prop · G703144 · 1983-12-31 00:00:00 — IPOKföreslår nu atl man tar ytteriigare elt steg på den inslagna vägen. Även nu ärhuvudskälen dels att vägrad tillståndföriängning på grund av vandelsskäl ärmycket ovanlig, dels all nuvarande ordning mol den bakgrunden ulgör ettslöseri med tillgängliga resurser. Genom all i de fall då utlänningengodtas för invandring, dvs. i de fall då han nu får ett ettårigt UT, redan frånbörjan utfärdar ett PUT, skulle enligt kommittén betydanderationaliseringsvinster kunna göras. 1 likhet med remissinstanserna anser jagden föreslagna ordningen vara tilltalande. Det framstår som mindre rationelltatt behöva ompröva tillståndsfrågan i 10 000 - 15 000 fall för attfinna elt litet fätal ansökningar som på grund av vandelsskäl inte börföranleda att utlänningen får PUT och ännu färre som leder till att ufiän- Prop.1983/84:144 87 ningensUT inte föriängs. AMS önskar frän den föreslagna ordningen undanta deutlänningar som har arbeismarknadsprövals av myndigheten. Jag delar emellertidinte den uppfattningen. En utlänning som efter arbetsmarknadsprövning beviljaselt ettårigt uppehålls- och arbetstillstånd (UAT) är därmed i praktikentillförsäkrad en räll alt i fortsättningen stanna i och arbeta här, ominte förlängning av hans UT undanlagsvis vägras på gmnd av vandelsskäl. Jag serdärför inle någon anledning alt göra skillnad mellan den som har fått stannahär på grund av anknytning och den som har accepterats inom ramen för vårmycket begränsade arbetskraftsinvandring. Omsålunda fördelar står att vinna med den föreslagna ordningen, är det därmedinte sagt atl förslagets nackdelar utan vidare bör accepteras. Även omsynsättet i tillståndsfrågan har undergått en betydande förändring från år 1954fram till , innebär IPOK:s förslag en betydande ändring av gällandeordning genom att möjligheten för alt vägra en utlänning fortsatt vistelsepå grund av hans vandel bortfaller. Särskilt mot bakgrund av att tillstånd attvistas i normalt ges på gmnd av en ansökan från hemlandet, framstår detsom olyckligt att nuvarande möjlighet att vid behov av vandelsskäl vägra PUTeller t.o.m. lillståndsförlängning hell försvinner. Förnärvarande föreligger möjlighet atl inom de i 12 § andra stycket UtlL angivnaramarna vägra föriängning av det första etlårslillståndet. Om det anseslillräckligl kan i stället vägra att ge utlänningen ett PUT men förlängahans tidsbegränsade UT. Om PUT beviljas från början måste enligt min meningmotsvarande behov tillgodoses pä annat sätl. Det kan därvid inte komma i frågaatl generellt öppna möjlighet atl i administrativ väg återkalla ett PUT pågrund av vandelsskäl. En sådan ordning skulle på ett allvarligt sätt urholkatillståndet och undergräva den trygghet som ett PUT har avselts ge innehavaren.I den mån allvarliga vandelsanmärkning-ar förekommer, t.ex. avseendebrottslighet, ger 40 och 43 §§ UtlL möjlighet till utvisning genom beslul avdomstol. I vissa fall kan ett PUT återkallas enligt 17 § UtlL, exempelvis omutlänningen har fått sitt tillstånd genom svikligt förfarande. I övrigt bör iprincip tillståndet inte kunna upphävas på gmnd av utlänningens vandel. Ävenmed denna principiella inställning anser jag emellertid all det bör varamöjligl att tillåta återkallelse av ett PUT i administrativ väg på grund avvandelsskäl, om förfarandet sker inom viss från del utlänningenpåbörjade sin vistelse här efter att ha fått PUT. Det bör dock vidare krävasatl utlänningen underrättas om atl ett ärende om återkallelsehar anhängiggjorts hos . I sak skulle situationen inte försämras förinvandrarna, om en möjlighet infördes att under de förutsättningar som anges i12 § andra stycket UtlL ta upp ett ärende om återkallelse av PUT underexempelvis del första året. Därmed skulle det, åtminstone i princip, blimöjligt atl utnyttja fördelarna i IPOK:s förslag utan a» förlora varjemöjlighet för Prop.1983/84:144 88 myndigheternaatl reagera i fall av sådana allvarliga vandelsanmärkningar, som föranlederatt ett UT inte föriängs eller alt ett PUT