prop · G703117 · 1983-12-31 00:00:00 — Genom den något annoriundaformuleringen i den förevarande paragrafen understryks att resgodsbevisetskall utfärdas redan när den resande överlämnar resgodset i järnvägens besittningoch inte först vid en senare tidpunkl. Resgodsbeviset skall lämnas till denresande. Ett resgodsbevis skall utfärdas bara när järnvägen tar emot resgods avresande. En järnväg som vid genomgångsbefordran tar emot resgods från enföregående järnväg behöver således inte bekräfta mottagandet med resgodsbevis. Järnvägenär givetvis skyldig att utfärda resgodsbevis bara i de fall då resgodsöverlämnas till järnvägen på villkor att järnvägen till dess atl godset lämnasut ensam skall ha resgodset i sin besittning. Detta innebär något mera än att befordringensker i ett utrymme som järnvägen har anvisat och som inte är under den resandesomedelbara uppsikt. Den omständigheten att t.ex. järnvägen har medgett att deresande placerar sina skidor i en godsvagn innebär sålunda inte att skidornaskall anses som inskrivet resgods. Enligt är den resande skyldig att när han tar emotresgodsbeviset förvissa sig om att det är utfärdat enligt de uppgifter som hanhar lämnat. Någon sådan föreskrift finns inte i järnvägstrafikstadgan. En sådanföreskrift finns däremot i normalvillkoren. Där anges dock inte vilken följd enresandes underiåtenhet att kontrollera uppgifterna har. I lagförslaget har inte tagits upp någon särskildföreskrift om skyldighet för den resande att granska resgodsbeviset. Järnvägenhar sålunda inte någon generell befrielse från ansvar för hur resgodsbevisetfylls i. Om en resande inte kontrollerar resgodsbeviset och därmed försummaratt rätta till eventuella misstag från järnvägens sida, torde det ofta kunnaanses att den resande har handlat oaktsamt. I den mån den resandes försummelsemedför en skada som i princip omfattas av järnvägens ansvar, kan järnvägen ivanlig ordning åberopa denna försummelse som grund för ansvarsbefrielse ellerjämkning av skadeståndet. Som tidigare nämnts anses den omständigheten att järnvägenutan alt göra någon anmärkning har tagit emot egendom till befordran berättigatill antagandet att egendomen vid mottagandet såg ut att vara i gott skick. Närdet gäller godsbefordran har denna presumtionsregel och den därmed förbundnaskyldigheten för järnvägen att besiktiga egendomen uttryckligen nämnts ilagtexten (3 kap. 8 § andra stycket och 9 § andra stycket). För befordran av inskrivet resgods kan en motsvarandereglering genomföras på ett enklare sätt. Till skillnad från fraktsedeln tordenämligen 1983/84:117 197 som har nämnts (avsnitt 5.5.2) resgodsbevisetendast sällan behöva användas som bevismedel i en tvist angående denbefordrade egendomens mängd, tillstånd eller bestämmelseort. Järnvägensbesiktning av resgodset och betydelsen av att någon anmärkning om godsetstillstånd inte har gjorts i resgodsbeviset har därför inte reglerats direkt ilagtexten utan framgår indirekt av denna. I enlighethärmed nämns i andra stycket uttryckligen möjlighelen för järnvägen atl iresgodsbeviset göra anteckning om resgodsets tillstånd i de fall då resgodsetär i bristfälligt skick eller visar tydliga tecken på att vara skadat. I entvist rörande den befordrade egendomens mängd, tillstånd eller bestämmelseortmåste givetvis resgodsbeviset vara ett starkt bevis. Motbevisning kanemellertid föras. Kravet på motbevisningens styrka torde få ställas särskilthögt, om järnvägen har försett resgodsbeviset med en anteckning om attresgodset är i bristfälligt skick eller visar tydliga tecken på alt varaskadat. Om det framgår att den resande har godtagit en sådan anteckning, måstedenna anteckning anses återge det verkliga förhållandet, så länge det inteläggs fram klara bevis för motsatsen. Godtagandet kan ske genom att denresande med sin namnteckning eller på annat liknande sätt vitsordar attjärnvägens anteckning i resgodsbeviset är riktig. Även om den resande inte har godtagit en sådan anteckning,bör anteckningen ges ett högt bevisvärde. Om den