prop · G703117 · 1983-12-31 00:00:00 — Som grund för vägran att utföra anvisning kan enligtdetta stycke vidare åberopas att utförandel skulle medföra störningar ijärnvägsdriften. Detsamma gäller enligt järnvägstrafiksiadgan. Ivägtransportlagen har motsvarande omständighet uttryckts så alt en anvisninginte behöver utföras, om det skulle medföra hinder för den normala utövningenav fraktförarens verksamhet. Enligt det förevarande lagrummet är järnvägeninte heller skyldig att följa en anvisning, om det skulle medföra skada föravsändaren eller mottagaren av en annan sändning. Också detta fall anges ivägtransportlagen men nämns däremot inte uttryckligen i järnvägstrafikstadgan. Snabbheten i bil- ochjärnvägstransporterna medför inte sällan att en anvisning inle går att utföraav det skälet att den situation i vilken en viss åtgärd skulle ha vidtagitsinte längre föreligger, när besked om åtgärden når den som skulle ha vidtagitden. Det kan t.ex. inträffa att en anvisning om att befordringen skall avbrytasvid en viss station inte kan verkställas därför att godset har passeratstationen innan anvisningen blir känd där. I sådana fall får järnvägen lämnaanvisningen utan åtgärd (andra stycket andra meningen). finns i vägtransportlagen och i järnvägstrafikstadgan. Föravsändaren är det självfallet viktigt att snabbt få reda pä om en av honommeddelad anvisning inte kommer att bli utförd. Såväl vägtransportlagen somjärnvägstrafikstadgan innehåller därför föreskrifter om skyldighet förtransportören att underrätta avsändaren om detta. Enligt vägtransportlagenbehöver emellertid någon sådan underrättelse inte lämnas, när 1983/84:117 148 skälettill fraktförarens vägran att följa anvisningen är att en delning av sändningendärmed förhindras. Anledningen till detta undantag från underrättelseskyldighetentorde vara atl det har ansetts att avsändaren måsle uppfatta det som närmast ensjälvklarhet att hans förfoganderätt endasl kan utövas över sändningen somhelhet och att han därför måste räkna med att en anvisning, som förutsätterdelning av sändningen, lämnas utan avseende. Vid godsbefordran med järnvägtillåts emellertid ibland att en sändning delas, och i järnvägstrafikstadgangörs inte något undantag från underrättelseskyldigheten för det fall attjärnvägens vägran att följa en anvisning beror på att sändningen annars måstedelas. Ilikhet med järnvägstrafikstadgan gäller enligt den förevarande paragrafenstredje stycke undantagslöst, att järnvägen genast skall underrätta avsändaren ide fall då en anvisning som denne lämnar inte blir utförd. Regeln är tillämpligockså i de fall då anvisningen enligl andra stycket andra meningen får lämnasutan åtgärd. Även i dessa fall skall alltså avsändaren underrättas. 14§ Om järnvägen inte följer en anvisning som den enligt 12 och 13 §§ är skyldigatt följa eller om den inte lämnar en sådan underrättelse som avses i 13 §tredje stycket, är järnvägen skyldig att ersätta den skada som uppkommerdärigenom. Järnvägenär också ansvarig för skador som tillfogas mottagaren på grund av att järnvägenföljer en anvisning av avsändaren, fastän dennes rätt att förfoga över godsethar upphört enligt 12 § andra stycket. (48och 68 §§ JTS) Paragrafeninnehåller bestämmelser rörande ersättningsskyldighet för järnvägen, om denhandlar i strid med 12 eller 13 §. När avsändaren utnyftjarsin rätt enligt 12 § alt förfoga över godset under befordringen, är skälet fördetta regelmässigt att det skulle vara oförmånligt för honom att låtabefordringen slutföras på det sätt som tidigare avsågs. Om järnvägen inteföljer en anvisning som avsändaren lämnar med stöd av sin förfoganderätt, kandetta medföra skada för avsändaren. Ett exempel på detta är att mottagaren harvisat sig vara insolvenl och att järnvägen, trots avsändarens anvisning om attavbryta befordringen, fortsätter denna och lämnar ut godset till mottagaren.Som framgår av 13 § andra stycket har järnvägen vidsträckta möjligheter alt medhänvisning till egna intressen