prop · G703117 · 1983-12-31 00:00:00 — Detsamma gäller enligt detförevarande lagrummet. I järnvägstrafiklagen harinte tagits upp någon särskild bestämmelse om att fraktsedeln utgör bevis föratt järnvägen har tagit emol godset till befordran. En sådan bestämmelse harinte ansetts behövlig. I 4 § andra stycket föreskrivs nämligen, att järnvägengenom stämpling eller på annat lämpligt sätt skall erkänna att den har tagitemot godset lill befordran. Uttrycket "godset" används visserligen i4 § i en mera vag betydelse. Delta medför att mottagningserkännandet inte utanvidare kan knytas till fraktsedelns uppgifter om godsets mängd. Det erkännandeav att järnvägen har tagit emot visst gods som har antecknats på fraktsedelnmedför emellertid alt fraktsedeln kan användas som bevis om mottagandet. I första stycket av denförevarande paragrafen behandlas också bevisvärdet av en uppgift om antalkollin som har förts in i fraktsedeln. Huvudregeln är att en sådan uppgiftskall anlas vara riktig, om inte något annat bevisas. Någon presumtion föruppgiftens riktighet föreligger dock inte, om järnvägen i fråga om uppgiftenanmärker i fraktsedeln antingen att uppgiften är oriktig eller att järnvägeninte har kontrollerat uppgiften och haft giltig ursäkt för detta. Presumtionenom uppgiftens riktighet gäller inte heller, när det framgår av fraktsedelneller det av annan anledning är uppenbart, att avsändaren har lastat godset. Dettorde nämligen inte vara praktiskt genomförbart att i de talrika fall då godslastas av avsändaren utan att kontroll av kolliantalet äger rum från järnvägenssida få till stånd en anmärkning om delta förhållande i fraktsedeln. Detförekommer emellertid också att järnvägen åtar sig att kontrollräknakolliantalet i en sändning som lastas av avsändaren. Har en sådankontrollräkning ägt rum, skall självfallet det undantag som annars gäller förgods som lastas av avsändaren inte tillämpas. För bl.a. delta fall har tagitsupp en bestämmelse om att uppgifter som har bekräftats av järnvägen är gällandemol den (första stycket sista meningen). Prop.1983/84:117 140 Paragrafensandra stycke innehåller en presumtionsregel som gäller oavsett om befordringenutförs med eller utan fraktsedel. Godset och förpackningen skall sålunda antasha sett ut att vara i gott skick när järnvägen tog emot godset till befordran,om inte järnvägen då framställde någon anmärkning enligl 8 § andra stycket. Omgodset vid ullämningen företer en yttre skada, skall denna således anses hauppkommit medan järnvägen innehade godset, om inte järnvägen vid mottagandetanmärkte på skadan eller bevisar att skadan fanns redan då, fastän någon anmärkninginte gjordes. Ifråga om fraktsedelns bevisvärde i andra hänseenden än som har nämnts blirallmänna bevisregler tillämpliga. Detsamma gäller i fråga om bevisvärdet avandra transporthandlingar än fraktsedeln. 10§ Avsändaren skall svara för skador och kostnader som uppkommer för järnvägenpå grund av att godset inte har varit förpackat eller varit bristfälligtförpackat eller på grund av att avsändaren har förfarit felaktigt i samband medlastning som har ombesörjts av honom. Detta gäller dock inte, när järnvägen harinsett eller borde ha insett faran men har underlåtit att vidta lämpligaåtgärder för att avvärja den. (72§ JTS) Iparagrafen regleras avsändarens skadeståndsansvar vid bristfällig förpackningoch lastning. Avsändarenansvarar för skador och kostnader som uppkommer för järnvägen på grund av attgodset inte har varit förpackat eller har varit bristfälligt förpackat.Ansvarigheten omfattar alla sådana följder av bristfälligheten som drabbarjärnvägen. Som exempel kan nämnas det fallet att kemikalier läcker ut från enotät dunk och orsakar skada på