inle beviljas. Genom att möjlighetenfill återkallelse försvinner, om utlänningen inte har underrättats inom elt årom att återkallelse övervägs, lorde det permanenta uppehållstillståndelsallmänna karaktär inte påverkas på ett avgörande sätt. Jag föreslår således atten bestämmelse införs i UtlL enligt vilken elt PUT på förut angivna grunder kanåterkallas av om utlänningen har varit bosall här än ,när han nås av underrättelse om att elt ärende om återkallelse haranhängiggjorts hos . Del bör krävas att ärendet har registrerats hos verket,oavsett om det har anhängiggjorts genom en ingiven handling eller ex officio.Liksom nu får omständigheterna avgöra, om utlänningen efter återkallandetskall utvisas enligt 38 § eller få ett tidsbegränsat UT. Sammanfattningsvisinnebär vad jag nu har sagt, att de utlänningar som accepteras för invandringnormah får PUT från början. Det gäller i huvudsak flyktingar, sådana somomfattas av 5 eller 6 § UtlL, de som får tillstånd på gmnd av familjeanknylningeller annan anknytning hit eller inom ramen för arbetskraftsinvandring samlutlänningar som får stanna i på gmnd av polifisk-humanitära ellerallmänt humanitära skäl. I de fall då s.k. uppskjuten invandrarprövningtillämpas skall dock tidsbegränsade UT alltid utfärdas. Delsamma gäller vidvistelse för gästsludier eller besök, antingen besöket gäller turism,tillfälligt arbete eller något annal. Det får liksom ankomma på SIVatt i praxis fastlägga i vilka fall en utlänning skall godtas som invandrareoch därmed från böijan normalt få PUT. Liksom bör emellertid generelltgälla, att verket alltid har frihet alt välja att utfärda ett tidsbegränsat UTäven till en utlänning som avser att bosätta sig här och fillåts göra detla.Skäl kan ibland finnas till delta, exempelvis när tveksamhet råder omutlänningens vandel eller försörjningsförmåga, när vistelsen här avses blibegränsad till eller utlänningen har uttryckt önskan att endasl fåtidsbegränsat UT. Jagövergår nu till frågan om återkallelse av PUT vid upphörd bosättning i är också min uppfattning atl nuvarande ordning inle är tillfredsställande.Utgångspunkten måste enligt min mening som vara, att ett PUT skallupphöra när utlänningen upphör att vara bosatt i . Det innebär att densom återflyttar till hemlandet, även om del är fråga om ett försök för att seom en återanpassning i hemlandet är möjlig, inte bör få behålla silt PUT. Jagkan alltså inle godta IPOK:s förslag, att en innehavare av PUT efter anmälantill skall få behålla tillståndet även efter återflyttning till hemlandet,och att den som har bott legalt i skall få behålla sitt PUTför all framtid, även om han lämnar landet. Jag anser å andra sidan att det ärviktigt atl garantera de invandrare, som efter ell antal år i vårt land påförsök återvänder till hemlandet men inle kan anpassa sig där, en rätt atlåtervända till för alt på nytt bosätta sig här. De rikfiinjer som SIVhar utarbetat och följer i detta hänseende 1983/84:144 89 innebär bl.a., atl den som har varit bosall i och som efter all ha lämnat landet återinvandrar hit frånutresan får ett nyll tidsbegränsat UT. Har utlänningen boll här myckel länge,dvs. , beviljas inte sällan UT även om utlandsvistelsen har varitmycket lång. En sådan ordning måsle anses tillfredsställa varje rimligt krav idetta hänseende. Om, som Jag har föreslagit, PUT i fortsättningen normaltutfärdas från början, bör den återinvandrande utlänningen i stället få elt nyttPUT. Det bör han i allmänhet få efter ankomsten fill . Även om de nunämnda tidskraven inte är uppfyllda kan förhållandena ofta vara sådana, attufiänningen inle bör avvisas utan tillståndsprövningen sker medan sökanden ärkvar i . När någon tvekan uppkommer bör polismyndigheterna därför enligt35 § UtlL överlämna avvisningsärendet fill . Vad gäller formerna och lidpunkten för återkallelse av PUTpå grund av upphörd bosättning, ansluter jag mig i allt väsentligt till vadkommittén har föreslagit. har i sitt yttrande ytteriigare preciseratförfarandel. Förslaget har också stötts av