underlåta atl följa avsändarens anvisningar. Omemellertid järnvägen utan att det är befogat av hänsyn till sådant intresseskulle underlåta att följa en anvisning, bör järnvägen kunna göras ansvarig förden skada som uppkommer därigenom. Denna ansvarighet regleras i första stycketav förevarande paragraf. Dessaregler saknar motsvarighet i järnvägstrafikstadgan. Däremot finns i 19 §vägtransportlagen föreskrifter om ansvarighet för fraktföraren för skador som haruppkommit genom att han inte har rättat sig efter en Prop.1983/84:117 149 anvisningsom han hade varil skyldig att följa. Liksom enligt dessa föreskrifter ärtransportörens ansvarighet i den förevarande paragrafen formellt utformad somett strikt ansvar. Med hänsyn till att järnvägarna i stor utsträckning harmöjlighet att ange ett godtagbart skäl för sin underiåten-het att följa enanvisning torde emellertid ansvar för järnvägen i praktiken kunna komma i frågaendast i tämligen uppenbara fall av försummelse från järnvägens sida. vägrar att tillmötesgå avsändarens begäran om att på visst sätt fåförfoga över godset under befordringen, kan det finnas möjligheler föravsändaren att genom andra åtgärder uppnå det syfte som skulle ha tillgodosettsgenom det begärda förfogandet. En förutsättning för att avsändaren skall kunnautnytQa dessa möjligheter är i regel, att han utan dröjsmål får reda på atthans anvisning inte kommer att följas. Enligt 13 § tredje stycket är järnvägendärför, liksom enligt järnvägstrafikstadgan, skyldig att i de fall då enanvisning inte följs genast underrätta avsändaren om detta. Någrasärskilda föreskrifter om transportörens ansvarighet för skador som uppkommertill följd av underlåtenhet att fullgöra denna underrättelseskyldighet finnsinte vare sig i järnvägstrafikstadgan eller i vägtransportlagen. Detta synesinnebära, att en avsändare som grund för krav på ersättning för skador genomutebliven underrättelse måsle åberopa allmänna grundsatser om ansvar förvållande i kontraktsförhållanden. Även om vållande typiskt sett kan antasföreligga på järnvägens sida när underrättelse uteblir eller lämnas ,kan bevissvårigheter uppkomma i enskilda fall. Ansvaret för attunderrättelseskyldigheten enligt 13 § tredje stycket fullgörs har därförreglerats i lagförslaget. Ansvarsregelni första stycket av den förevarande paragrafen är tillämplig också på skadorgenom utebliven underrättelse om att en anvisning inte följs. Järnvägensansvarighet för åsidosättande av underrättelseskyldigheten är formelltstrikt. 'I praktiken torde ansvarighet kunna komma i fråga endast i de fall dåjärnvägen har gjort sig skyldig till försummelse. Somframgår av den allmänna motiveringen (avsnitt 5.4.3.2) skall järnvägsfraktsedelninte längre ha någon, köprättslig funktion. I enlighet härmed är järnvägenenligt lagförslaget, i motsats till vad som är fallet enligt gällande rätt,inte skyldig att till mottagarens skydd kräva att avsändaren företer sittfraktsedelsblad, när han lämnar en anvisning som innebär förfogande övergodset. måste emellertid se till att avsändaren inte får förfoga övergodset, fastän mottagaren har trätt in i befordringsavtalet enligt 15 § ochavsändarens förfoganderätt därmed har iipphört. I andra stycket av denförevarande paragrafen regleras järnvägens ansvarighet gentemot mottagaren förskador, som tillfogas denne genom att avsändaren får förfoga över godset,fastän mottagaren har trätt in i befordringsavtalet. Denna reglering har endirekt motsvarighet i 48 § och 68 § andra stycket järnvägstrafikstadgan. Ivägtransportlagen finns däremot inte några bestämmelser i detta avseende. Prop.1983/84:117 150 Denomständigheten att frågan om fraktförarens ansvarighet i detta fall interegleras i vägtransportlagen kan medföra en ovisshet om hur mottagarensersättningsanspråk skall bedömas, om det angivna fallet inträffar vid inrikesbilbefordran. Det kan möjligen hävdas, att den skada som tillfogas mottagarenfaller under de vanliga reglerna om ersättning för att godset