prop · G703148 · 1983-12-31 00:00:00 — Bl.a. anges att annan placeringkan vara påkallad av säkerhetsskäl. Som sädana kan naturiiglvis också räknasrisker för ordningsstörning genom narkotikahantering. I 6 § andra stycket angesatt den som undergår fängelse i högst företrädesvis skall vara placeradi lokalanstall. Det är uppenbart alt lagen också i 1983/84:148 30 detta fall ger utrymme för annan placering, om riskerföreligger atl den intagne skulle störa ordningen genom hantering av narkotika. Mot denna bakgrund kan del självfallet sättas i fråga omnågon lagändring är påkallad. Enligt min mening är det emellertid uppenbartatt hänsyn till narkotikaproblemen åtminstone i nuvarande läge måste vara en avde grundläggande faktorerna när det gäller fördelningen av intagna på olikaformer av anstalter. Det är dä också angeläget att detla kommer till uttryck 1lagstiftningen, så att någon tvekan inte kan råda om den vikt som statsmakternalägger härvid. Genom lagstiftning ges också ett bättre underiag för en enhetligoch konsekvent tillämpning, som det för de intagna görs helt klartvilka konsekvenser som hantering av narkotika inom anstalterna kan medföra. Av skäl som jag tidigare angett bör bestämmelser i lagenbegränsas till att avse missförhållanden av allvariig art. Beslämmelserna bör emellertidinte endast ta sikte på att en intagen överiåter eller på annat sätt direktblandar in andra i narkotikahantering utan också på sådana fall där innehaveller missbruk kan vara störande för ordningen. Av naluriiga skäl måste detvara tillräckligt att fara föreligger för angivna missförhållanden. Kriminalvårdsmyndigheternafår bedöma risken med hänsyn till vad som är känt om den intagne. De intagna som på de grunder som här angetts bör placeraspå anstalter med större möjligheter till avskildhet från andra intagna är iförsta hand sådana intagna som på sakliga grunder kan antas ligga bakomupprepade eller svåra störningar av ordningen på en anstalt till följd avnarkotikahantering och vidare nytillkomna intagna som sedan tidigareanstaltsvistelser är kända för att utöva negativt inflytande över medintagnatill följd av sitt drogberoende eller narkotikahantering i övrigt. Självfalletmåste även fortsättningsvis säkerhetsskäl av annat slag också beaktas vid anslaltsplace-ringensom exempelvis alt det finns grundad anledning misstänka att en intagen skallstöra ordningen genom våld eller hot mot medintagna eller personal. 4.2 Bestämmelserna om när intagen får motta besök Mitt ställningstagande innebär atl nuvarande bestämmelserbehålls. förslag innebär att besök av annanän närstående endast får medges om besöket måste antas vara till gagn för denintagne i de fall som det föreligger risk att den intagne skall nyttja ellerförfara olagligt med narkotika inom anstalten. Remissinstanserna: Kommissionens förslag har fått eltblandat mottagande. lillhör de remissorgan som bestämtavvisar en Prop.1983/84:148 31 ändring med hänvisning till att nuvarande lagstiftning medtillämpningsföreskrifter ger rimliga möjligheter till kontroll av vilkapersoner som får besöka de intagna. Genom att ytterligare skärpa reglernariskerar man enligt styrelsen att kontrollen av besökare utvidgas till atl blien bedömning av vederbörandes personliga egenskaper mer än hans eventuellabenägenhet atl smuggla narkotika. Skäl för mitt ställningstagande: Genom lagstiftning somträdde i kraft skärptes bl.a. bestämmelserna om besök iflera olika hänseenden. Avsikten var alt öka möjligheterna att komma till rättamed narkotikamissbruk och brottslighet från de dömdas sida under anstaltsvislelsen. Som huvudregel gäller att en intagen får motta besök i denutsträckning som det lämpligen kan ske. Han får emellertid inte motta besök somär ägnade att äventyra säkerheten i anstalten eller som kan motverka hansanpassning i samhället eller annars vara till skada för honom eller annan. Beträffande dem som är intagna i sluten riksantall ärföreskrivet att det vid bedömningen av om en intagen i