järnvägsmateriel eller på gods som tillhör enannan avsändare, vilkel föranleder ersättningsskyldighet för järnvägen motdenne. Det har inte ansetts nödvändigt att efter mönster av vägtransportlagen ilagtexten räkna upp olika skadeobjekt. Ersättningsskyldigheten omfattar intebara inträffade skador utan också åtgärder för att förebygga skador. Tillskillnad från järnvägstrafik-stadgan anges därför i paragrafen uttryckligen attansvarigheten också avser kostnader som har föranletts av bristfälligförpackning eller avsaknad av förpackning. Förskador eller kostnader som har föranletts av bristfällig förpackning elleravsaknad av förpackning gäller enligt paragrafen, liksom enligt järnvägstrafikstadganoch vägtransportlagen, ett strikt ansvar. Detta ansvar kan göras gällandeendast mot avsändaren och övergår således inte på mottagaren genom att denneträder in i befordringsavtalet. Det strikta ansvaret gäller också enbart iförhållandet mellan transportören och avsändaren. Delta anges särskilt ivägtransportlagen med orden "svarar avsändaren mot fraktföraren". Ilikhet med vad som är fallet beträffande väg- Prop.1983/84:117 141 transportlagenregleras inte i den nya järnvägstrafiklagen avsändarens rättsställning i sådanahänseenden som inte gäller det förhållande mellan honom och transportören somhar grundlagts genom befordringsavtalet. Denna begränsning av regleringensomfattning bör därför inte uttryckligen anges i ett enstaka lagrum. I denförevarande paragrafen har därför avsändarens strikta ansvar angetts gällaskador eller kostnader som uppkommer för järnvägen. Såväl enligtvägtransportlagen som enligt järnvägstrafikstadgan bortfaller i principavsändarens strikta ansvar för skador genom bristfällig förpackning, omtransportören kände till eller borde ha insett att bristfälligheten förelågnär han tog emot godset till befordran. Mellan de båda regelsystemen föreliggeremellertid den skillnaden, atl fraktföraren enligt vägtransportlagen men inteenligt järnvägstrafikstadgan kan åstadkomma att avsändarens ansvarighetkvarstår, fastän fraktföraren är medveten om brislfälligheten. Om fraktförarenanmärker på bristfälligheten men befordringen trots detta genomförs utan attbristfälligheten botas, kvarstår nämligen enligt vägtransportlagen avsändarensstrikta ansvar. Det har emellertid inteansetts lämpligt att järnvägen på avsändarens risk skall kunna sätta andravaruhavares sändningar i fara genom att utföra en befordran av gods som enligtvad järnvägen vet är så bristfälligt förpackat att det kan åstadkomma skada. Pådenna punkt har därför valts samma lösning som i järnvägstrafikstadgan.Järnvägen kan sålunda inte göra avsändaren ansvarig på objektiv grund förskador och kostnader till följd av bristfälligheter i godsets förpackning, omskadorna eller kostnaderna har uppkommit vid en befordran som järnvägen harutfört efter det att den har insett faran för skador eller borde ha insettdenna fara men har underlåtit att vidta åtgärder för att avvärja den. Dettaundantag från avsändarens strikta ansvar omfattar också det fallet attjärnvägen först än när godset togs emot till befordranfick kunskap om eller borde ha insett, att en bristfällighet förelåg. Ijärnvägstrafikstadgan förutsätts, att avsändaren skall ha ett strikt ansvarockså när lastningen ombesös av honom och godset framkallar skador till följdav att det lastas felaktigt eller anbringas bristfälligt. Detsamma gäller ifråga om skador som godset framkallar "av annan därmed jämförligorsak". Enligt art. 14 2 § andra stycket är avsändaren, likaledes påobjektiv grund, ansvarig för alla följder av bristfällig lastning som harutförts av honom. Det måste anses rimligt att en transportkund, som utanjärnvägens insyn ulför