prop · G703117 · 1983-12-31 00:00:00 — Iförslaget till järnvägstrafiklag finns bestämmelser som ger järnvägen rätt tillskadestånd av trafikanten. I lagförslaget ges järnvägen sålunda rätt tillersättning för 1. kostnaderoch skador till följd av oriktiga, otydliga eller ofullständiga uppgifter i fraktsedel (3 kap. 7 §), 2. skador och kostnader till följdav bristfällig förpackning eller felaktigt förfarande i samband med lastning (3kap. 10 §), 3. skador och kostnader till följdav underlåtenhet att lämna upplysning om farligt gods (3 kap. 11 §), 4. kostnader och skador ianledning av att järnvägen har utfört en anvisning som avsändaren har lämnatmed stöd av sin förfoganderätt (3 kap. 13 §), 5. kostnader som har föranletts avbefordrings- eller utlämningshinder (3 kap. 19 §), 6. brist vid försäljning av godseller inskrivet resgods (3 kap. 21 § och 4 kap. 7 §), 7. kostnader och skador till följdav att som resgods har inskrivits egendom som järnvägen inte är skyldig attbefordra som resgods (4 kap. 4§). Detyper av fordringar som har nämnts nu kan sägas vara mer eller mindre speciellaför befordran av gods eller inskrivet resgods. De har nära samband med deskadeståndsfordringar mot järnvägen som kan uppkomma vid samma befordran. Ifråga om sistnämnda fordringar skall enligt lagförslagel gälla en ettårigpreskriptionstid. Samma preskriptionsregler bör då gälla i fråga om järnvägensfordringar mot trafikanterna i de fall som här avses. Preskriptionsreglerna hardärför formulerats så att de omfattar alla fordringar enligtjärnvägstrafiklagen och inte bara krav mot järnvägen. Defall i vilka järnvägen enligt lagförslaget har rätt till ersättning avtrafikanterna omfattar alla de fall som anges i järnvägstrafikstadgan utom två.Det ena undantaget gäller det fallet att järnvägen kräver ersättning föråtgärder med gods som järnvägen innehar på grund av befordringsavtal som denhar hävt av något annat skäl än att den inte har fått tillräckliga upplysningarom godsets farlighet. Några generella regler om hävning av befordringsavtalfinns nämligen inte i järnvägstrafiklagen. Det andra undantaget gäller skadasom har orsakats av inskrivet resgods. För sådan skada skall enligtjärnvägstrafiklagen allmänna skadeståndsregler tillämpas frånsett i vissa fall. De fordringar som hittillshar behandlats är alla sådana som kan grundas på en föreskrift i den föreslagnajärnvägstrafiklagen. Denna typ av fordringar utgör, med det uttryckssätt somanvänds i paragrafens första stycke, "ersättning enligt denna lag".Preskriptionsföreskrifterna i järnvägstrafikstadgan omfattar emellertid intebara detta slags ersättningar utan också andra fordringar på grund avbefordringsavtal, såsom järnvägens fordran på betalning av befordringsavgifteller en trafikants fordran på utbetalning Prop.1983/84:117 107 avefterkravsbelopp som järnvägen har uppburit. Det rör sig här om fordringstypersom har nära motsvarighet inom de flesta rättsområden och som saknar fastareanknytning till förhållanden som är speciella för spårbefordran. Det kandärför ifrågasättas om dessa fordringar bör vara underkastadespecialpreskription. Det är ingalunda självklart att den som har rätt att få utett efterkravsbelopp som järnvägen har uppburit i preskriptionshänseende skallbehandlas annorlunda.än den som har en köpeskillingsfordran mot järnvägen. Om man väljer att lämna defordringar som det nu är fråga om utanför preskriptionsregleringen i denföreslagna järnvägstrafiklagen, kommer de i stället att omfattas avpreskriplionslagen. Detta innebär att fordringar mot järnvägen kommer attpreskriberas , medan järnvägens fordringar mot trafikanternakommer att vara underkastade antingen treårspres-kription ellertioårspreskription, beroende på om gäldenären är att anse som konsument ellerej. Del finns emellertid anledning anta att järnvägarna i så fall även ifortsättningen skulle avtalsvägen tillgodose sitt intresse av en kortpreskriptionstid. Det är troligt att järnvägarna dä skulle utforma sinanormalvillkor så, att också