ett särskilt fall skallfå la emot besök skall undersökas om den besökande har dömts eller är misstänktför allvarlig brottslig verksamhet. Om det behövs, kan upplysningar om hanspersonliga förhållanden i övrigt också inhämtas. Motsvarande regler gäller även för andra intagna, om detär påkallat av säkerhetsskäl. Om det är påkallat med hänsyn till säkerhetenskall vidare, oavsett vilken typ av anstalt del gäller, en tjänsteman vidanstalten vara närvarande vid besöket. Av säkerhetsskäl kan vidare som villkor för ett besökföreskrivas att den besökande skall underkasta sig kroppsvisitation eller ytligkroppsbesiktning eller medge undersökning av väska, kasse eller annat dyliktsom han vill medföra vid besöket. Dessutom finns särskilda regler om möjligheter till kroppsvisitationoch kroppsbesiklning av en intagen som haft obevakat besök vid sidan av denallmänna bestämmelsen att kroppsbesiktning får ske när anledning förekommeratt föremål som ej får innehas skall anträffas på en intagen. En intagen ärockså skyldig att på anmaning lämna urinprov för kontroll av huruvida han ärpåverkad av narkotika. Kommissionen har som motivering för silt förslag anförtatt det är de s. k. kompisbesöken som medför de största riskerna förinsmuggling av narkotika och att värdet av sådana besök emellanåt kan sättas ifråga också i andra hänseenden. Vidare medför enligt kommissionen den kontrollsom är förenad med besök omfattande arbete för kriminalvårdens tjänstemän. Även om jag har förståelse för kommissionens synpunkter idetta hänseende, är jag inte nu beredd att föreslå ytterligare skärpningar avbestämmelserna om besök. De nuvarande bestämmelserna har tillämpats och har inneburit väsentligt vidgade möjligheter 1983/84:148 32 attmotverka atl besök utnyttjas för smuggling av narkotika eller annan för denintagne negativ påverkan. Med hänsyn till den slora belydelse som besöksverksamhetenhar för kriminalvården anser jag all skärpningar av de nuvarande beslämmelsernaendasl bör komma i fråga om dessa kan visas ha medfört mer påtagliga problem.Vad som har kommit fram i detta lagstiftningsärende ger inte underlag för ensådan bedömning. 4.3Brevgranskning, kollektivt ansvar m. m. Mittställningstagande innebär all någon ändring av gällande bestämmelser integenomförs. Narkotikakommissionensförslag: Kommissionen har i promemorian ulan att framlägga några direkta förslagtagit upp vissa ytterligare lagstiftningsfrågor. Kommissionenhar pekat på att granskning av brev till den som är intagen i slutenlokalanstalt i syfte att leta efter narkotika enligt gällande lagstiftningförutsätter misstanke i del enskilda fallet och uttalat att det inlekan uteslutas att behov kan visa sig finnas att också vid sådana anstalterinföra den form av obligatorisk granskning som gäller vid sluten riksanstalt. Kommissionenhar också tagit upp frågan om att använda urinprov för kontroll av om häktadeanvänt narkotika. Som en möjlig ordning har kommissionen nämnt att skyldighetatt lämna urinprov skulle kunna föreskrivas som villkor för rätt att ta emotbesök. Kommissionenhar vidare diskuterat om man i vissa fall skulle kunna införa en form avkollektivt ansvar för narkotikafrihet som förutsättning för fritidsaktiviteter m.m. Det skulle vara möjligt att i vissa fall avslängaexempelvis alla pä en avdelning från viss aktivitet, om någon på avdelningenmissbrukat narkotika. Kommissionen har uttalat att en remissbehandling fär visaom förslaget bör prövas. Kommissionenhar slutligen förordat att kortare vistelser utanför anstalt t. ex. upp , enligt 34 § KvaL skulle kunna beslutas av regionchef eller riksanstaltschef Remissinstanserna:De remissinstanser som tagit upp kommissionens tankegångar i de nu aktuellahänseendena har i allmänhel ställt sig avvisande till ändrad lagstiftning. Skälför mitt ställningstagande: Vad gäller granskning av brev på slutna lokalanstaltervill jag i likhet med kommissionen inte utesluta att utvecklingen kan blisådan atl skärpta bestämmelser är