har gått förloratunder befordringen. I så fall är reglerna om ansvarsbegränsning tillämpliga.Någon förlust i egentlig mening är det emellertid inte fråga om, och det tordedärför ligga närmare till hands att mottagarens skadeståndsanspråk bedömsenligt allmänna skadeståndsregler. Skadan skall då ersättas fullt ut. Ocksånär det gäller ersättningsskyldigheten enligt den förevarande paragrafenuppkommer frågan efter vilka regler skadeståndet bör beräknas. Enligtvägtransportlagen får ersättning för skador till följd av atl fraktförareninte har följt en anvisning, som han varil skyldig att följa, inte överstigavad som skulle ha utgått om godset hade gått förlorat. Enligt 1980 årsjärnvägsfördrag (COTIF) är järnvägens ansvarighet om den inte följer enanvisning eller följer den på ett felaktigt sätt likaså begränsad till vad somskulle ha betalats om godset hade gått förlorat. Järnvägstrafikstadganinnehåller däremot inte någon regel om begränsning av ersättningen för skadorsom tillfogas mottagaren genom atl järnvägen utför en anvisning av avsändaren,sedan dennes förfoganderätt har upphört. Denriskfördelning mellan varuhavaren och transportören som är innebörden ibegränsningsreglerna är berättigad när det gäller de risker som är nödvändigtförenade med transporten av godset. När det däremoi gäller ansvarighet förkontraktsbrott till följd av missgrepp i den mera administrativt betonadedelen av verksamheten saknas anledning att behandla transportföretagenannorlunda än kontraktsparter i allmänhet. De åtgärder eller underlåtenheterfrån järnvägens sida som kan föranleda ersättningsskyldighet enligt denförevarande paragrafen torde genomgående kunna ses som ett uttryck för enavsevärd oaktsamhet när järnvägen fullgör ganska enkla åligganden. Några reglerom ansvarsbegränsning i dessa fall har därför inte tagits in i lagförslaget.Allmänna regler om bestämmande av skadestånd skall följaktligen tillämpas på deersättningar som det nu är fråga om. 15 §Om avsändaren inte har förordnat annat med stöd av 12 §, får mottagaren göragällande de rältigheter som tillkommer honom enligt befordringsavtalet 1. när godset har kommit fillbestämmelsestationen eller till en annan plats där godset enligtbefordringsavtalet får lämnas ut, 2. när det har fastslagits attgodset har gått förlorat, 3. när den tid som nämns i 22 §andra stycket har gått ut utan att godset har lämnats ut till mottagaren. Enmottagare som enligt första stycket 1 begär att få ut godset ellermottagarbladet av fraktsedeln blir därmed skyldig att till järnvägen genasterlägga de belopp som han skall betala enligt befordringsavtalet. Prop.1983/84:117 151 (39och 40 §§ JTS) Befordran av gods utgörinte sällan ett led i avvecklingen av ett mellan-havande, t.ex. ett köp, mellanavsändaren och mottagaren. I sådana fall anses avsändaren ofta ha fullgjortsina förpliktelser enligt mellanhavandet i och med att han har avlämnat godsettill befordran. Hur befordringen sedan utvecklar sig och hur mottagarensintressen tillgodoses kan med hänsyn härtill vara av mindre betydelse föravsändaren. I den transporträttsliga lagstiftningen ges därför mottagaren ensjälvständig rätt att kräva att det befordringsavtal som har ingåtts mellanavsändaren och fraktföraren fullgörs i de delar som innebär att fraktförarenskall prestera till mottagaren. Denna rätt för mottagaren att inträda ibefordringsavtalet behandlas i den förevarande paragrafen. Till innehålletmotsvarar paragrafen i huvudsak 20 § vägtransportlagen samt 39 och 40 §§järnvägstrafik-stadgan. Förutsättningarna för attmottagaren skall kunna göra gällande rätt att träda in i befordringsavtaletanges i paragrafens första stycke. De är i princip desamma som enligtvägtransportlagen och avviker därmed något från motsvarande förutsättningar ijärnvägstrafikstadgan. I normalfallet får mottagaren träda in ibefordringsavtalet så snart godset har kommit fram till bestämmelsestationeneller till en annan plats där det enligt avtalet får lämnas