prop · G703111 · 1983-12-31 00:00:00 — Man måste räkna med att verkställighetsföreskrifter ochallmänna råd även i fortsättningen meddelas centralt till ledning för den enskilde 1983/84:111 94 polismannen, i särskilt riktiga fall såsom när det gälleranvändningen av skjutvapen av regeringen och annars av . Avslutningsvis förtjänar framhållas att en polismangivetvis har samma rätt som andra medborgare att bruka våld inödvärnssituationer. Enligt 24 kap. 1 § BrB får i sådana situationer det våld användassom inte framstår som uppenbart oförsvarligt, medan förevarande paragraf endastmedger att våld får användas i den mån det är försvarligt. I princip gälleremellertid här att större krav får ställas på en polisman. Den praktiskaskillnaden lorde därför inle bli särdeles stor. Punkten, som i huvudsak motsvarar 24 kap. 2 §första stycket första meningen BrB i gällande lydelse, innebär att våld i denmån det är försvarligt får användas för all en tjänsteåtgärd skall kunnagenomföras, om polismannen möts med våld eller hot om våld. Något krav på attIjänsteåtgärden skall vara av viss beskaffenhet har inte ställts upp, och detär därför i och för sig tänkbart atl våldsanvändning i den avsedda situationenundantagsvis kan vara fillåten även när det gäller fullgörandet av ett uppdragsom annars inte får genomföras tvångsvis. I jämförelse med gällande rätt i 24 kap. 2 § BrB ochberedningens förslag innebär mitt förslag all orden "eller angripa"utgår ur lagtexten. Skälet härtill är att en polisman som angrips med våldeller hot om våld liksom andra medborgare normalt har rätt att handla i nödvärnoch alltså redan på denna grund har befogenhet atl bruka våld. Punkten, som motsvarar 24 kap. 2 § andrastycket andra meningen BrB i gällande lydelse, reglerar våldsanvändningen vidlaga frihetsberövande. För att våld skall få användas förutsätts i regel attden som skall tas om hand försöker undkomma eller att polismannen annars mötsav motstånd, när han skall verkställa åtgärden. Med att någon gör motståndavses inte bara motstånd med våld - i sådana fall följer polismannensbefogenheter redan av punkten 1 - utan även s. k. passivt motstånd, beståendeexempelvis i att den som skall omhändertas spjärnar emot eller genom sinkroppstyngd omöjliggör för polismannen att verkställa omhändertagandet. Häritorde förslaget överenstämma med gällande rätt (jfr m. fl. Kommentartill II, 5 uppl.,1982 s. 687 nederst). Befogenheten atl använda våld gäller inte enbart närmotståndet bjuds av den som skall omhändertas utan också om det är en tredjeperson som hindrar omhändertagandet (jfr 24 kap. 2 § andra stycket sistameningen BrB i gällande lydelse). Punkten, som saknar direkt motsvarighet igällande rält, behandlar befogenheten att bruka våld för atl genomföra entjänsteåtgärd som går ut på att avvärja en straffbelagd handling eller en faraför liv, hälsa eller värdefull egendom eller för omfattande skada i miljön. Detförutsätts att fråga är om en pågående eller överhängande gärning eller fara. Till skillnad från vad som avsågs gälla enligtberedningsförslaget krävs 1983/84:111 95 enligt mitt förslag inte att polismannen möts av motstånd.Bakgrunden härtill är att det som framhållits vid remissbehandlingen får ansesvara en tjänsteplikt för polisen att även i andra fall söka avstyramycket allvarliga oeh överhängande brottshga gärningar, exempelvis när någonhotar annan med livsfarligt vapen. Givetvis får proportionaliletsgrundsatsenstor betydelse vid avgörandet om det är befogat att ingripa med direkt tvångför att avvärja en straffbelagd handling. I detta hänseende har beredningenangett vissa allmänna synpunkter fill vilka jag ansluter mig. Jag vill vidareunderstryka att det givetvis i flertalet av de fall som denna punkt tar siktepå bör vara uteslutet att ingripa med våld, om den ingripandel riktar sig motinte gör motstånd. Tillämpningen av proportionaliletsgrundsatsen vidingripanden då fråga är om att avvärja fara för liv, hälsa eller värdefullegendom eller för