påkallade. missionen eller remissinstanserna har dock ansett att detnu föreligger något behov härav. Jag är därför inte beredd all föreslå någonändrad lagstiftning. Liknande synpunkter kan anföras på frågan om användande avurinprov för kontroll av narkotika på häktena. Som kriminalvårdsstyrelsenanfört är narkotikaproblemen på häktena begränsade. Redan med hänsyn härtillsynes de resurser som finns för analys av urinprover böra användas för alttäcka mer angelägna behov. Härtill kommer att principiella skäl talar för attförsiktighet bör iakttas när del gäller åtgärder som inkräktar på häktadespersonliga integritet. Jag anser mot denna bakgrund atl del f.n. inte finnstillräckliga skäl för en lagändring av berört slag. Kommissionens diskussion om en viss begränsad form avkollektivt ansvar för narkolikafrihel lar sin utgångspunkt i det förhållandet atlandra intagna torde vara de som har störst möjlighet atl upptäcka om en vissintagen missbrukar eller lar annan otillåten befattning med narkotika. Bl.a. moldenna bakgrund är det naturligtvis angeläget alt man söker att engagera deintagna själva för atl åstadkomma en drogfri anstaltsmiljö. Att internerna i detlahänseende tar aktivt ansvar för anstaltsförhållandena måste vara en viktigmålsättning för kriminalvården. Som kommissionen påpekar måste dock stor försiktighetiakttas i sammanhanget. Även om enstaka intagens misskötsamhet under nuvarandeförhållanden rent faktiskt ibland kan medföra negativa konsekvenser för deövriga, gör sig myckel starka principiella betänkligheter gällande när detgäller att inslitulionalisera också en mycket begränsad form av kollektivtansvar. Härtill kommer all en sådan form av ansvar kan medföra risker förövergrepp intagna emellan. Med vissa undantag har också remissinstanserna, imånga fall med stor bestämdhet, ställt sig avvisande till bestämmelser omnågon sorts kollektivt ansvar. Inte heller för egen del är jag beredd attföreslå lagbestämmelser i detta ämne. Bakgrunden till att kommissionen väckt tanken attregionchef och riksanstaltschef skulle få rätt atl besluta om kortarevistelser utanför anstalt enligt 34 § KvaL är önskemålet att missbrukare underansvarig ledning skulle kunna beredas möjlighet till exempelvis sådana fysiskaaktiviteter som vandringar längs olika vandringsleder eller kanotfärder. påpekar kan missbrukande intagna vara i behov av enfysisk rehabilitering som är svår atl åstadkomma inom anstalten. Jag delar kommissionens uppfattning att fysiskaaktiviteter av del angivna slaget kan utgöra viktiga inslag i ettrehabiliteringsarbete. Också andra aktiviteter, som dellagande i kurser ochliknande, kan vara betydelsefulla för de intagnas rehabilitering. Det är ocksåuppenbart att aktiviteter av delta slag mänga gånger sträcker sig över en sådantidrymd all den intagne inte kan beviljas korttidspermission för deltagande.Däremot kan förhållandena vara sådana att den intagne kan beviljas vistelseutanför anstalt enligt 34 § KvaL för att delta i aktiviteter av del aktuellaslaget. 3 1983/84. 1983/84:148 34 Nuvarandebestämmelser innebär att det är övervakningsnämnd eller kriminalvärdsnämndensom beslutar om medgivande till sådan vistelse. Eltöverförande av beslutanderätten till regionchef eller riksanstaltschef skulle,även om det begränsas till vissa kortare vistelser, innebära en sådan principiellförändring av nuvarande ordning atl jag inte är beredd att på det föreliggandeunderlaget föreslå en sådan ändring. Jag vill i sammanhanget erinra om alt minföreträdare så sent som i den beslutade propositionen omvillkorlig frigivning och kriminalvård i frihet m. m. 1982/83: 85)prövat frågan om beslutanderätten i frågor om tillämpningen av 34 § KvaL ochdärvid uttalat alt det bör ankomma på övervakningsnämnderna ochkriminalvårdsnämnden atl fatta dessa beslut (s. 115 och 116). fattadeockså beslut i enlighel härmed. Mittförslag innebär att del i lagen (1974: 202) om beräkning av strafftid m. m. (SlidL)föreskrivs att polismyndighet, när nägon