trafikanterna blir skyddade mot att krav framslällsefter utgången av en ettårsfrist. Dethar emellertid ansetts lämpligare att preskriptionsfrågorna regleras i den nyajärnvägstrafiklagen också i de fall som har berörts. Preskriptionsreglernahar därför utformats så alt de omfattar även fordringar som uppkommer i sambandmed en sådan befordran som omfattas av lagen men inte hänför sig till en vissbestämmelse i lagen. Enligt/ö.yra stycket i den förevarande paragrafen ärdärför lagens preskriptionsbestämmelser tilllämpliga inte bara på "enfordran på ersättning enligt denna lag" utan också på "en annanfordran på betalning på grund av befordringsavtal som avses i lagen". Detsenare uttrycket innebär att preskriptionsbestämmelserna omfattar endastbetalningar som har ett samband med kontraktsförhållandet mellanparterna i befordringsavtalet. Hit hör exempelvis betalning eller återbetalningav befordringsavgift. Däremot omfattar uttrycket inte skadeersättningar somskall utgå enligt andra rättsregler än dem som lagförslaget innehåller. Entrafikant kan således inte åberopa järnvägstrafiklagenspreskriptionsbestämmelser, när han är ansvarig för en skadegörande handlingenligt bestämmelser utanför denna lag, t.ex. en vandalisering som en resandehar utsatt ett spårfordon för under resan. Ersättning för en sådan skada som nuavses kan inte hänföras vare sig under "ersättning enligt denna lag"eller under "annan fordran på betalning på grund av befordringsavtal somavses i lagen" Gfr dock vad som anförs i anslutning till Qärde stycket). I87 § tredje stycket järnvägstrafikstadgan finns en specialregel angående detfallet att gods eller inskrivet resgods, som har lagts upp till förvaring,senare visar sig ha minskats eller vara skadat. 1983/84:117 108 utgångspunkten för preskriptionstidens beräkning i dettafall skall vara den dag då uppläggningen skedde i stället för den dag dåullämningen ägde rum. Det har ansetts att denna situation är så sällanförekommande, att någon särskild reglering inte behövs för sådana fall. Enligtförslaget skall järnvägstrafiklagens preskriptionsregler tillämpas också närminskning av eller skada på förvarad egendom konstaleras. Detta följer av 3kap. 22 § tredje stycket och 4 kap. 8 § andra stycket. Om varuhavaren görgällande att minskningen eller skadan har uppkommit medan järnvägen ännuinnehade egendomen för befordran, beräknas preskriptionstiden enligt den regelsom avser sakskada när kravel rör ett befordringsavtal. Detta innebär en vissförkortning av den preskriptionstid som f.n. gäller för sådana fall, men dettorde sällan gå mellan befordringens början och egendomensuppläggning. Fordrar varuhavaren ersättning för minskning eller skada som harinträffat under förvaringen, blir i stället den preskriptionsregel som avsersakskada i andra fall tillämplig, eftersom förvaringen bör anses falla utanförramen för befordringsavtalet. I detta fall blir det således fråga om enföriängning av preskriptionstiden i jämförelse med vad som gäller. De andrafordringar som omfattas av preskriptionsreglerna i lagen är t.ex. ersättningför skada till följd av att järnvägen åsidosätter sin befordringsskyldighel,betalning av befordringsavgift eller betalning av försäljningskostnad som intetäcks av köpeskillingen för den försålda egendomen. I fråga ompreskriptionens verkan har paragrafen utformats på samma sätt som 9 § i 1976års lag. Den som inte väcker talan inom preskriptionsfristen förlorar sålundarätten att få ut sin fordran. Vad som går föriorat genom preskriptionen ärsåledes själva fordringsrätten och inte enbart möjligheten att göra fordringengällande i käromål. Utan att del behöver särskilt anges i lagtexten har såledespreskriptionens inträde den verkan som anges i 89 § järnvägstrafikstadgan och41 § vägtransportlagen, nämligen att fordringen inte heller kan göras gällandegenom genkäromål eller yrkande om kvittning. Iparagrafens andra stycke anges vilka preskriptionstider som gäller för olikaslag av fordringar. I fråga om de överväganden som ligger