resande lägger fram motbevisning,är det dock möjligt atl anteckningen inte räcker som bevis. hargivetvis svårt att förebringa ytterligare bevisning. ges därför rätt atlvägra att åtaga sig befordran och att frånträda ett befordringsåtagande somredan har avgetts, om den resande inte godtar anteckningen. En förutsättningför alt inlämningen av resgodset inte skall medföra någon bundenhet förjärnvägen är emellertid att resgodset genast återlämnas till den resande. Dennalösning överensstämmer i allt väsentligt med vad som f.n. gäller enligt 16 § andrastycket järnvägstrafikstadgan. rätt att avbryta befordran m.m. 4 § Om egendom av farlig beskaffenhet har överlämnats förbefordran som inskrivet resgods, är järnvägen inte skyldig att fullgöra befordringen.För sådan egendom gäller 6 kap. 7 §. är inte heller skyldig att som inskrivet resgodsbefordra egendom som inte är farlig men som järnvägen enligl vad den har getttill känna inte tar emot för sådan befordran på grund av andra särskildaegenskaper hos egendomen. är dock skyldig att befordra egendom somden har tagit emot, om järnvägen vid mottagandet kände till eller borde hafastställt att egendomen hade sådana särskilda egenskaper. Är järnvägen inte skyldig att befordra inskrivet resgods,får järnvägen lägga upp resgodset för förvaring för den resandes räkning.Järnvägen har därvid rätt till ersättning för kostnader och skador somresgodsets inlämning eller befordran har förorsakat. Rätt till ersättning förskador föreligger dock inte, om järnvägen har underlåtit att vidta lämpligaåtgärder för att förhindra skadorna, trots att den insåg eller borde ha insettatt de sannolikt skulle uppkomma. 1983/84:117 198 (17 och 27 §§JTS) Som har framhållits i anslutning till 2 och 3 §§ kanjärnvägen i vissa fall vägra att ta emot egendom som den resande vill lämna inför befordran som inskrivet resgods. Trots detta kan det självfallet inträffaatt egendom tas emot som resgods, fastän detta inte borde ha skett. Frågan omjärnvägen i ett sådant fall är skyldig att fullgöra sitt befordringsåtagandebehandlas i den förevarande paragrafen. Vid bedömningen av om järnvägen är skyldig att fullgöraett avtal om befordran av inskrivet resgods skall hänsyn i första hand tas tillresgodsets farlighet. Om resgodset är av fariig beskaffenhet, är järnvägen inteunder några omständigheter skyldig att fullgöra befordringen. Detta anges iparagrafens första stycke, som dessutom innehåller en hänvisning till 6 kap. 7§. I det sistnämnda lagrummet anges de inskränkningar i järnvägens vårdpliktsom gäller generellt för farlig egendom som järnvägen har fått i sin besittninggenom att handresgods har tagits om hand eller inskrivet resgods tagits emotutan att föreskrivna upplysningar om dess farlighet har lämnats. Till följd avdessa inskränkningar i vårdplikten kan järnvägen vara berättigad inte bara atlavbryta en befordran av farlig egendom som har tagits emol som inskrivetresgods utan också all avlägsna, oskadliggöra eller förstöra egendomen. I fråga om farlig egendom är sålunda järnvägen enligtförsta stycket av den förevarande paragrafen inte skyldig att fullgöra befordringenens om järnvägen var medveten om egendomens farliga beskaffenhet, när egendomentogs emot till befordran. I paragrafens andra stycke regleras befordringsskyldighetensåvitt gäller egendom som inte är farlig men som järnvägen enligt vad den hargett till känna inte tar emot för befordran som inskrivet resgods pä grund avandra särskilda egenskaper hos egendomen. Beträffande sådan egendom ärjärnvägens "goda tro" vid mottagandet avgörande för om järnvägenskall vara skyldig att fullgöra befordringen eller ej. Om järnvägen vid den tidpunkldå egendomen togs emot för befordran som inskrivet resgods kände till att detrörde sig om egendom som hade kunnat avvisas, är järnvägen skyldig att utföra befordringen.Detsamma gäller, om järnvägen visserligen inle kände till att egendomen var avsådan beskaffenhet att den hade kunnat avvisas men det med hänsyn tillomständigheterna får anses