ut. Utgångspunktenär att utlämning i regel skall ske på den bestämmelsestalion som avses ibefordringsavtalet. I motsats till järnvägstrafikstadgan anges emellertid iparagrafen tidpunkten för uppkomsten av mottagarens rätt att träda in ibefordringsavtalet också för det fallet atl godset i enlighet med avtaletlämnas ut på någon annan plats än på bestämmelseslationen. Om godset har gåttförlorat eller blivit fördröjt, kan mottagaren enligt paragrafen liksomenligt väglransportlagen träda in i befordringsavtalet, när förlusten ellerdröjsmålet har konstaterats. På denna punkt avviker förslaget såtillvida frånjärnvägstrafiksiadgan som mottagaren enligt stadgan i fall av dröjsmål intehar rätt att träda in i befordringsavtalet, förrän dröjsmålet har varat så långtid att godset får betraktas som förlorat. Den prestation sommottagaren i och med godsets ankomst till bestämmelseorten framför allt kanfordra är att fraktföraren lämnar ut godset till honom. Detta sägs uttryckligeni vägtransportlagen. I 20 § andra stycket nämnda lag finns en särskildbestämmelse om att en mottagare som begär att få godset utlämnat också har rättatt erhålla ett sådant fraktsedelsexemplar som har upprättats för attöverlämnas lill honom. I fråga om mottagarens befogenheter när godset har gåttförlorat eller har fördröjts används i vägtransportlagen det mera allmännauttryckssättet att mottagaren får göra gällande de rättigheter som följer avfraktavtalet. Därmed avses uppenbarligen i första hand rätten till skadestånd. Rättenatt få godset utlämnat är emellertid otvivelaktigt en av de rättigheter somföljer av fraktavtalet. När rätten att få godset utlämnat nämns Prop.1983/84:117 152 försig i vägtransportlagen, skulle detta därför kunna tolkas så, att de övrigarättigheter som följer av fraktavtalet inte skulle kunna göras gällandejämsides med rätten att få ut godset. Den omständigheten att mottagaren begäratt få ut godset bör emellertid inte utesluta att han får krävaersättning för skada på godset. I den förevarande paragrafen hänvisas därförför samtliga fall enbart till rättigheterna enligt befordringsavtalet. Mottagarensinträde i befordringsavtalet innebär inte att han träder i avsändarens ställeutan endast att han godtar den rättsställning som befordringsavtalet germottagaren. Om avsändaren t.ex. har betalat högre frakt än som skall utgåenligt befordringsavtalet, medför mottagarens inträde i avtalet inte att handärmed förvärvar rätten till återbetalning. För att detta klart skall framgåanvänds därför i lagtexten uttryckssättet att mottagaren får göra gällande derättigheter "som tillkommer honom enligt befordringsavtalet". Ivägtransportlagen anges inte någon inskränkning i mottagarens rätt att begärautlämning av godset sedan godset har kommit fram till bestämmelseorten. Trotsdetta kan någon sådan rätt inle anses föreligga, när avsändaren med stöd avsin rätt att förfoga över godset har lämnat en anvisning till järnvägen sominnebär att godset inte skall lämnas ut till den angivne mottagaren. I denförevarande paragrafen har detta gjorts klart genom att mottagaren inte hargetts någon ovillkoriig rätt att få godset utlämnat utan bara kan göra gällandede rättigheter som tillkommer honom enligt befordringsavtalet. avses i detta sammanhang den lydelse som gäller sedanavsändaren har ändrat det ursprungliga avtalet med stöd av sin förfoganderätt.Med det använda uttryckssättet kommer således mottagarens rätt inte ensformellt i motsättning till avsändarens förfoganderätt. Det har emellertidansetts lämpligt att i lagtexten erinra om att mottagarens principiella rättatt träda in i befordringsavtalet kan vara utesluten i det enskilda fallet tillföljd av ett förordnande som avsändaren har lämnat med stöd av sinförfoganderätt. 