till grund förregleringen hänvisas lill vad som har anförts i det föregående. I fjärdestycket föreskrivs en längre preskriptionstid i vissa fall när fordringengrundas på brottsligt förfarande. Den längre preskriptionsUd som följer av Qärdestycket gäller emellertid bara i fråga om fordringar mol en person som hargjort sig skyldig till brott. Lagrummet torde därför knappast kunna blitillämpligt när det gäller krav mot trafikföretaget självt. Emellertid kan detockså beträffande sådana fordringar i vissa fall finnas ett behov av en längrepreskriptionsfrisl än den ettårstid som avses för vissa sakskador eller somavser annat än person- eller sakskador. Detta kan vara fallet t.ex. när detefter ettårstidens utgång visar sig att förlust av 1983/84:117 109 gods berott på att godset har stulits av enjärnvägsanställd i Gänsten och att ersättningsskyldighet för järnvägen därförenligt 8 § i detta kapitel kan föreligga också till den del skadan överstigerdet maximibelopp som annars gäller. För detta och liknande fall innehållertredje stycket en regel enligt vilken den ettåriga preskriptionstiden utsträckstill tre är beträffande skada på gods eller inskrivet resgods samt beträffandefordran som rör annat än person- eller sakskada, om fordringen har sin grund iett uppsåtligt eller grovt vårdslöst förfarande på järnvägens sida. Denna regelhar sin motsvarighet i 87 § Qärde stycket järnvägstrafiksiadgan och 41 §vägtransportlagen. Som har nämnts i det föregående kan en trafikant inte åberopajärnvägstrafiklagens preskriptionsbestämmelser, när han är ansvarig för enskadegörande handling enligt bestämmelser ulanför järnvägstrafiklagen. Undantagsvisskulle det emellertid kunna inträffa att t.ex. en uppsåtligt orsakad skadaomfattas av en särskild ersättningsregel i järnvägstrafiklagen och attersättningsanspråk med anledning av skadan därmed blir underkastade lagenspreskriptionsregler. Detta kan bli fallet, om någon i uppsåt att framkallaskada överlämnar t.ex. ett kolli innehållande sprängmedel för befordran somgods eller inskrivet resgods utan att upplysa järnvägen om kollits innehåll. Ifråga om skador som i ett sådant fall uppkommer till följd av att kollitexploderar är 3 kap. 11 § andra stycket eller 4 kap. 4 § tredje stycket tillämpligt.Enligt huvudregeln skulle järnvägens krav på ersättning av trafikanten bliunderkastat ettårspreskription. I den mån trafikantens förfarande innefattarbrott, ligger det emellertid närmare till hands att preskriptionsfråganregleras av allmänna bestämmelser om preskription av fordringar pä skadestånd ianledning av brott (3 § preskriplionslagen). En hänvisning till de allmännapreskriptionsregler som gäller för brottsligt förfarande har därför tagits in iparagrafensi/ÄrJe stycke. När någon av ett spårtrafikföretags anställda eller andramedhjälpare har orsakat skador under sin medverkan i spårdriften och själv görsansvarig för skadorna, får han enligt 7 och 9 §§ i förevarande kapitel motskadeståndskravet göra de invändningar i fråga om förulsättningarna för ellerbegränsning av ansvarigheten som företaget hade kunnat göra, om skadeståndskravethade riktats mot företaget. Anspråk på ersättning av medhjälpare för skadorsom avses i järnvägstrafiklagen är därmed underkastade preskriptionsreglerna idenna lag Gfr avsnitt 5.2.3). Det har emellertid ansetts att de allmännapreskriptionsreglerna bör tillämpas i fråga om skadestånd på grund av brottäven såvitt gäller spårföretagels anställda och andra medhjälpare. Något undantag från den järnvägsrättsligaspecialpreskriplionen såviit avser fordringar på grund av brottsligaförfaranden förekommer emellertid inte i tilläggskonventionen till . EnligtQärde stycket skall därför undantaget för brottsliga förfaranden intetillämpas, om fordringen rör internationell befordran av resande. Dettainnebär, att de särskilda preskrip- Prop.1983/84:117 110 tionsreglernai järnvägstrafiklagen gäller också skador som anställda eller andra medhjälparehar orsakat genom brott under medverkan i internationell befordran av resande. Fjärdestycket får betydelse inte bara för preskriptionstidens längd. Också i fråga omsättet att avbryta preskriptionen blir preskriptionslagen tillämplig i de fallsom omfattas av undantaget i detta stycke. I motsats till vad som annars gällerenligt lagförslagel kan i dessa fall preskriptionsavbrott ske även på annatsätt än genom att talan väcks vid domstol. 