omfattande skada i miljön - dvs. situationer av nödkaraktär-torde som beredningen har uttalat innebära att fysiskt våld endast sällan bliraktuellt vid fara som inle riktar sig mot person. Punkten, som behandlar befogenheten alt brukavåld vid vissa tvångsåtgärder, motsvarar med några kompletteringar som anges idet följande 24 kap. 2 § tredje stycket BrB i gällande lydelse. Som framgår avandra stycket i förevarande paragraf får våld mol person brukas endast ompolismannen möts av motstånd. När det i punkten i anslutning till kroppsbesiklning talasom "annan liknande åtgärd" avses exempelvis åtgärder enligt 28 kap.14 § RB, dvs. tagande av fotografi och fingeravtryck samt blodundersökningenligt lagen (1958:642) om blodundersökning m. m. vid utredning av faderskap.En åtgärd av det slag som nämnts sist kan polismannen i förekommande fall intesägas "verkställa"; han har att "biträda" vidundersökningen (se prop. 1982/83:8 särsk. s. 16). Punkten har gjorts tillämpligäven på fall av den typen. Såvitt gäller husrannsakan reglerar denna punkt endastsådan husrannsakan som avses i ; det torde bara vara sådanhusrannsakan som omfaltas av 24 kap. 2 § BrB i dess gällande lydelse (jfr prop.1981/82:60 s. 9). Hit hör även husrannsakan enligt vissa andra lagar, därrättegångsbalkens regler om husrannsakan skall tillämpas, t. ex. lagen(1975:1360) om tvångsåtgärder i spaningssyfte i vissa fall. Följande punklinnehåller bestämmelser om husrannsakan (enligt regeringsformens terminologi)och liknande intrång utanför brottmålsprocessen. Uppdelningen av dessa regler iskilda punkter har belydelse med hänsyn till att det i 23 § hänvisas till punkl4 men inte till punkt 5. Punkten 5, som saknar direkt motsvarighet i gällande rätl,tar sikte på vissa andra tvångsåtgärder än dem som har nämnts i punkt 4. början regleras del fallet att polisen i en författning har ålagts att, t.ex. i kontrollsyfte, bereda sig tillträde till en byggnad, rum eller område.Här avses alltså fall som ligger vid sidan av regler om Prop.1983/84:111 96 husrannsakan,se t. ex. 20-22 §§ föreliggande förslag och lagen om handel med skrot ochbegagnade varor. Regleringen avser också situationer då polisen skall avspärraeller tillstänga byggnad, område eller ulrymme, jfr exempelvis 22 § förslagettill polislag samt 27 kap. 15 § RB. I enlighet med ett påpekande underremissbehandlingen har även åtgärden "utrymma" tagits med i punkten. Menpunkten avser också fall då polismannen i författning har ålagts att biträdanågon i myndighetsutövning med en sådan eller liknande åtgärd. Här kan jaghänvisa till vad beredningen har anfört. Som exempel på "liknandeåtgärd" kan nämnas att träd måste fällas för att bereda fri sikt infillett vägområde enligt 53 § väglagen (1971:948). Slutligenavser punkten fall då polisen biträder vid exekutiv förrättning enligt vad somär föreskrivit därom, se utsökningsförordningen (1981:981). Befogenheten attbruka våld är i detta fall begränsad av föreskrifterna i 2 kap. 17 § andra ochtredje styckena ulsökningsbalken. Punktenär liksom den närmast föregående begränsad till sin räckvidd av andra stycket,varav framgår att en förutsättning för polisens rätl att använda våld motperson är alt polisen när tjänsteåtgärden skall genomföras möts av motstånd. Underremissbehandlingen har den frågan ställts om polisen har rätt att använda våldnär motståndet riktas mot den förrättningsman som poHsmannen biträder men intedirekt mot polismannen själv. Såvitt jag kan bedöma måsle del i situationer avden typ som här avses ofta vara så att det inte kan påstås atl motståndetriktas just mot den ene men inte den andre av två tjänstemän som skall utföraen viss tjänsteåtgärd, t. ex. en kronofogdeassis-tent som skall verkställa en utmätningoch en poHsman. Men kan det å andra sidan sägas i ett visst fall att motståndetriktas enbart mol den förrättningsman som polismannen biträder, synes det mignaturligt atl polismannen får använda våld för att skydda förrättningsmannen såatt denne kan