att järnvägen borde ha tagit reda på dettaförhållande, t.ex. genom att väga ett kolli som kunde misstänkas ha för högvikt. Om däremot egendomens verkliga beskaffenhet inte var känd och detsaknades rimlig anledning att kontrollera den, har järnvägen rätt att avbryta befordringenså snart det visar sig att egendomen är av sådan beskaffenhet att den hadekunnat avvisas redan vid inlämningen. I paragrafens tredje stycke ges en allmän föreskrift omhur järnvägen skall förfara, om inskrivet resgods visar sig vara av sådanbeskaffenhet alt järnvägen enligt första eller andra stycket inte är skyldigatt fullgöra befordringen. handlingsmöjligheter i denna situationregleras Prop.1983/84:117 199 delvisi annat sammanhang. Om det är nödvändigt på grund av egendomens farlighet, kanjärnvägen med stöd av 6 kap. 7 § avlägsna, oskadliggöra eller förstöraegendomen. I den mån inte förfallningsmässiga eller praktiska hinderföreligger, kan järnvägen självfallet välja att verkställa befordringen, fastänjärnvägen inte är skyldig att göra detta. Om järnvägen inte utnylQar någon avdessa utvägar, återstår att i enlighet med första meningen i förevarande styckelägga upp egendomen för förvaring för den resandes räkning. Som framgår av 8 §andra stycket befriar sig järnvägen på detta sätt från det transportöransvarsom har uppkommit genom att egendomen skrivits in som resgods. Järnvägensbefattning med inskrivet resgods som har lagts upp för förvaring regleras i 7 §. Itredje stycket regleras också ansvarigheten för kostnader eller skador somuppkommer för järnvägen på grund av att en resande för befordran som inskrivetresgods har överiämnal egendom som järnvägen inte är skyldig att befordra somresgods. När en skada orsakas av sådan egendom, torde den resande inte sällan kunnagöras ansvarig för skadan med stöd av allmänna skadeståndsregler. kandock omständigheterna vara sådana, att fel eller försummelse knappast kanläggas den resande till last. Också i ett sådant fall har det ansetts ligganärmare till hands att den resande bär ansvaret för egendomens skadligaegenskaper än att järnvägen gör det Gfr avsnitt 5.5.6). Som huvudregel gällerdärför, att den resande har strikt ansvar för sådana kostnader eller skador.Med kostnader avses här i första hand järnvägens utgifter för skäliga åtgärderför att förebygga skador. Det är givetvis angeläget alt sådana åtgärderfaktiskt vidtas. har därför allfid rätt till ersättning för skäligaåtgärder för att motverka en skaderisk men däremot inte rätt till ersättning förskador som har uppkommit efter det att järnvägen insåg eller borde ha insettskaderisken men underlåtit att vidta lämpliga åtgärder för att motverka denna.Dessa fall omfattas således inte av den resandes strikta ansvar. För skador somjärnvägen inte har haft anledning att räkna med svarar den resande däremotenligt huvudregeln. Den resandes striktaansvar för kostnader eller skador som orsakas av att han överlämnar egendom förbefordran som inskrivet resgods är som nämnts begränsad till det fallet att järnvägeninte därmed har blivit skyldig att fullfölja befordringen. Detta uteslutersjälvfallet inte att den resande kan bli ersättningsskyldig för kostnader ellerskador som har uppkommit under en resgodsbefordran som järnvägen har varitskyldig att utföra. Ersättningsskyldigheten måste emellertid i ett sådant fallgrundas på allmänna skadeståndsregler, vilket förutsätter att järnvägen kanvisa att den resande gjorde sig skyldig till vårdslöshet när han överlämnadeegendomen för befordran som inskrivet resgods. Utlämningav inskrivet resgods m.m. 5§ Innehavaren av resgodsbeviset är berättigad att få ut resgodset på Prop.1983/84:117 200 bestämmelsestationenmot att han lämnar tillbaka beviset. får dock inte lämna utresgodset, om det skäligen kan antas att innehavaren av resgodsbeviset använderbeviset obehörigen. Kanden som begär utlämning inte lämna tillbaka resgodsbeviset, skall järnvägenändå lämna ut resgodset, om den som begär uflämning visar att han har rätt tillgodset. Råder