påträffas som avvikit från en kriminalvärdsanstalteller som annars enligt särskilt beslut skall överföras verkställighet, skall förpassa honom tillsådan anstalt. Kriminalvårdsstyrelsensförslag: I remissyttranden över narkolikakommis-sionens promemoria och LTO/LOB-utredningensbetänkande (SOU 1982:64) Frihetsberövande vid bråk och berusning harkriminalvårdsstyrelsen föreslagit all nya regler införs om att polismyndigheti vissa fall skall förpassa dömda till kriminalvårdsanstalt. Förslagenöverensstämmer i sak med mitt förslag utom i fråga om en hemslällan frånstyrelsens sida om kompletterande bestämmelser beträffande förpassning förvissa fall då någon dömts till skyddslillsyn i kombination med fängelse. Yttrandeöver förslag: Under beredningen av detta ärende harrikspolisstyrelsen beretts tillfälle atl yttra sig över vad kriminalvårdsstyrelsenanfört och därvid förklarat sig inle ha något atl erinra mol alt styrelsenssynpunkter läggs till grund för lagstiftning. Skälför mitt förslag: I sitt remissvar över promemoria harkriminalvårdsstyrelsen i anslutning till silt yllrande beträffande kommissionensöverväganden om fängelsedomars befordran till verkställighet anfört följande. Genomlagen (1983:240) om ändring i har domstolarna fått möjlighet attförordna att en dom på fängelse enligt 28 kap. 3 § (BrB) skall gåi verkställighet utan hinder av att den inte har vunnit Prop.1983/84:148 35 Har domstolen meddelat elt sådanl förordnandebeträffande någon som är pä fri fot befordrar domen tillverkställighet så snart domen kommit in till . Såvittkriminalvårdsstyrelsen kan finna skall därvid det ordinära förfarandet i 10 § SlidLtillämpas. Det innebär att den dömde som regel föreläggs att inom viss lidinställa sig i anstalt. Endast om det kan befaras atl den dömde avviker ellerom han inle efterkommit elt föreläggande kan styrelsen besluta atl den dömdeskall förpassas till anstalt genom polisens försorg. Detsamma gäller om enövervakningsnämnd beslutat alt förverka villkorligt medgiven frihet med stödav 26 kap. 19 § BrB i de fall den dömde inte är omhändertagen enligt 26 kap. 22§ BrB. Med hänsyn till angelägenheten av att verkställigheten ide nu aktuella fallen snabbi påbörjas (se prop. 1982/83:85 s. 100) hemställerstyrelsen att 10 § SlidL ändras på så sätl alt där anges att kriminalvårdsstyrelsen-även om det inte föreligger flyktfara - skall begära förpassning av den dömdehos polismyndighet om domstolen förordnat en omedelbar verkställighet avfängelse enligt 28 kap. 3 § BrB eller om en övervakningsnämnd förverkat villkoriiglmedgiven frihet enligt 26 kap. 19 § BrB. Som styrelsen framhåller har genom lagstiftning nyligenden möjligheten öppnats för domstol att förklara att i de fall då en skyddstillsynsdomenligt 28 kap. 3 § BrB förenats med fängelse förordna atl domen pä fängelseskall gå i verkställighet ulan hinder av att den inle har vunnit laga kraft.Bakgrunden härtill är atl en uppskjuten verkställighet i dessa fall kan fånegativa effekter på behandlingsarbetet inom ramen för skyddstillsynen. En avfrivården inledd behandling kan komma att avbrytas pä elt olyckligt sätt av straffavtjänandetoch det kan vara svårt all motivera klienten alt över huvud taget inleda några rehabiliteringsätgärderså länge han har fängelseverkslällighelen hängande över sig. De nya beslämmelserna har också medfört att de aktuellafängelsestraffen kan verkställas tidigare än förut var fallet. I praktiken hardet dock visat sig alt fördröjningen även efter lagändringen kan bli betydande.Jag bortser då från de fall då den dömde är häktad. En av orsakerna till att verkställigheten fördröjs kanvara atl domstolen i de aktuella fallen inte är skyldig att sända in dom ellerdomsbevis till som domen meddelas. Jag avserdärför atl senare föreslå regeringen atl bestämmelser härom las in ikungörelsen (1964: 635) angående underrättelse om dom i vissa brottmål m. m. Vill man ytteriigarepåskynda verkställigheten, slår olika möjligheter till buds. En är självfalletatt föreskriva att de aktuella domarna skall befordras tillverkställighet. Enligt min mening bör dock detta komma i fräga endasl när dendömde kan befaras avvika. Elt tvångsvis omhändertagande i samband med domenför förpassning till kriminalvårdsansialt är ingripande för individen och är inlenödvändigt för att tillgodose de behandlingssynpunkter som talar för en tidigverkställighet. En omedelbar verkställighet kan tvärtom.i vissa fall inverkanegativt på behandlingsarbetet. 