1 inledningen till första stycket har därför lagits in ettförbehåll av innebörd att mottagaren har rätt att träda in i befordringsavtaletunder de förutsättningar som anges i paragrafen, om inte avsändaren harförordnat annat med stöd av 12 §. Ett motsvarande förbehåll finns i 39 § andrastycket järnvägstrafikstadgan. Mottagarensinträde i befordringsavtalet sker som nämnts vanligen genom att mottagarenbegär att få ut godset sedan han har fått rätt att göra detta. Av de andrarättigheter som kan tillkomma honom enligt befordringsavtalet har redan nämntsrätten att begära ersättning för transportskada eller dröjsmål. En annan sådanrättighet är rätten att få ut det fraktsedelsblad som enligt 4 § andra stycketskall överlämnas till mottagaren. I motsats till vad som är fallet enligt vägtransportlagenär enligt lagförslaget rätten att få ut det fraktsedelblad som är avsett förmottagaren inte knuten till förutsättningen att också godset begärs utlämnat.En motta- Prop.1983/84:117 153 gare som t.ex. vid nyinlämning vill låta godset vara kvari järnvägens besittning kan således begära att enbart mottagarbladet avfraktsedeln lämnas ut. Enligt järnvägstrafiklagen medför emellertid mottagarensförvärv av detta blad inte någon rättsverkan, så länge inte godset har anlänttill utlämningsplatsen eller mottagaren av någon annan anledning har blivitberättigad att träda in i befordringsavtalet. I detta avseende avviker förslagetfrån vad som gäller enligt 48 § järnvägstrafikstadgan. Denomständigheten att mottagaren träder in i befordringsavtalet genom att göragällande en rättighet som tillkommer honom enligt avtalet innebär självfalletockså att han påtar sig de skyldigheter som åvilar honom enligt avtalet. Dettasynes också vara den principiella innebörden av 40 § järnvägstrafikstadgan. Motsvarandebestämmelse i vägtransportlagen (20 § tredje stycket) går emellertid längre. föreskrivs, alt mottagaren genom sitt inträde i befordringsavtalet blirskyldig att betala det belopp som fraktföraren är berättigad att uppbära enligtavtalet. Detta innebär enligt vad som uttryckligen sägs i förarbetena tillvägtransportlagen, att en mottagare som träder in i befordringsavtalet blirbetalningsskyldig inte bara för de kostnader som enligt avtalet skall betalasav mottagaren utan också för de kostnader som det åligger avsändaren att betalaoch som denne inte har betalat (se prop. 1974:33 s. 95). Regleringen ivägtransportlagen innebär vidare att en mottagare, som t.ex. önskar framställaersättningsanspråk på grund av att godset har gått förlorat, inte kanbetraktas som part i befordringsavtalet förrän han har betalat vad fraktförarenär berättigad att uppbära enligt avtalet. Det har inte ansetts befogat att såvitt gällerjärnvägstransporter genom lagstiftning ålägga mottagaren en generell skyldighetatt svara för de kostnader som är förenade med befordringen, oavsett om dessakostnader enligt befordringsavtalet skall belasta avsändaren eller mottagaren.Det finns inte heller anledning att såvitt gäller järnvägstransporter görabetalning av fraktförarens fordran till villkor för att, mottagaren skallkunna få ställning som part i tvist om ersättning för förlust eller dröjsmål.En sådan ordning, som ofta kan innebära att mottagaren måste betalafraktkostnader som fraktföraren är skyldig att betala tillbaka, har iförarbetena till vägtransportlagen betecknats som mindre ändamålsenlig. Dengodtogs dock med hänvisning till önskemålet om överensstämmelse med regleringeni CMR. Transportören bör i järnvägslagstiftningen liksom ivägtransportlagen ges rätt att som villkor för att lämna ut godset kräva attmollagaren betalar vad han är skyldig att erlägga. Eftersom lagförslaget i Ikap. 10 § innehåller en allmän bestämmelse om retentionsrätt för järnvägen, äremellertid en regel med sådan innebörd överflödig i kapitlet om godsbefordran.Däremot behövs i detta sammanhang en föreskrift av vilken det framgår attjärnvägens fordran på mottagaren förfaller till betalning med attmottagaren efter godsets ankomst till utlämningsplatsen begär att få ut godset 1983/84:117 154 ellermottagarbladet av fraktsedeln. En sådan föreskrift har tagits upp i förevarandeparagrafs andra stycke. 