga för att den resande på grund av dröjsmålet har haft kostnadereller förlorat intäkter. I paragrafen föreskrivs en tämligen snäv ram förersättningens storlek. är inle skyldig att betala högre ersättning än100 kr. för varje påbörjat dygn som dröjsmålet varar. Om järnvägen har orsakatdröjsmålet uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet, gäller dock inte någonansvarsbegränsning. Detta följer av 1 kap. 8 §. I motsats till den maximering av ersättningen för förlust,minskning eller skada som anges i 10 § gäller maximeringen avdröjsmålsersättningen enligt förevarande paragraf inte per kolli utan perresande. Om flera resande på gemensam färdbiljett, t.ex. medlemmarna i enfamilj, har lidit skada genom att deras gemensamma resgods har blivit fördröjt,kan således var och en av dem göra anspråk på ersättning för sin skada intill100 kr. Av den särskilda begränsningsregeln i paragrafens sistamening följer emellertid att järnvägen, oavsett antalet skadelidande, inte ärskyldig att betala högre dröjsmålsersättning än . för resgods somomfattas av samma resgodsbevis. Enligt järnvägstrafikstadgan utgår ersättning för dröjsmålbara till den del dröjsmålet inte överstiger . Någon motsvarandetidsmässig begränsning görs inte i den förevarande paragrafen. I princip fårsåledes ersättning beräknas för som dröjsmålet varar. Den nyssnämndaregeln om en yttersta beloppsgräns vid . för resgods som omfattas avsamma resgodsbevis utgör emellertid också en spärr mot att dröjsmålsansvaretutsträcks att omfatta alltför . När ersättning skall utgå såväl för minskning eller skadasom för dröjsmål gäller enligt 3 kap. 30 § i fråga om gods att järnvägen inteär skyldig att i sammanlagd ersättning betala mera än den skulle ha fått göra,om godset hade gått förlorat. En motsvarande spärr vid samtidig ersättning förtransportskada och dröjsmålsskada gäller enligt järnvägstrafikstadgan ocksåvid befordran av inskrivet resgods. Det praktiska behovet av denna regleringför inskrivet resgods får emellertid anses vara mycket ringa Gfr betänkandet s.301). Dröjsmålsersättningen vid befordran av inskrivet resgods utgör ganska obetydligabelopp. Det finns därför knappast anledning att beträffande inskrivet resgodsinföra en reglering som svarar mot 3 kap. 30 § sista meningen. Såvitl gällerbefordran av inskrivet resgods har därför inte föreskrivits någon begränsningav den resandes rätt att få ersättning för dröjsmål och ersättningför minskning eller skada. Atl ersättning för dröjsmål inte kan utgå i de fall dåresgodset ersätts som förlorat torde däremot följa av att dröjsmål definitionsmässigtinte kan föreligga, om utlämning av resgodset faktiskt är eller får anses varautesluten. Tillämpning av detta synsätt skulle emellertid kunna medföra, attden som först tror att hans resgods är fördröjt men senare får veta att det hargått förlorat blir sämre behandlad i ersättningshänseende än den som får ut 1983/84:117 211 sitt resgods fördröjt och skadat. Den förre skullenämligen kunna få ersättning motsvarande högst ett halvt basbelopp (10 §),medan den senare dessutom skulle kunna fä ersättning för dröjsmål. Olikheten ibehandlingen av dessa båda ersättningsfall torde emellertid ha endastteoretiskt intresse. 12 § Är järnvägen inte beredd att lämna ut inskrivetresgods på bestämmelsestationen före utgången av Qärde dagen efter den dag dåresgodset borde ha anlänt dit, får den resande begära ersättning som om godsethade gått förlorat. Har den resande fått ersättning som avses i första stycketoch kommer resgodset till rätta, tillämpas 3 kap. 27 § andra Qärde styckena. (26 § JTS) Om ett dröjsmål med ullämningen av befordrad egendom blirlångvarigt, uppkommer frågan om inle egendomen faktiskt har gått förlorad. Närdet gäller befordran av inskrivet resgods är befordringstiderna korta, och detinnebär ofta en pålaglig olägenhet för den resande att vara utan resgodset. Detfinns