en enig remissopinion. I huvudsakbör således följande gälla. Om det kommer till SIV:s kännedom genomfolkbokförings-registret eller på annal sätt alt utlänningens bosättning ilandet har upphört, bör PUT återkallas inom någon efter det allgiltighetstiden för beviset om hans PUT har gått ul. Om utlänningen i sambandmed förnyelse av PUT- beviset inte kan anträffas, bör frågan om hans bosättningutredas och, om han är bosatt i , hans PUT inom viss tidåterkallas. Jag vill emellertid understryka vikten av atl en noggrannundersökning görs av frågan om bosättningen har upphört. Det måste sålundatillses alt ett PUT inte felaktigt återkallas på gmnd av alt utlänningar harnödgats kvarstanna vid ett besök i hemlandet. Informationen tillutlänningen om vad som gäller beträffande deras PUT bör i flera avseendenförbättras i syfte all undvika missuppfattningar. Enligt vad uppger i sittremissyttrande pågår redan arbete med delta. Slutligen finns det anledning atlnärmare utveckla metoder för atl komma tillrätta med försök till"skenbosälining" i i syfte alt förhindra en återkallelse.Det bör ankomma på atl efter samråd med RPS och RSV utfärda erforderligaföreskrifter i nu angivna hänseenden. Kommittén har uttalat sig till förmån för atl den nyaordningen för återkallelse av PUT inte skall träffa dem som harrest ut ur . Jag är inte beredd att generellt acceptera en sådanordning. Skulle det i det enskilda fallet visa sig all utlänningen har förlitatsig på äldre uppgifter om vad som gäller i fråga om PUT, bör emellertid dettasjälvfallet vägas in i bedömningen av om han eller hon bör få stanna i Sverigeefler ålerinflyllning. Prop.1983/84:144 90 6 Tillfällig vistelse i Huvuddelenav antalel inresor av icke-nordiska medborgare i avser inte invandringutan i stället kortare eller längre besök. Det kan exempelvis vara fråga omturistbesök, besök hos anhöriga eller ett tillfälligt arbetsengagemang. Utgångspunktenär enligt 24 § första stycket UtlF att en utlänning inte får resa in i elleruppehålla sig i utan visering. Som framgår av bestämmelsen har det dockemellertid gjorts så många undanlag från huvudregeln att en utlänning skall havisering vid inresa i , att de flesta utlänningar kan resa in och vistashär utan visering. Visering ges främst av och av utlandsmyndigheternaenligt bemyndiganden av verket. Alla lönade svenska utlandsmyndigheter har mereller mindre vidsträckta bemyndiganden att själva utfärda visering för besök iSverige. En fömtsättning är att utlandsmyndigheten är övertygad om att det rörsig om ett bona fide-besök här och inte om ell förtäckt försök till bosättning.Om utlandsmyndigheten bedömer atl det föreligger tveksamhet om syftet medbesöket i , måste ansökningen sändas in till för beslut. kanenligt UtlF inte bemyndiga en utlandsmyndighet att avslå en viseringsansökan. Vidvistelser i , den s.k.uppe-hållstillståndsfria tiden, krävs att utlänningen har UT (30 § UtlF). Undantaggäller för nordbor samt för barn , om någon av föräldrarna som hardel i vårdnaden är svensk eller medborgare i annat nordiskt land eller ärbosatt här och har UT. UT beslutas av . Viss delegation förekommer dock tillpolismyndigheterna. gäller som förut har framgått all UTskall ha ordnats före inresan och i princip inte får beviljas efter inresaneller på grund av en ansökan som har gjorts i (33 § UtlF). Det gälleräven i fråga om UT för besök. Undantag kan göras om mycket tungt vägande skälföreligger. Dessutom får enligt samma paragraf UT för viss kortare lid beviljasen utlänning som har rest in i för besök och som har vägande skäl fören föriängning av vistelsetiden. IPOKtar på s 161-165 i förslagsbetänkandel upp till behandling utformningen avnuvarande viseringspoUtik. Jag får hänvisa till vad som där anförs. Kommitténnämner att andelen avslagna ansökningar har ökal kraftigt , vilkethänger samman med att viseringstvång därefter har införts för medborgare ibl.a. , , och i syfte att minskasponlaninvandringen från dessa länder. Den höga avslagsprocenien för medborgarei dessa