genomföra åtgärden. Med hänsyn till vad jag här har anfört harandra stycket avfattats så att våldsanvändningsrätt förutsätter all motståndetriktas antingen mot polismannen eller mot den han biträder. Regleringeni punkten 6 är avsedd för klara undantagsfall. Detta hade i beredningensförslag markerats genom atl det i lagtexten angetts att ett visst mått av våldfick brukas endast om del var fråga om en åtgärd som var "nödvändig"för den allmänna ordningens eller säkerhetens upprätthållande och det dessutomvar "uppenbart" att åtgärden inte kunde genomföras utan våld. Ilinje med vad JO bar framhållit under remissbehandlingen anser jag att man medde valda orden inte tillräckligt tydligt i lagtexten markerar bestämmelsenskaraktär av undantagsregel. Jag har därför tillfogat kravet att våldsanvändningenligt denna punkt får komma i fråga bara om en Ijänsteåtgärd i annat fall änsom tidigare i paragrafen har beskrivits är oundgängligen nödvändig för denallmänna ordningens eller säkerhetens 1983/84:111 97 upprätthållande och det är uppenbart attåtgärden inte kan genomföras utan våld. Det bör tillfogas att uttrycket "allmän ordning ellersäkerhet" täcker i princip all polisverksamhet utom den rent hjälpandeverksamheten och sådan verksamhet som utgör handräckning eller annanspecialreglerad verksamhet. Avslutningsvis bör anmärkas att punkten lika litet somövriga punkter ger underlag för ingrepp i någon annan grundlagsskyddadrättighet än skyddet mot påtvingat kroppsligt ingrepp. Exempelvis grundar deninte i sig någon befogenhet att göra husrannsakan. Innebörden av uttrycket "möts av motstånd" harkommenterats under första stycket punkt 2. Även passivt motstånd omfaltas avbestämmelsen. Stycket innehåller endast en erinran om de ytterligarebestämmelser om användande av våld som finns i 24 kap. BrB. Har polismyndighet enligt en särskild föreskriftbefogenhet att besluta att någon skall omhändertas, får en polisman omhändertadenne i avvaktan på polismyndighetens beslut, om polismannen finner 1. att föreskrivna förutsättningar för beslut omomhändertagande föreligger och 2. att dröjsmål med omhändertagandet innebär fara förliv eller hälsa eller någon annan fara. Anträffas någon, som kan antas vara , underförhållanden som uppenbarligen innebär överhängande och allvarlig risk för hanshälsa eller utveckling, får han tas om hand av en polisman för all genom dennesförsorg skyndsamt överlämnas till sina föräldrar eller någon annan vårdnadshavareeller till socialnämnden. Paragraferna motsvarar nuvarande 1 och 2 §§ LTO.Beträffande bestämmelsernas placering i polislagen och deras närmare innebördi övrigt hänvisar jag till den allmänna motiveringen (avsnitt 2.2). 7 1983/84. Prop.1983/84:111 98 Om någon genom sitt uppträdande stör den allmännaordningen eller utgör en omedelbar fara för denna, får en polisman, när det ärnödvändigt för att ordningen skall kunna upprätthållas, avvisa eller avlägsnahonom från visst område eller utrymme. Detsamma gäller om en sådan åtgärdbehövs för att en straffbelagd handling skall kunna avvärjas. Är en åtgärd som avses i första stycket otillräcklig föralt det avsedda resultatet skall uppnås, får personen tillfälligt omhändertasav polisen. Paragrafen motsvarar 3 § LTO. Rörande LTO/LOB-utredningensförslag och mina allmänna överväganden hänvisas till den allmänna motiveringen(avsnitt 2.2). 1 första stycket ges ett rättsligt slöd för s. k.avlägsnande. Frågan om vilket slöd polisen har för en sådan åtgärd har som jagtidigare redovisat varit tveksam. För all polisverksamhet gäller att polisenskall använda det Hndrigaste medlet för att uppnå syftet med ett ingripande.Redan gällande ordning torde därför innebära atl polisen innan ett regelrättomhändertagande enligt 3 § LTO görs skall pröva om någon mindre omfattandeåtgärd kan vara tillräcklig. Faslän avlägsnande eller avvisande enligt lagrummet blirförstahandsal-ternativet vid polisens ingripande mot ordningsstörningar eller föratl avvärja brottsliga handlingar, gäller