lastningen av sitt gods, skall ha någon form av skärptansvar för skador som uppkommer som en följd av en bristfällig lastning. Dethar därför inte funnits anledning att gå ifrån den princip om strikt ansvar försådana skador som f.n. gäller både i inrikes och i internationelljärnvägstrafik. Enligtden förevarande paragrafen gäller därför för lasiningsskador samma ansvarighetsom för skador genom bristfällig förpackning av godset. I stället förjärnvägstrafikstadgans uppräkning av de skadeframkallande om- 1983/84:117 142 ständigheterna "felaktig lastning","bristfälligt anbringande" och "annan därmed jämförligorsak" används i paragrafen som en sammanfattande beskrivning av detansvarsgrundade handlandet atl avsändaren har "förfarit felaktigt" isamband med lastningen. Under detta uttryck ryms inte bara skador som uppkommervid själva lastningen, t.ex. genom att tungt gods hastigt släpps ner påvagnsgolvet, utan också skador som uppkommer under befordringen, t.ex. på grundav att gods som inte har stuvats på rätt sätt förskjuter sig eller välter. Iförhållande till vad som gäller enligt järnvägstrafikstadgan har ansvarighetensomfattning vidgats något. Enligt järnvägstrafikstadgan gäller som förutsättningför ansvar att skadan har framkallats av godset. Detta krävs inte enligt dennaparagraf. Även ett sådant felaktigt förfarande vid lastning som att envagnsdörr lämnas öppen skall således kunna bedömas enligt denna paragraf. Paragrafens bestämmelser om lastningsskador avser, liksombestämmelserna om skador till följd av bristfällig förpackning, bara skadoroch kostnader som uppkommer för järnvägen. Andra skadelidande, t.ex. ägare avandra godssändningar, får grunda sin ersättningstalan på allmännaskadeståndsregler eller i vissa fall på kontraktsrättsliga regler, såsom då ensändning har skadats under befordran från säljaren till köparen. Frågan omersättning för skador som uppkommer på det egna godset på grund av bristfälligförpackning eller felaktigt förfarande vid lastning skall bedömas enligt 24 §första stycket 2 eller 3. Detta torde regelmässigt medföra, att ingenersättning kommer att utgå för skadan. En förutsättning för att järnvägen i ettsådant fall skall undgå skadeståndsskyldighet är emellertid, att järnvägenbevisar att bristfällighet i godsets förpackning förelåg redan när godset togsemot till befordran resp. att avsändaren har förfarit felaktigt vid lastningen.Samma bevisbörda åligger järnvägen för att ansvar skall kunna göras gällandemot avsändaren enligt den förevarande paragrafen. Åtminstone vid talan omersättning enligt denna paragraf torde järnvägen dessutom behöva visa, att deninte kände fill bristfälligheten eller felaktigheten medan någon åtgärd föratl undvika skadan ännu hade kunnat företas och atl omständigheterna var sådanaatt det inte skäligen kunde begäras att järnvägen skulle ha skaffat sigkännedom härom. 11 § När avsändaren överlämnar farligt gods tilljärnvägen, skall han noga underrätta den om vad faran består i och om deförsiktighetsåtgärder som behöver vidtas. Om avsändaren har överlämnat farligt gods till järnvägenoch järnvägen därvid inte kände till farans art och vilka försiktighetsåtgärdersom skulle vidtas, är avsändaren skyldig att ersätta järnvägen för skador ochkostnader på grund av detta. I fråga om järnvägens rätt att vidta åtgärder föratt avvätja faran gäller 6 kap. 7 §. Prop.1983/84:117 143 att den inte har känt till förhållanden som angår godsets farlighet,skall påståendet godtas, om det inte har lämnats någon upplysning omförhållandet i fraktsedeln och avsändaren eller mottagaren inle visar attjärnvägen ändå kände fill förhållandet. Iparagrafen ges vissa bestämmelser om farligt gods. Enligtparagrafens/öwra stycke