länder - kan dock Prop.1983/84:144 91 enligtkommittén inte hell förklara den kraftiga ökningen av andelen avslag vad gällersamtliga viseringar. Andelen avslag antas därför på grund av ett växandeinvandringstryck ha ökal även för medborgare i åtskilliga länder som har varitviseringspliktiga . Kommitténunderstryker alt det är en svår och grannlaga uppgift alt bedömaom det i ett viseringsärende rör sig om en s.k. bona fide-besökare. Om visumbeviljas för en person, som sedan inte frivilligt lämnar landet, innebär detatl man måsle sälta igång ett både omständligt nch tidsödandeutvisningsförfarande. Del finns inget enkelt syslem för atl avlägsna densom inte reser ut vid viseringstidens utgång. Detta torde enligt kommittén varaen av de tvä främsta anledningarna till den restriktiva praxis som råder närdet gäller alt bevilja visering för besök för medborgare i många länder. Denandra anledningen till en restriktiv vise-ringspolitik torde vara attmedborgare i vissa länder ofta efter inresan åberopar sådana skäl att detillåls stanna i med stöd av 3,5 eller 6 § UtlL eller av andrapolitisk-humanitära skäl. Vid de konferenser om invandringspolitiken somkommittén har anordnat har starkt påtalats SIV:s, som man uppfattat, mycketrestriktiva praxis när det gäller att bevilja visering för släktbesök.Kommittén anför för sin del all viseringspolilikens effektivitet är beroende avatt man lyckas med att vägra tillstånd för personer som kan förmodas komma atl"hoppa av" här som tillstånd utan alltför stor tidsuldräktbeviljas alla bone fide-besökare. Del är enligt kommittén angeläget altviseringspolitiken är så generös som möjligt, eftersom en striktviseringspolitik särskilt hårt drabbar invandrare här i landet som inte självahar möjlighet atl resa till hemlandet för släktbesök och eftersom det underalla förhållanden måsle vara en grundläggande rättighet för invandrare här ilandet all få ta emot besök av släktingar från andra länder. Visering försläktbesök bör enligt kommittén beviljas, såvida det inte på gmnd avomständigheterna framstår som uppenbart att avsikten med besöket är en annan änden uppgivna. Även i andra fall än vid släktbesök är det enligt kommitténangeläget med en generös viseringspolitik för atl röriigheten över gränsernainle skall försvåras mer än nödvändigt, vilket skulle kunna få konsekvenserför turistnäring och handelsförbindelser och för det vetenskapliga ochkulturella utbytet med andra länder. Kommitténbedömer att en generösare viseringspolitik skulle underlättas, om avlägsnandekunde ske enklare och snabbare i bl.a. fall då besökaren försöker stanna kvari efler viseringstidens utgång och om utvisning i ökad utsträckningskedde i fall då en s.k. avhoppare inte riskerar nägon allvarlig påföljd vidhemkomsten. Även i avvaklan på att dessa ändringar kan genomföras bör detenligt kommitténs mening vara möjligt att tillämpa en något mera generösviseringspolitik än vad som gäller . Det bör vara en uppgift för alt avgöra var gränsen skall dras. Regeringen bör däremot inte utfärdanågra riktlinjer för beviljande av visering. 1983/84:144 92 Även när det gäller UT för besök är andelen avslag enligtkommittén relativt stor (förslagsbetänkandel s 165-166). Enligt skall föräldrar efter inresan utan några speciella skäl kunnabeviljas UT så att de får en vislelsetid om sammanlagt . Kommitténframhåller för sin del att del är angeläget med en generös praxis när detgäller att bevilja UT för besök. Särskilt gäller detla beträffande personer somönskar stanna på ett längre släktbesök i . Det kan enligt kommittén inteuteslutas att en restriktiv praxis i fråga om besökslillslånd leder till attanhöriga söker UT för bosättning trots atl deras syfte egentligen bara är attvistas här på ett längre besök. En förutsättning för all bevilja UT för besökär dock att det inte framstår som uppenbart, atl sökandens verkliga avsiki ären annan än den uppgivna. Kommittén anför vidare att del i regel saknasanledning alt efler inresan vägra tillstånd för en bona fide- besökare