osäkerhet rörande rätten till godset, får järnvägen fordra attsäkerhet ställs. lämnar ut inskrivet resgods i strid med första eller andra stycket,är järnvägen skyldig att ersätta skada som därigenom uppkommer för den som harrätt till godset. (20och 21 §§ JTS) Dennaparagraf innehåller bestämmelser om utlämning av inskrivet resgods. Somframgår av paragrafens första stycke har den resande inte någon rätt att få utresgodset på någon annan plats än på bestämmelsestationen. Med bestämmelsestationenavses i detta sammanhang den station till vilken resgodset skall sändas enligtavtalet om resgodsbefordran. Denna station kan vara en annan än den som ärbestämmelsestationen för den resande enligt personbefordringsavtalet. Det finnsinte någon uttrycklig föreskrift om att bestämmelsestationen skall anges iresgodsbeviset. Det förutsätts dock att detta sker. Denresande ges inte någon formell rätt att på motsvarande sätt som engodsavsändare förfoga över sitt resgods under befordringen. Detta överensstämmermed vad som gäller enligt järnvägstrafikstadgan. Detta innebär emellertid intenågot hinder mot att järnvägen tillmötesgår den resandes begäran att t.ex.återfå resgodset på avsändningsstationen eller att få ut det på enomlastningsstation, när detta är möjligt. I stället för järnvägstrafikstadgansuttryckssätt att resgodset på den resandes begäran skall lämnas ut påbestämmelsestationen sägs därför i den förevarande bestämmelsen att denresande är berättigad att få ut resgodset på bestämmelsestationen. Dentidpunkt då den resande tidigast kan kräva att resgodset lämnas ut berörs intei denna paragraf. Den framgår av 9 § första stycket. förevarande paragrafen regleras vidare till vem järnvägen skall lämna utresgodset. Enligt huvudregeln i första styckets första mening skall järnvägenanses ha fullgjort sitt befordringsåtagande, om den lämnar ut resgodset lillden som innehar resgodsbeviset. Även om det senare visar sig att innehavaren avresgodsbeviset har företett detta obehörigen och att järnvägen genom att lämnaut resgodset till honom har åstadkommit att den materiellt berättigade gårmiste om resgodset, är detta i allmänhet inte tillräckligt för att järnvägenskall anses ha gjort sig skyldig till avtalsbrott. Endast om omständigheternaär sådana att det finns skäl att anta att resgodsbevisets innehavare har kommitöver det orättmätigt eller annars använder det utan lov, förlorarresgodsbeviset enligt andra meningen sin legitimations verkan. 1983/84:117 201 I andra stycket behandlas det fallet att någon begärutlämning av resgodset utan att förete resgodsbeviset. I sådana fall måstejärnvägen grunda sitt avgörande av om resgodset skall lämnas ut på en bedömningav om vederbörande person har rätt till godset. Av naturliga skäl måste kravenpå styrkan av den bevisning som åberopas till stöd för anspråket att få utresgodset hållas inom måttliga gränser. Inte sällan torde en beskrivning avresgodset eller dess innehåll som överensstämmer med de verkliga förhållandenavara tillräcklig. Andra stycket överensstämmer i sak med vad som gällerenligt järnvägstrafikstadgan. Departementsförslaget avviker på denna punktfrån utredningens förslag. I fråga om skälen till detta hänvisas lill vad somanförs i allmänna motiveringen (avsnitt 5.5.3). I järnvägstrafikstadgan finns inte några bestämmelser omjärnvägens skyldighet att ersätta den skada som uppkommer till följd av atljärnvägen lämnar ut inskrivet resgods till någon som inte är berättigad att fåut del eller att utlämning till den berättigade vägras. Utredningens förslaginnehåller sådana bestämmelser. I departemenlsförslaget har i tredje stycket regleratsjärnvägens ansvar för det fallet att godset lämnas ut i strid mot första ellerandra stycket. är då skyldig att ersätta den skada som därigenomuppkommer för den som har rätt till godset. Denna ersättning skall intebestämmas enligt de regler som gäller vid skada på eller förlust av resgodset.Någon ansvarsbegränsning gäller inte i detta fall Gfr 10 §). I motsatstill utredningens förslag innehåller departementsförslaget inte någon regleringav järnvägens skadeståndsskyldighei för det fallet att järnvägen vägrar attlämna ut resgodset till den som är berättigad atl få ut det. Som anförs i denallmänna motiveringen (avsnitt 5.5.3) har någon särskild reglering av dennafråga inte ansetts nödvändig. 