1983/84:148 36 Kriminalvårdsstyrelsenhar i stället föreslagit all styrelsen i de aktuella fallen skall begäraförpassning av den dömde hos polismyndighet. Mot en sådan ordning kan dockdelvis samma invändningar resas som mol atl domen befordras tillverkställighet. Om domstolen inte bedömt att risk för avvikande föreligger, ärdet knappast rimligt att det som huvudregel skulle gälla att den dömde kortefter domen utan förvarning skall omhändertas av polisen för förpassning till kriminalvärdsanstalt. Somstyrelsen anfört innebär den nuvarande ordningen all kriminalvårdsstyrelsenskall förelägga den dömde alt senast viss dag inställa sig vid anstalt. 1praktiken brukar den tid som den dömde har pä sig för att inställa sig vidanstalt uppgå till mellan frän del att föreläggandet utfärdades.Ingenting hindrar emellertid att för inställelse sättsnärmare tidpunkten för föreläggandel. Elt föreläggande kan också utfärdas såsnart domen fär verkställas. I defall då någon har dömts till fängelse enligt 28 kap. 3 § BrB och domstolen harförordnat att domen skall gå i verkställighet utan hinder av alt den intevunnit laga kraft men inte funnit häktningsskäl föreligga är det enligt minmening naturligt att så snart det kan ske utfärdarföreläggande om atl den dömde skall inställa sig vid kriminalvårdsanstalt ochalt för inställelse därvid bestäms till viss frånföreläggandet, exempelvis . Jag anser således inte all någon lagändringi denna del f. n. är nödvändig. Isammanhanget bör emellertid förutsättningarna för att kriminalvårdsstyrelsenskall kunna begära atl polismyndighet förpassar den dömde till anstaltuppmärksammas. Som redan framgått är dessa enligt gällande bestämmelser snävtformulerade. Endast on del kan befaras alt den dömde avviker eller om han inleefterkommer ett föreläggande, kan begära altpolismyndighet förpassar honom till anstalt. Det framstår därför som i viss månoklart om har rätt alt begära förpassning på exempelvisden grunden att man inte kunnat nå den dömde med ett föreläggande. Bl.a. närdet gäller verkställighet av en dom till fängelse enligt 28 kap. 3 § BrB är delemellertid enligt min mening angeläget att del slår klart attkriminalvårdsstyrelsen har räll alt begära alt polismyndighet förpassar dendömde till anstalt, om man misslyckats med att delge honom ett föreläggandeeller om man har grund att befara alt han inte kommer atl kunna nås av ettföreläggande före den tidpunkt han senast skall inställa sig vid anstalt. Förutsättningarnaför all begära atl den dömde skall förpassas till anstalt bör därför justerasså att det klart framgår atl får framställa sådanbegäran, om den dömde inte efterkommer eller nås av ett föreläggande eller omfara föreligger för detta. Detbör påpekas att en begäran om förpassning inte automatiskt innebär attpolismyndigheten skall förpassa den dömde till anstalt. får, omdetta bedöms kunna ske utan fara för atl den dömde avviker, i Prop.1983/84:148 37 stället förelägga honom att inställa sig vid kriminalvärdsanstalt.Om grunden till en begäran om förpassning är all intekunnat nå den dömde med ett föreläggande, torde det varatillräckligt atl polisen förelägger honom alt inställa sig. har som framgått vidare tagit uppfrågan om befordran till verkställighet i de fall när en övervakningsnämndförklarat villkorligt medgiven frihet förverkad enligt 26 kap. 19 § BrB utanatt den dömde är omhändertagen vid beslutet. Elt sådant beslut skall enligt 37kap. 10 § BrB lända till omedelbar efterrättelse, om inte annat förordnats. De