enbartav den anledningen atl UT inte har sökts före inresan. Del gäller i vart fallnär det är fråga om besök som understiger elt år. Kommittén föreslår all tillskillnad från nu någon begränsning i UtlF inte skall finnas i fråga ommöjligheterna att efter inresan bevilja UT för besök som innebär en kortaresammanlagd vistelse än elt år. Förslaget avser endast de formella möjligheternaalt efler inresan pröva en ansökan om UT för besök. För att en ansökan i detenskilda fallet skall beviljas måsle dessutom vanliga krav ställas på att detdet är fråga om en bona fide-besökare och all den verkliga avsikten inte kanantas vara en annan än den uppgivna. Kommitténs förslag om en generösare viseringspolitik harfåll elt synnerligen positivt mottagande av remissinstanserna. Samtligaremissinstanser som yttrar sig i frågan ställer sig bakom förslaget, i någotfall med en mindre justering. 5/V tillägger att verkets praxis redan harändrats i den föreslagna riktningen och att visering för släklbesök beviljas,om det inte på grund av särskilda omständigheter kan antas alt avsikten ärbosättning snarare än besök. Till besökande föräldrar och barn ges normallvisering, om del inle är uppenbart att det är fråga om ell försök tillbosättning. Riktlinjer för viseringspolitiken bör enligt också i fortsättningenbeslutas av . Verket tillägger att en förutsättning för engenerösare viseringspolitik i förhållande till vissa länder är, att ökademöjligheter införs att utvisa avhoppare därifrån som saknar egentliga politiskaskäl. Kammarrätten i anför all den av kommittén föreslagna presumtionsregelnär någol långtgående, I ställel bör gälla all visering bör ges om del inte ärsannolikt alt avsikten med besöket är en annan än den uppgivna. Länsstyrelsernai och ger förslaget sitt stöd liksom ärkebiskopen.Rädda barnen. och frikyrkorådlsamråd, vilkatillägger alt en generösare viseringspraxis inte får leda till en merarestriktiv praxis än när det gäller beviljande av UT.Advokatsamfundet anser alt en generösare viseringspo- Prop.1983/84:144 93 litik,särskilt när det gäller släktbesök, är en humanitär angelägenhet av sådan viklatt den uppväger olägenheten av ett ökal antal avhoppare. Även Röda korsetstöder förslaget men anser atl det inte bör kopplas ihop med frågan om av- ochutvisningsbefogenheler för polismyndigheterna. Ifråga om kommitténs förslag till ändringar belräffande UT för besök ärmeningarna någol delade. ställer sig bakom både förslaget att en generösarepraxis bör införas vid beviljandet av UT för besök och kommitténs förslag attföriängning av tillståndet i ökad utsträckning skall få ske efter inresan.Enligt verket bör tillstånd för besök normalt beviljas för högst elt års lidoch undantagsvis upp till , främst vid besök hos nära släkting när detföreligger ömmande skäl. Ärkebiskopen, barnen. ochSveriges frikyrkorådlsamråd ansluter sig till kommitténs förslag. Kammarrätteni anser däremoi all del inle finns behov av att införa en utvidgadformell möjlighet atl efter inresan ansöka om förlängning. Nuvarandemöjligheter anses räcka och långvariga besök kan planeras i förväg. FöreningenSveriges länspolischefer och Föreningen har sammauppfattning och pekar vidare på risken för att utlänningen senare åberoparanknytning hit. Varjestat har räll att genom alt ställa upp krav på visering söka reglera inresortill sitt territorium. För svensk del tillämpas krav på inresevisering iförhållande till en lång rad stater, bl.a. sädana från vilka det finns ettpåtagligt invandringstryck. Del är emellertid olyckligt om viseringspraxis bliralltför restriktiv, särskilt när det gäller visering för besök hos släktingar.En sådan utveckling är bl.a. föga förenlig med uttalandena i slutdokumentetfrån den europeiska säkerhetskonferensen i om underlättande avkontakter mellan och regelbundna möten på grund av familjeband och omförbättring av villkoren för individuell eller kollekliv turism. Det råderknappast någon tvekan om att SIV:s viseringspraxis och iförhållande till medborgare i vissa