6 § Har inskrivet resgods inte hämtats vid utgången av Qärdedagen efter ankomstdagen, anses järnvägen därefter inneha resgodset endast förförvaring. I fråga om levande djur får järnvägen förbehålla sig en kortareavhämtningsfrist. (23 § JTS) I denna paragraf anges den frist inom vilken inskrivetresgods skall avhämtas efter befordringen. Genom att egendom skrivs in som resgods uppkommer iallmänhet särskilda förpliktelser för järnvägen med avseende på egendomensbefordran och vård. Dessa förpliktelser är avsedda att gälla till dessresgodset har kommit fram till bestämmelsestationen och den resande har haftskälig tid på sig att hämta resgodset. Normalt sker avveckling av befordringsförhållandetgenom atl resgodset kort efter dess ankomst lämnas ut i enlighet med denresandes begäran. Det inträffar emellertid ibland, att resgodset Prop.1983/84:117 202 ännu någon tid efter ankomsten inte har begärts utlämnat.I sådana fall uppkommer frågan hur länge järnvägen bör svara för resgodset iegenskap av transportör. Den förevarande paragrafen överensstämmer i huvuddrag med23 § järnvägstrafikstadgan och de bestämmelser i normalvillkoren (art. 31 och32) som ansluter till denna bestämmelse i stadgan. Paragrafen innebär dock enviss förenkling i förhållande fill vad som gäller f.n. Enligt den förevarande paragrafen skall sålunda förinskrivet resgods i allmänhet gälla en avhämtningsfrist från ankomstdagen.För levande djur ges dock järnvägen rätt att förbehålla sig en kortare avhämtningsfrist.Detta kan ske genom en föreskrift i normalvillkoren. befordringsåtagandeomvandlas vid avhämtningsfrislens utgång automatiskt till ett förvaringsåtagande.Detta innebär att järnvägens transportöransvar enligt 8 § första stycketövergår till ett förvaringsansvar enligt 8 § andra stycket. Det i principstrikta transportöransvaret mildras då till ett förvaringsansvar som grundas påvårdslöshet men med omvänd bevisbörda. 7 § Har järnvägen innehaft inskrivet resgods för förvaringi , får järnvägen sälja resgodset. Om försäljningsvärdetuppenbarligen inte täcker försäljningskostnaderna, får resgodset bortskaffas istället för att säljas. Vad som har sagts gäller dock inte, om järnvägeninom den nämnda tiden har anmodats att vidta någon annan åtgärd med resgodsetoch det skäligen kan krävas att järnvägen följer denna anvisning. Utan att iaktta den tidsfrist som anges i första stycket fårjärnvägen sälja resgods som är utsatt för snar förstörelse eller vars art ellertillstånd på annat sätt ger anledning till omedelbar försäljning. I fråga omlevande djur får järnvägen även vidta andra åtgärder som omständigheternakräver. För försäljning gäller 3 kap. 21 § andra och tredjestyckena i tillämpliga delar. Kan den som hade rätt till resgodset inte nås ochhör han inte heller av sig från försäljningen, tillfaller docköverskottet av försäljningen järnvägen. (24 § JTS) I denna paragraf regleras järnvägens rätt att förfoga överinskrivet resgods som inte avhämtas. Även sedan järnvägens befordringsåtagande har upphörl ioch med utgången av avhämtningsfristen, bör järnvägen vara skyldig att aktivtmedverka till att den resande får tillgång lill sitt inskrivna resgods. Dettorde kunna förutsättas att järnvägarna, utan att särskilda föreskrifterbehöver meddelas, liksom om del är möjligt kommer att sätta sig iförbindelse med resande vilkas resgods de innehar för förvaring och inhämtaanvisningar om hur järnvägen skall förfara med resgodset. Järnvägarna börgivetvis om möjligt följa anvisningar som en resande lämnar med anledning av enförfrågan från järnvägen eller av eget initiativ. skyldighel att följa en sådan anvisningbehandlas i första 1983/84:117 203 stycket tredje meningen. Enligt