självfallet även i fortsättningen alli den mån en föreliggande situation kan lösas genom mindre ingripande åtgärder-exempelvis tillsägelser eller anmaningar - dessa skall väljas i första hand.Om det redan från början framstår som uppenbart gagnlöst att tillgripa ettavlägsnande eller någon annan mindre ingripande åtgärd för atl del avseddasyftet skall uppnås, kan ett omhändertagande undanlagsvis bli nödvändigt. Isådant fall är det naturligtvis av värde om det av dokumentationen beträffandeomhändertagandet framgår vilka omständigheter som motiverat ett direktomhändertagande. Om ett avlägsnande eller avvisande bedöms varaofillräckligt får den berörda personen enligt andra stycket omhändertas avpolisen. Normalt skall han föras till polisstationen och förvaras där och föråtgärden skall i övrigt gälla de härefter följande bestämmelserna omförmansprövning, förvaring och frigivning. Förutsättningarna för ingripande enligt paragrafen har iövrigt utformats på samma sätt som 3 § LTO. Avsikten är att den praxis som bl.a. genom uttalanden av JO har utbildats när del gäller tillämpningen avbestämmelsen även fortsättningsvis skall kunna vara vägledande för denpraktiska tillämpningen. Det bör dock anmärkas att paragrafen, på samma sätt somövriga bestämmelser om poHsmans befogenhet i polislagen, har formuleratsfakultativt; det föreskrivs alltså inte atl en polisman "skall"verkställa elt omhändertagande, om förutsättningarna härför är uppfyllda, utanall han 1983/84:111 99 "får" göra det. Därigenom markeras ytterligareatt polismannen alllid skall välja den minst ingripande åtgärden för att lösaen föreliggande situation. Anträffas en okänd person av en polisman och finns delsärskild anledning anta att han är efterspanad eller efterlyst och med stöd avlag skall berövas friheten vid anträffandet, får han omhändertas föridentifiering, om han vägrar atl lämna uppgift om sin identitet eller det finnsanledning anta att hans uppgift om denna är oriktig. S. k. polisiering är en form av polisarbete som intesällan har diskuterats från rättslig synpunkt. Med polisiering brukar man menaatt polisen lar med en person till polisstationen eller annan plats för attklargöra hans identitet. Polisiering är alltså en form av frihetsberövande, förvilket enligt 2 kap. 6 § RF i princip krävs lagstöd. Till en början bör konstateras att det fastän uttryckligaförfattningsföreskrifter saknas torde vara en vedertagen uppfattning alt enpolisman, om det är nödvändigt för atl en tjänsteuppgift skall kunna fullgöras,får tillfråga en person som anträffas i polisverksamheten om hans namn ochhemvist. En sådan förfrågan gör inte i och för sig intrång i någongrundlagsskyddad fri-eller rättighet. Betydligt mera tveksam är i vissa fall frågan i vad mån enpolisman, när del behövs för all hans tjänsteuppgift skall kunna fullgöras, fårta med sig någon till polisstationen för att få dennes identitet fastställd, t.ex. med stöd av registeruppgifter, upplysningar från personer som kännervederbörande eller helt enkelt genom granskning av medfördalegitimationshandlingar, brev, visitkort e. d. Såvitt angår ingripanden i direkt slraffprocessudlt syfteföljer av 24 kap. 2, 5 och 7 §§ RB att den som på sannolika skäl misstänks förbrott kan, oberoende av brottets beskaffenhet, gripas av polisman, om han ärokänd och undandrar sig att uppge namn och hemvist eller om anledningförekommer att hans uppgift därom är osann. Av intresse är här även 8 § utlänningslagen, där detföreskrivs att en utlänning som vistas i riket är skyldig att inställa sig hospolismyndighet och lämna uppgift om sin vistelse i riket liksom att uppvisapass för polismyndighet eller polisman. Del förtjänar i sammanhanget attanmärkas att del i den numera upphävda barnavårdslagen(1960:97) fannsuttryckliga föreskrifter om befogenhet för polisen att företaidenfitetskontroll i vissa fall (33§). 