stater har blivit mer restriktiv än vad somkan anses önskvärt. Kommittén pekar på ell par orsaker till atl det har blivitså, nämligen risken för avhopp i och avsaknanden av elt snabbtförfarande när det gäller att avlägsna den som vägrar att resa ut efterviseringstidens utgång. Detär min bestämda uppfattning atl en förändring mot en generösare viseringspraxismåste ske utan dröjsmål. Del gäller framför allt i fråga om släktbesök. Sverigehar, inte minst som undertecknare av Helsingforsavla-let men också i övrigt,ett ansvar för alt den förda invandringspolitiken inte leder till splittring avfamiljer, genom att anhöriga förlorar varje möjlighet alt träffas. I särskildgrad gäller delta i sådana fall, där den härvarande inte kan återvända tillhemlandet. Jag hälsar därför med tillfredsställelse att kommittén förordar enlångtgående liberalisering av gällande praxis. Den omständigheten att förslagetstöds av en stark remissopinion visar alt en 1983/84:144 94 ändringär starkt påkallad. Det är också glädjande atl i sitt remissyttranderedovisar en redan företagen ändring mot en generösare praxis. Kommitténhar föreslagit att visering för släktbesök bör beviljas, om det inte framstårom uppenbart att avsikten med besöket är en annan. Kammarrätten i Jönköpinghar i stället föreslagit att visering i dessa fall skall beviljas om det inleframstår som sannolikt att avsikten med besöket är en annan än den uppgivna.Enligt min mening är det inte lämpligt atl för alla situationer använda sammabedömningsgrund. I de fall då det t.ex. är fråga om mycket nära anhöriga ochomständigheterna framstår som särskilt ömmande bör enligt min mening viseringges. I ett sådanl fall lämpar sig kommitténs bedömningsregel. I mindrebehjärtansvärda fall kan det däremot finnas anledning att följa den avkammarrätten föreslagna principen. Med en sådan tillämpning skulle viseringspraxisförändras i en liberalare riktning som man får en erforderlignyansering. Som kommittén framhåller är en liberal viseringspraxis viktig äveni andra fall för att rörligheten över gränserna inte skall försvåras mer ännödvändigt. Någon anledning att mera konkret lägga fast regler i dettahänseende föreligger dock inte. Jag delar SIV:s uppfattning att verketsstyrelse bör leda utveckhngen av SIV:s viseringspolitik. En utgångspunkt bördock vara de synpunkter på en generös viseringspraxis somjag, i likhet medkommittén och remissinstanserna, nu har gett uttryck åt. Jaghyser självfallet förståelse för behovet alt, när detta är möjligt, genomadekvata åtgärder söka motverka missbmk av viseringen. Jag återkommer i kap 7till frågan om förbättrade möjligheter att avlägsna en utlänning som vägrar allefler viseringstidens slut återvända hem. Jagdelar vidare IPOK:s uppfattning, att det är angeläget med en generös praxisockså när det gäller att bevilja UT för besök. Även i delta fall står släktbesökeni förgrunden. Att så är fallet beror bl.a. på vår omfattande invandring och pådet förhållandet, atl familjebegreppet ofta är långt vidare i de länder sominvandrarna kommer ifrån. Även i detta fall går i allmänhet en gräns, när delpå gmnd av omständigheterna framstår som uppenbart atl avsikten med besöket ärbosättning. Jag ansluter mig alltså till kommittéförslaget pä denna punkt. Däremotär jag mera tveksam till förslaget att ell besök, efter ansökan här i landet,skall kunna föriängas med upp till , och detla utan att något särskiltskäl anförs. Jag medger att nuvarande ordning är alltför restriktiv och atl enutvidgad möjlighet till föriängning är befogad. En rimlig anledning tillföriängningen bör dock liksom krävas, låt vara att kraven kan ställaslågt. I normalfallet bör enligt min mening fiden för det nya besökstillslåndetinte överstiga . Där omständigheterna mofiverar bördock hinder inte föreligga atl föriänga vistelsen upp till . Det förutsättsdå att ingen risk bedöms föreligga för alt utlänningen försöker stanna kvargenom att skaffa sig någon anknytning fill . 1983/84:144 95 7 Handläggningen av utlänningsärenden