järnvägstrafikstadganföreligger en sådan skyldighet endast när det kan ske "utanolägenhet" för järnvägen. Innebörden av detta uttryck har inte berörts iförarbetena till stadgan, men uttrycket antyder en väl snäv begränsning avjärnvägens skyldighet att följa anvisningar från resande. I den förevarandebestämmelsen används därför det något vidare uttryckssättet, att järnvägenskall följa den resandes anvisning om delta skäligen kan krävas. Som exempelpå vad som i allmänhet skäligen kan krävas av järnvägen kan nämnas attjärnvägen föranstaltar om att resgodset - vanligen mot ersättning - sänds tillden resande. I den mån inte förvaringen avbryts genom att järnvägenföljer en anvisning från den resande, bör det åligga järnvägen att sörja fören fortsatt förvaring av resgodset att den resande rimligenges möjlighel att tillvarata sin rätt lill det. Denna tid besläms i förstastycket första meningen . Samma fid gäller enligtjärnvägstrafik-stadgan. har förvarat resgodset åt den resande utan att dennehar lämnat någon anvisning som det skäligen kan krävas att järnvägen skaljfölja, får järnvägen sälja resgodset. Liksom när det gäller gods får järnvägenbortskaffa resgodset i stället för att sälja det, om försäljningsvärdet intetäcker försäljningskostnaderna. Det fallet att försäljning eller bortskaffandesker, fastän den resande har lämnat en anvisning som järnvägen borde ha följt,regleras inte i järnvägstrafiklagen. I ett sådant fall kan således den resandebegära ersättning enligt allmänna skadeståndsregler. Detsamma gäller omjärnvägen säljer inskrivet resgods före tremånadersfristens utgång och andrastycket inte är tillämpligt. I paragrafens andra stycke görs vissa undantag från tremånadersregeln.Försäljning får sålunda ske före tremånadersfristens utgång, om det föreliggerrisk för att resgodset förstörs eller godsets art eller tillstånd på annat sättger anledning till det. När levande djur förvaras efter att ha befordrats sominskrivet resgods, bör försäljning med hänvisning till resgodsets särskildaart regelmässigt kunna äga rum utan att den vanliga tidsfristen behöveriakttas. Bl.a. med hänsyn till alt djur inte bör tillfogas onödigt lidande gesjärnvägen också rätt att avbryta förvaringen av levande djur även genom andraåtgärder än försäljning, om omständigheterna kräver det. I fråga om sättet för försäljningen skall enligt paragrafenstredje stycke vad som gäller för försäljning av gods ha motsvarandetillämpning. Om del inte är lämpligt att låta försäljningen äga rum påoffentlig auktion, får den ske i annan ordning som innebär att den resandesintresse av ett tillfredsställande ekonomiskt utbyte av försäljningentillgodoses. Försäljningen kan t.ex. samordnas med utförsäljning av överskottsmateriel.Av hänvisningen till försäljningsreglerna i godsbefordringskapitlet följer attden resande om möjligt skall underrättas om lid och plats förförsäljning- 1983/84:117 204 en.I fråga om inskrivet resgods torde det emellertid mera sällan vara möjligt förjärnvägen att nå den resande med en underrättelse. Förregleringen av över- eller underskott som uppkommer vid försäljning avinskrivet resgods är motsvarande föreskrifter för godsbefordran tillämpliga (3kap. 21 § tredje stycket). Det måste emellertid antas att en resande, varsinskrivna resgods har sålts, ofta kommer att förbli okänd för järnvägen. I ettsådant fall kan järnvägen inte på vanligt sätt betala ut det överskott som haruppkommit vid försäljningen, och del torde vara oklart när järnvägensskyldighet att betala ut överskottet upphör enligt gällande rätt. Betalning kanvisseriigen ske genom att överskottet nedsätts hos enligt lagen(1927:56) om nedsättning av pengar hos myndighet. I den mån anspråk påutbetalning av det nedsatta beloppet inte framställs från den berättigadessida, skulle emellertid frågan om vem överskottet slutligen skall tillfallavara öppen Gfr 7 § nämnda lag). Med hänsyn till de relativt små beloppsom det normalt blir fråga om i dessa sammanhang bör en slullig reglering skeinom betydligt .