därför anledning att jämställa ettdröjsmål med förlust, när det gäller beräkning av ersättningen för den uppkomnaskadan. Första stycket av denna paragraf innehåller därför enregel av innebörd att den resande får begära ersättning som om resgodset hadegått förlorat, om järnvägen inte är beredd att lämna ut resgodset före utgångenav Qärde dagen efter den dag då resgodset borde ha anlänt till bestämmelsestationen.Järnvägen kan å andra sidan inte befria sig från skyldigheten att slutföra befordringengenom alt mot den resandes vilja belala ersättning för förlust av resgodset. Påden resandes begäran får emellertid resgodset under de angivnaförutsättningarna behandlas som förlorat inte bara när det är ovisst vad somhar hänt med det utan också när det är klarlagt att del finns i behåll. Den omständigheten att den resande får begära ersättningsom om resgodset hade gått förlorat innebär givetvis inte utan vidare att järnvägenär skyldig att betala ersättning för förlusten. Frågan om järnvägens ansvarigheti ett sådant fall skall prövas enligt samma regler som gäller för verklig föriust.Rätt till ersättning för föriust av resgodset föreligger således inte, om t.ex.det långvariga dröjsmålet visas bero på en naturhändelse som har karaktär av forcemajeure. Den omständigheten att den resande får begära ersättningsom om resgodset hade gått föriorat bör inte ovillkoriigen anses innebära atthan avstår från rätten att få godset utlämnat till sig, om detta senare visarsig vara möjligt. Vill han bevara denna rätt, måste han emellertid vidta åtgärdersom motsvarar dem som i fråga om godsbefordran anges i 3 kap. 27 § andra ochtredje styckena. Detta framgår av andra stycket i den förevarande paragrafen.Om den resande önskar bevara sin rätt till resgodset Prop.1983/84:117 212 fastänhan får förlustersättning, skall han.således när han tar emot ersättningenuttryckligen begära att järnvägen underrättar honom för det fallet attresgodset skulle komma till rätta. Har en sådan begäran framställts, ärjärnvägen skyldig att följa den. trots att en sådan begäran har framställts inte underrättar denresande när resgodset har kommit till rätta och detta leder till att resgodset slulligtgår förlorat för den resande, bör denne kunna kräva ersättning för förlustenenligt allmänna skadeståndsregler. Detta innebär, att ersättning kan erhållasockså för den del av skadan som överstiger det maximibelopp som anges i 10 §.Får däremot den resande underrättelse om att resgodset har återfunnits, har hanfrihet att välja mellan att antingen behålla förlustersättningen och avstå frånresgodset eller att begära utlämning av resgodset mot att han betalar tillbakaförlustersätlningen. Om han väljer det senare alternativet, kan han iförekommande fall göra anspråk på ersättning för dröjsmål och för minskningeller skada. Omen resande som har tagit emot ersättning för förlust av resgods inte begär attbli underrättad om att resgodset har kommit till rätta eller om han, fastän hanhar begärt och fått sådan underrättelse, inle kräver att resgodset skall lämnasut, får detta tolkas som att den resande har gett upp sina anspråk påresgodset. Som framgår av hänvisningen till 3 kap. 27 § Qärde stycket fårjärnvägen i ett sådant fall inträda i den resandes rätt till resgodset. Avhänvisningen följer också, att den rätt till resgodset som järnvägen därmedförvärvar inte medför någon inskränkning av den rätt till resgodset som tillkommertredje man. Detkan dock ifrågasättas om denna avvägning mellan järnvägens intresse av att blifri från skyldigheten att ta vård om egendomen och tredje mans intresse av attkunna skydda sin rätt till denna är den rikliga, när det gäller det slagsegendom som brukar befordras som inskrivet resgods. En reglering som innebäratt järnvägen skulle gentemot envar kunna hävda all rätt tillresgodset skulle dock inte sällan kunna leda till stötande resultat.