6§ Talan mot järnvägen om ersättning för skada som avses i denna lag får väckasvid 1. den domstol som enligt annanlag är behörig att pröva sådan talan, 2. domstolen i avrese-,avsändnings- eller bestämmelseorten, om orten ligger i och talan gällerersättning enligt någon bestämmelse i 2-4 kap., 3. domstolen i ort påtågfäijelinje, om orten ligger i och talan gäller skada som harinträffat i samband med trafik med svensk tågfätja på linjen. (10§ lag) Dennaparagraf innehåller forumbestämmelser. Dessa överensstämmer i huvudsak medforumbestämmelserna i 10 § andra stycket lag. Inämnda lagrum lag anges särskilt att forumreglerär tillämpliga också på tvist som faller års lag. Det har ansettsatt allmänna regler om domstols behörighet bör gälla också tvister som omfattasav den nya järnvägstrafiklagen och att detta bör framgå av lagtexten. Iförevarande paragraf hänvisas emellertid inte som lag enbart tillrättegångsbalkens forumregler utan mera allmänt till den domstol som enligtannan lag är behörig att pröva en sådan talan. Därmed avses självfallet i förstahand forumreglerna i men också forumreglerna i t.ex. lagen(1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden (småmålslagen). Enligt 11§ småmålslagen får lalan i konsumenttvister under vissa förutsättningar väckasdär konsumenten har sitt hemvist. Specialforaför tvist om ersättning för skador som gäller en resandes person och hanshandresgods m.m. är enligt läg bl.a. domstolen i avreseorten ochdomstolen i bestämmelseorten. I förevarande paragraf omfattar motsvarandeforumregel anspråk på ersättning enligt 2-4 kap. Detta innebär, att densärskilda forumregeln gäller inte bara anspråk på ersättning för skador påpassagerare och handresgods utan även tvist om ersättning för skador påinskrivet resgods och tvist om ersättning i anledning av godsbefordran. Itvist rörande skador i samband med godsbefordran har alltså varuhavaren alltidmöjlighel atl väcka talan vid domstolen i avsändningsorten eller vid domstoleni bestämmelseorten. Motsvarande regel finns i 42 § vägtransportlagen. Dennämnda regeln i vägtransporilagen är emellertid betydligt mer om- Prop.1983/84:117 111 fattandeän den som har tagits upp i förevarande paragraf. Enligt vägtransportlagen ärdomstolen i avsändnings- eller bestämmelseorten behörig att ta upp alla tvisterrörande befordran som avses i lagen, oavsett om talan väcks av varuhavareneller av fraktföraren. Frågan är, om ocksåjärnvägs-trafiklagensforumbestämmelser bör göras tillämpliga på all talan rörande befordran somavses i lagen. Det har emellertid ansetts angeläget att inte onödigtvis utökaantalet domstolar inför vilka trafikanter är skyldiga att svara. När domstoleni avrese- eller bestämmelseorten gavs behörighet att pröva tvist enligt 1976års lag, motiverades detta med att risken för att den skadelidande måsteprocessa vid en för honom ogynnsamt belägen domstol därigenom skulle minska(prop. 1975/76:7 s. 50). Den lösning som valdes i vägtransportlagen innebäremellertid inte bara att trafikanten som kärande får slörre möjlighet att väljaen från hans synpunkt lämplig domstol för sin talan. Den medför också attrisken ökar för att han som svarande måste föra sin talan under förhållandensom innebär olägenheter för honom. Detta kan vara fallet t.ex. om engodsavsändare måste svara inför domstolen i bestämmelseorten. Mot bakgrund av vad nu haranförts finns del inle någon anledning att gå ifrån den avgränsning som hargjorts lag av behörigheten för domstolen i avrese- elleravsändningsorten och domstolen i bestämmelseorten. Behörigheten har sålundainte utsträckts till att omfatta alla tvister rörande