1983/84:111 100 Polisiering förekommer enligt vad utredningen framhållerinte som något självständigt institut i den svenska polisverksamheten.Utredningen erinrar emellertid om att föreskrifter om polisiering inte sällanåterfinns i utländsk polislagstiftning, t. ex. 13 § i den finska polislagen. De fall då avsaknaden av regler om åtgärder föridentitetskontroll har upplevts som besvärande i det praktiska polisarbetet harenligt utredningen framför allt samband med polisens verksamhet vid spaningefter personer som har gjort sig skyldiga till mycket grova brott eller som ärefterlysta på grund av rymning från anstalt eller liknande. Har t. ex. polisen i anslutning till ett förövatgrovt brott fått fram ett signalement på gärningsmannen, måste polisen oftakontrollera personer som anträffas på järnvägsstationer eller flygplatser elleri motorfordon. Därvid kan tvekan råda om hur polisen bör handla, om någonvägrar att uppge sitt namn eller eljest lämna uppgift om sin vistelse påplatsen eller anledning finns alt anta att hans uppgifter är osanna. Det hargjorts gällande atl, om t. ex. personens klädsel och utseende i ett sådant fallstämmer överens med signalementet, polisen bör vara berättigad atl ta med honomtill polisstationen för alt få identiteten fastställd även i fall därförutsättningar för gripande eller annan åtgärd enligt inteföreligger. Motsvarande har hävdats för fall där polisen anträffar en personsom med skäl kan misstänkas vara identisk med någon som är efterlyst, t. ex. pågrund av rymning från kriminalvårdsanstalt eller psykiatriskvård, och vederbörande vägrar att uppge silt namn eller lämnar en uppgift sommed skäl kan misslänkas vara falsk. Del torde enligt utredningen före den nya regeringsformensikraftträdande ha varit en allmän uppfattning att polisen i fall som dessahaft en sedvanerällsligt grundad befogenhet att göra ett kortvarigtfrihetsberövande för identitelskonlroll. Som förut har konstaterats godkänneremellertid grundlagen inte sedvana som stöd för åtgärd från det allmännas sidasom begränsar medborgerliga fri- och rättigheter. I den mån polisen i nuvarandeläge skall anses vara befogad att företa sådana ingripanden - vilka förekommeroch väl också är oundgängliga i praktiken - torde polisen vara hänvisad tillatt hämta stöd för åtgärden från 2 § Pl. Utredningen anser det angeläget att den oklarhet undanröjssom råder beträffande polisens befogenhet atl medla en person föridentitets-kontroll. En bestämmelse härom bör därför föras in i den nyapolislagen. Enligt beredningen kan del hävdas all ingripanden av detslag som polisutredningen åsyftar i detta sammanhang kan stödjas på 2 § Pl medden giltighet som författningsrummet har enligt förarbetena tillregeringsformen. Det vill också synas som om den allmänna uppfattningen är attingripanden i 1983/84:111 101 form av polisiering är korrekta i vissa fall(jfr t. ex. JO 1979/80 s. 97). Klart är emellertid enligt beredningen att enuttrycklig bestämmelse om sådana omhändertaganden bör föras in i den nyapolislagen, så atl rättslägel pä området klarläggs. I sak anser beredningen -liksom polisutredningen - att dessa ingripanden i vissa fall är oundgängliga ipraktiken. Beredningen anser sig inte kunna förorda en bestämmelsesom i likhet med 13 § i den finska polislagen skulle ge möjlighet för enpolisman att omhänderta var och en som vägrar att på polismannens anmodan lämnaupplysningar om sin identitet. En så långtgående bestämmelse skulle, enligtberedningens mening, sakna stöd i svenska rättstradifioner på området. Som närmare har utvecklats av polisutredningen kanpolisiering aktualiseras vid polisens spaningsverksamhet i fall dåbestämmelserna om de straffprocessuella frihetsberövandena inte är lillämpliga.Andra typfall gäller polisens efterspanande av personer som har avvikit frånkriminalvårds-, sjukvårds- eller andra vårdanstalter liksom genomförandet avliknande handräcknings- och verkställighetsuppgifter som det åligger polisenatt utföra ål olika myndigheter, såsom då personer skall hämtas till anstaltereller inställas för läkarundersökning. Regelmässigt är här situationen