aktuella fallen skiljer sig från frågan om befordrantill verkställighet av dom till fängelse enligt 28 kap. 3 § BrB genom all frågaär om fortsalt verkställighet av en dom som den dömde redan undergår. Depåminner härigenom om de fall när en inlagen skall återföras till anstalt efterall ha avvikit eller när en vistelse utanför anstalt annars har avbrutits. Denuvarande bestämmelserna om befordran till verkställighet är inte anpassadetill sådana situationer ulan lar sikte på hur verkställigheten av en viss domskall påbörjas. Frågan om befordran till verkställighet i de fall därverkställigheten avbrutits genom att den dömde avvikit från anstalt eller atthan eljest enligt särskilt beslut skall fortsätta verkställighetenav ett straff inom en kriminalvärdsanstalt är inte särskilt lagreglerad. Dettaförhållande har, som framhållit i sitt yttrande över LTO/LOB-utredningensbelänkande (SOU 1982:64) Frihetsberövande vid bråk och berusning, i vissa fallmedfört tillämpningsproblem. 1 anslutning till frågan om polisens befogenheteri samband med all de omhändertagit personer som är föremål för kriminalvård ianstalt anförde styrelsen bl. a. följande. Det rör sig dels om avvikna intagna, dels om intagna somvistas utom anstalt, t. ex. på permission med slöd av någon av bestämmelsernahärom i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt. Beträffande avvikna intagnasom omhändertas är det givetvis angeläget att polisen i möjlig mån kan fastställadetla. Har den omhändertagne identifierats bör sålunda polisen även ifortsättningen genom registerslagning eller på annat sätt ha möjligheter attkonstatera detta och i ställel för atl omhänderta honom förpassa honom till enkriminalvårdsanstalt eller häkte för fortsatt verkställighet När det gäller intagna som befinner sig på permissioneller annan vistelse utom anstalt och som omhändertas förfar polisen påolika säll. I vissa fall tillämpas LOB och LTO på samma sätt som beträffande andrapersoner, dvs. vederbörande släpps efter några limmars frihetsberövande. 1andra fall kontaktar polisen den anstalt där den omhändertagne är intagen. Inlesällan beslutar då styresmannen att vistelsen utom anstalt skall avbrytas.Vanligtvis förpassar dä polisen vederbörande till anstalten. Så sker dock intealllid, och det råder enligt styrelsens erfarenhet en viss tveksamhet frånvissa polismyndigheters sida när del gäller polisens befogenheter i dessa fall. 1983/84:148 38 Styrelsenuttalade vidare alt det var angeläget all det fanns klara och entydiga reglerför polisens agerande i de aktuella fallen. lagrådsremiss med förslag till polislag m. m. som beslutades den 15december 1983 har jag berört styrelsens yttrande. Jag har därvid uttalat attjag har den uppfattningen alt polisen, om det står klart att en omhändertagenstår under kriminalvård, skall underrätta någon ansvarig inom kriminalvärdenom omhändertagandel. Vad gäller frågan om i vad mån polisen skall förpassa enomhändertagen som är föremål för kriminalvård i anstalt till anstaltenförutskickade jag all jag skulle återkomma till frågan i detta sammanhang. Huvudprincipenbör här självfallet vara den atl, om polisen har omhändertagit någon som haravvikit från en kriminalvärdsanstalt eller annars påträffar en sådan person,man från polisens sida skall sörja för atl han förpassas till anstalten. Är delnågon som lovligen vistas utanför anstalt skall han däremot normalt inteförpassas, även om han av någon orsak har omhändertagils av polisen. Somkriminalvårdsstyrelsen har påpekat kan det emellertid i vissa situationerföreligga oklarhet om hur polisen bör agera. Ett exempel erbjuder det falletall polisen har omhändertagit nägon som undergår kriminalvård i anstalt men lovligenvistas utanför anstalten. Att polisen i ett sådant fall bör underrätta anslaltsledningenframgår av vad jag redan har sagt. Om det därvid beslutas all vistelsen utanföranstalt skall avbrytas bör polisen enligt min mening sörja för alt den dömdeblir förpassad till anstalten.