befordran som avses ijärnvägstrafiklagen utan begränsats till alt avse talan mot järnvägen från entrafikants sida om ersättning för skada som avses i lagen. Att en domstol somgenkäromål kan ta upp talan från järnvägens sida följer av 10 kap. 14 § andrastycket . Vidgodsbefordran kan det ibland råda tvekan om vilken domstol som är att anse som"domstolen i bestämmelseorten". Den rätta domstolen bör i regel varaden domstol inom vars jurisdiktionsområde bestämmelsestationen är belägen. Omgodset avtalsenligt har lämnats ut till mottagaren på en plats som ligger inomen annan domkrets, bör dock i stället domstolen i denna anses som behörig. Ylleriigareett specialforum anges lag, nämligen domstolen i ort på enlågfärjelinje, om skadan inträffade i samband med trafik med svensk tågfärja pålinjen. Denna domslol är enligt lag behörig huvudsakligen i tvist omersättning för skador som har tillfogats en resande genom järnvägsdrift ianslutning till hans vislelse i järnvägsfordon ombord på en svensk tågfärjaunder trafik på den ifrågavarande linjen. Domstolens behörighet har i denförevarande paragrafen utsträckts till alt omfatta också tvist om ersättning förskada som någon i annat fall har tillfogats genom järnvägsdriften på svensklågfärja i sådan irafik. Denna utvidgning av behörigheten torde från praktisksynpunkt vara tämligen betydelselös. Enligt paragrafen - liksom enligt 1976 årslag - har emellertid den som har tillfogats skada ombord på en svensk tågfärjarätt all föra talan mot det utländska irafikföretag som jämte SJ trafikerar denaktuella tågfärjelinjen. 1983/84:117 112 Utanen sådan utvidgning av domstolsbehörigheten skulle det kunna inträffa att detinte finns någon domslol i som är behörig att ta upp talan mot ettsådant trafikföretag, om denna talan avser skada utom kontraktsförhållanden. 7§ får åberopa denna lags bestämmelser om förutsättningar för ellerbegränsning av ansvarigheten för skada, även om anspråk på ersättning som hadekunnat grundas på lagen görs gällande på annan grund. (11§ första stycket lag) 1976års lag innehåller en regel av innebörd att den ansvarsreglering som föreskrivsi lagen skall vara exklusivt tillämplig på skadefall som omfattas av lagen,även när ersättningsanspråk med anledning av skadefallet grundas pårättsregler utanför lagen. Regler av denna typ förekommer allmänt inomtransporträtten. I lagförslaget har en motsvarande regel tagits upp iförevarande paragraf. Den har gjorts tillämplig på alla ansvarstyper i den nyajärnvägstrafiklagen. Sinstörsta praktiska betydelse får regeln när det gäller transportskador vidgodsbefordran. Reglerna i lagförslaget om hur ersättningen för sådan skadaskall bestämmas avviker påtagligt från allmänna regler för beräkning avskadestånd. Sålunda skall enligt förslaget ersättningsberäkningen grundas pånormalvärdet av det gods som transporten avser på avsändningsorten vid dentidpunkt då godset togs emot till befordran. Härigenom kommer uteblivenhandelsvinst som normalt är ersällningsgill principiellt inte att beaktas vidskadeståndsberäkningen. Ersättningens storlek påverkas också av förslagetsregler om att gotlgörelse för godsskada i allmänhet inte skall utgå utöver ettvisst högsta belopp. De särskilda beräkningsgrunderna för ersättningen liksommaximeringen av denna skall således enligt förevarande paragraf tillämpas ävenom järnvägen kan göras ansvarig för skadan enligt allmänna skadeståndsregler pågrund av att vårdslöshet har visats föreligga på järnvägens sida. Ifråga om befordran av resande och inskrivet resgods gäller enligt lagförslagetallmänna grunder för beräkning av skadestånd. Däremot skall enligtjärnvägstrafiklagen begränsningar gälla i fråga om storleken av ersättning förskada på resgods. Också vid resgodsskada kan således järnvägen genom attåberopa förevarande paragraf få till stånd begränsning av det skadestånd somåläggs den med stöd av allmänna skadeståndsregler. Vadbeträffar skada som tillfogas annan än järnvägens motpart i befordringsavtaletgäller enligt