16§ Om gods som har belagts med efterkrav lämnas ut lill mottagaren, fastänefterkravsbeloppet inte har betalats, är järnvägen skyldig att intill dettabelopp ersätta avsändaren för den skada som han lider därigenom. Mottagaren ärskyldig att ersätta järnvägen vad den har betalat till avsändaren. (69§ JTS) Dennaparagraf innehåller vissa bestämmelser för del fallet att godset har belagtsmed efterkrav. Enligtnormalvillkoren (art. 76.1) får avsändaren i regel belägga sin sändning medefterkrav intill godsets fulla värde genom att föra in efterkravsbeloppet påde platser i fraktsedeln som är avsedda för detta. Har sändningen belagts medefterkrav, får den inte lämnas ut till mottagaren innan denne har betalatefterkravsbeloppet till järnvägen. lämnar ut gods som har belagts med efterkrav till mottagaren trotsalt efterkravsbeloppet inte har betalats, blir järnvägen enligt den förevarandeparagrafen skadeståndsskyldig gentemot avsändaren. Paragrafen överensstämmer isak med såväl 69 § järnvägstrafikstadgan som 21 § vägtransportlagen. Liksomefterkravsreglerna i vägtransportlagen och järnvägstrafikstadgan avserparagrafen endast det fallet atl transportören lämnar ut godset till mottagarenulan att inkassera det efterkravsbelopp som godset har belagts med. Om och i såfall till vilket belopp godset får beläggas med efterkrav och hur detta skallgå till är frågor som får regleras avlalsvägen. 17§ Om det visar sig omöjligt att befordra godset till den plats där det skalllämnas ut, skall järnvägen begära anvisning från avsändaren. Kangodset befordras till den plats där det skall lämnas ut endast om avvikelsegörs från befordringsavtalet, skall järnvägen också begära anvisning frånavsändaren, om inte avvikelsen saknar nämnvärd betydelse. Om järnvägen inte fårnågon anvisning inom skälig tid, är järnvägen skyldig att vidta de åtgärder somjärnvägen, mot bakgrund av sin kännedom om omständigheterna, anser bästtillgodose avsändarens intresse. Omavsändarens rätt atl förfoga över godset har upphört, skall vad som sägs omavsändaren i första och andra styckena i stället gälla mottagaren. Idenna paragraf behandlas det fallet att befordringen fram till den plats därgodset skall lämnas ut inte kan genomföras på del sätt som har förutsatts ibefordringsavtalet. Paragrafen motsvarar 22 § vägtransportlagen och 51 §järnvägstrafikstadgan. Medbefordringshinder förslås enligt den förevarande paragrafen endast en sådanomständighet som medför att godset inte kan transporteras till 1983/84:117 155 målet för transporten på det sätt som hade avsetts. Sådanaomständigheter är t.ex. att en viss järnvägssträcka har blivit oframkomligeller att godset har blivit så illa skadat att det inte tål vidareförflyttning. Till befordringshinder i paragrafens mening skall intehänföras alla de omständigheter som enligt vägtransportlagen betecknas somhinder för befordringens utförande. Enligt 22 § vägtransportlagen skallnämligen bestämmelserna om befordringshinder tillämpas, så snart det föregodsets ankomst till bestämmelseorten visar sig vara omöjligt att fullgörafraktavtalet på det sätt som har överenskommits. Med denna lydelse bör ocksåfall av s.k. anteciperat ufiämningshinder hänföras under reglerna om befordringshinder,såsom då transportören före godsets ankomst lill bestämmelseorten får reda påatt mottagaren har flyttat därifrån. Att ett sådant fall såvitt gäller inrikesvägtransport skall behandlas med tillämpning av reglerna om befordringshinderanges också uttryckligen i förarbetena till vägtransportlagen (prop. 1974: 33s. Om transportören redan före godsets ankomst till bestämmelseortenkan förutse att utlämning av godset inte kommer att kunna ske, bör hannaturligtvis underrätta avsändaren om detta. Sådana falltorde emellertid vara så sällsynta att de inte behöver regleras i lagstiftning.Järnvägslagstiftningens reglerom befordringshinder har därför gjortstillämpliga bara på de fallen då det inträffade påverkar möjligheten attbefordra godset till bestämmelseorten.