ipraktiken den att den sökte är efterlyst. En allmän förutsättning för polisiering i sådana typfallbör enligt beredningens mening till en början vara att någon vägrar att påanmodan av en polisman lämna uppgift om sin identitet eller att anledningförekommer att hans uppgift därom är osann. Detta bör emellertid inte varafillräckligt. En förutsättning bör också vara alt det finns anledning att antaatt personen är identisk med någon som är efterlyst och skall omhändertas vidanträffandet. Sådan anledning kan naturligtvis vara överensstämmelse medsignalement, men detta synes inte generellt kunna krävas. Omständigheterna idet särskilda fallet kan mycket väl vara sådana att polismannen på fältet, utanatl ha kännedom om någon aktuell efterlysning, får anledning anta atl en personsom vägrar att uppge sitt namn har avvikit från exempelvis ett sjukhus försluten psykiatrisk vård. Bestämmelsen bör då medge att denne förs fillpolisstationen där idenfitetskontroll och genomgång av aktuella efterlysningarkan ske. Om bestämmelsen i enlighet med vad som har förordatsutformas så alt den tar sikte på fall där någon är efterlyst och skallomhändertas vid anträffandet - en formulering som används i exempelvis 7 § 4passlagen -kommer den enligt beredningen till en början att få tillämpning påfall där en för brott misstänkt .person har avvikit och anhållningsskälförekommer. Andra fall är när fråga är om handräckning enligt lagen omberedande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall (35 §), lagen (1967:940)angående omsorger om vissa psykiskt utvecklingsstörda (54 §), lagen (1974:202)om beräkning av strafftid m. m. (10 §), lagen med särskilda bestämmelser omvård av unga (18 §) eller lagen om vård av missbrukare i vissa fall (26 §).Detsamma gäller när någon i annat fall är efterlyst för att tas i förvar, t.ex. enligt utlännings- 1983/84:111 102 eller utlämningslagsliftningen eller (jfr 38kap. 12 § BrB). Man måste emdlerfid enligt beredningen också räkna med attfall kan uppkomma då någon kan antas vara efterspanad av skäl av det slag somnyss har angetts utan att formell efterlysning har hunnit ske. Även i sådanasituationer måste polisiering rimligen kunna äga rum. Slutligen kan omständigheternanågon gång vara sådana all frågan om polisen har skyldighet atl gripa någonenligt som misstänkt för brott inte kan avgöras utan kontrollav identiteten. Exempelvis har JO ansett att medtagande för identifiering måslekunna äga rum enligt gällande rält, om osäkerhet råder huruvida den som på bargärning anträffas efter att ha begått ett brott är straffmyndig eller inte (JO1979/80 s. 94-97). Med dessa utgångspunkter förordar beredningen attbestämmelsen utformas på det sätlet atl en polisman får ta med en okänd personför identifiering, om han vägrar att på polismannens anmodan lämna uppgift omsin idenfitet eller anledning förekommer att hans uppgift därom är osann samtanledning finns till antagande att han är efterspanad eller efterlyst och skallomhändertas vid anträffandet eller annars enligt lag skulle berövas friheten,om hans identitet var känd. Remissinstanserna har genomgående anslufit sig tillberedningens uppfattning att det är angelägel och - med tanke på regeringsformensföreskrifter -nödvändigt atl polisens rätt alt omhänderta personer föridentifiering lagfästs. Från några håll framförs dock kritiska synpunkter påparagrafförslagets utformning. JO framhåller att det är väsentligt att det i lagenmarkeras att bestämmelsen skall tillämpas restriktivt, eftersom det finns enganska stor risk att man vid lagtillämpningen gissar fel och attomhändertaganden drabbar personer som det inte finns någon materiell grund attfrihetsberöva. Det bör därför enligt JO i lagtexten anges att det krävs någonspeciell omständighet för att medtagande skall vara fillåtel. JO understrykervidare att ett omhändertagande för identifiering självfallet inte fårtillgripas som substitut för ett slraffprocessudlt gripande, när förutsättningarnadärför inte är uppfyllda.