lagförslaget inte några avvikelser från allmänna grunder förberäkning av skadestånd och inte heller någon maximering av ersättningensstorlek. Om skadestånd i ett sådant fall kan grundas på regler utanför denföreslagna lagen, får denna paragraf således inte någon betydelse närskadeståndet skall bestämmas. Dess betydelse ligger i stället främsl i att denföreslagna järnvägstrafiklagens preskriptionsbestämmelser 1983/84:117 113 isådana fall i princip blir tillämpliga också på anspråk som grundas på allmännaskadeståndsbestämmelser. Detta leder till att preskriptionstiden också försådana anspråk i regel blir väsentligt kortare än den tioårsfrist som annars iallmänhet skulle ha gällt. Den förevarande paragrafeninnebär alltså, att den nya järnvägstrafiklagens preskriptionsbestämmelserblir exklusivt tillämpliga på sådan skadeståndstalan mot järnvägen som hadekunnat grundas på lagen. På motsvarande sätt blir rätten till ersättning avjärnvägen för skador som avser gods och inskrivet resgods generellt underkastadde reklamationsregler som lagförslagel innehåller för dessa fall. Detsammagäller vid internationell befordran i fråga om ersättning för skador som avserden resandes person, personliga tillhörigheter och handresgods (2 kap. 10 §). Formuleringen av dennaparagraf avviker något från 11 § lag. Enligt sistnämnda paragrafgäller den berörda regleringen järnvägens ansvarighet för "skada tillföljd av järnvägsbefordran". Denna bestämning har dock ansetts vara någotför snäv, och något krav att skadan skall ha uppkommit lill följd avjärnvägsbefordran slälls inte upp i lagtexten. Detta innebär alt järnvägen kanåberopa bl.a. de järnvägsrättsliga preskriptions-bestämmelserna även närjärnvägen är ansvarig för skador till följd av befordran med annattransportmedel än järnväg Gfr 2 kap. 3 §). Vidare kan de förutsättningar föransvarigheten som anges i lagen i förekommande fall åberopas också i fråga omskador som inte har uppkommit i något befor-dringsförhållande. En förutsättning för attjärnvägen skall få åberopa lagens bestämmelser om förutsättningarna för ellerbegränsningen av ansvarigheten för skada gentemot ett krav på ersättning som integrundas på lagen är självfallet att dessa bestämmelser gäller just den aktuellaskadetypen. Regeln om be-loppsmässig begränsning av ersättningsskyldigheten vidförlust av befordrat gods är givetvis inle tillämplig på ersättning för godssom har transporterats på ett vägfordon med vilket ett järnvägståg harkolliderat. Lagens reklamationsregler skall inte heller tillämpas på krav påersättning för personskada som en fotgängare tillfogas, när han har påkörts avett tåg i en järnvägsövergång. 8§ Sädana bestämmelser i denna lag som anger särskild beräkningsgrund förskadestånd eller som begränsar skadestånd till beloppet tillämpas inte påanspråk mot järnvägen, när järnvägen eller någon som järnvägen ansvarar förenligt 4 § har orsakat skadan uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet. (66§ JTS; 8 § andra stycket lag) Somframgår av den allmänna motiveringen (avsnitt 5.4.4.2 och 5.5.5) innebärreglerna om ersättning för skada rörande gods och resgods enligt den föreslagnajärnvägstrafiklagen att järnvägen i regel har rätt att begränsa sinansvarighet till vissa belopp. En sådan ordning är kännetecknande förtransporträtten. Den leder lill en riskfördelning mellan transportören 8 1983/84. Prop.1983/84:117 114 ochtrafikanten på det sättet, att trafikanten kan bli tvungen att själv bära endel av skadan även om transportören är ansvarig för denna. En sådan ordning kanemellertid inte anses berättigad i de fall då skadan har orsakats genom ettkvalificerat vållande på transportörens sida. I den transporträttsligalagstiftningen görs därför i allmänhel undantag från bestämmelserna omersättningsbegränsning, när skadan har orsakats uppsåtligen eller genom grovvårdslöshet av transportören eller hans anställda eller medhjälpare. Sådanaregler finns bl.a. i 8 § andra stycket lag, 66 § järnvägstrafikstadganoch 38 § vägtransportlagen.