har en avsändare som överlämnar farligt gods tilljärnvägen en särskild upplysningsplikt. Denna innefattar skyldighet attunderrätta järnvägen om vad faran består i och om de försikfighets-ålgärder sombehöver vidtas. Stycket har avfattats efter mönster av 15 § första stycketförsta punkten vägtransportlagen. Iparagrafens andra stycke regleras följderna för avsändaren, om han åsidosättersin upplysningsplikt. Stycket överensstämmer i sak med det nämnda lagrummet ivägtransportlagen. I lagrummet behandlas endast avsändarens ansvar för attupplysningsplikten iakttas. Den inverkan som försummelse av upplysningspliktenhar på järnvägens skyldighel alt avtalsenligt befordra och vårda godset angesdäremot gemensamt för detta och andra liknande fall i 6 kap. 7 §. En hänvisningtill detta lagrum har tagits in i sista meningen av detta stycke. Ansvarighetenenligt andra stycket är, liksom ansvaret enligt 10 §, ett strikt ansvar. Dettaansvar kan göras gällande endast av järnvägen och endast mot avsändaren. Ävenom avsändaren har försummat sin upplysningsplikt, leder försummelsen inte tillansvarighet, om järnvägen när godset togs emot till befordran trots detta varmedveten om faran och om de försiktighetsåtgärder som måste vidtas. Möjlighetenatt ansvarigheten skall falla bort är emellertid här mindre än enligt 10 §,eftersom hänsyn skall tas bara fill vad järnvägen faktiskt kände till men intetill vad del kan anses att den borde ha känt till. Detta bör medverka till attavsändarna inte underlåter att lämna upplysningar om farligt gods i de fall dådet kan förmodas men inte är säkert att järnvägen har den behövliga kännedomen.Avsändarens strikta ansvar står kvar även om järnvägen vid en senare tidpunktän då godset togs emot till befordran kommer fill insikt om faran menunderlåter att vidta åtgärder för att avvärja denna. Om faran därefter ledertill att en skada uppkommer, måste dock vållande på järnvägens sida anses hamedverkat till skadan. Detta torde i regel få betydelse för ersättningensstorlek. Paragrafenstredje stycke innehåller bevisregler som gäller frågan om järnvägen, när dentog emot godset lill befordran, kände till det förhållande rörande godsetsfarlighet som senare har aktualiserats. Stycket överensstämmer i sak med 15 §första stycket andra meningen vägtransportlagen. Regleringen innebär att ettpåstående från järnvägens sida om att järnvägen saknade kännedom omförhållandet i och för sig är tillräckligt för att detta skall antas ha varitfallet. Har upplysning om förhållandel lämnats i fraktsedeln, skall emellertidjärnvägen anses ha känt till förhållandet. Prop.1983/84:117 144 Någonbevisning om att järnvägen faktiskt har tagit del av upplysningen behövs dåinte. Om upplysning har lämnats på annat sätt än i fraktsedeln, krävs detdäremot bevisning om att upplysningen har tillställts järnvägen i betryggandeform för att järnvägens påstående att den inte har känt till förhållandet skallanses vederlagt. Liksomi vägtransportlagen anges i det förevarande lagrummet uttryckligen att sådanbevisning skall föras av "avsändaren eller mottagaren". Attmottagaren, som i motsats till avsändaren inte är ansvarig för försummelse avupplysningsplikten, nämns i detta sammanhang beror på att transportörensvårdplikt under vissa förutsättningar faller bort enligt 6 kap. 7 § ilagförslaget. Detta innebär, att järnvägen, om vårdplikten faller bort, befriasfrån ansvarighet också mot mottagaren för förlust eller minskning av godseteller skada på det till följd av åtgärd som transportören har vidtagit för attavvärja en uppkommen fara. 1konventionen om fraktavtalet vid internationell godsbefordran på väg (CMR)finns reglerna om farligt gods i en avdelning om fraktförarens ansvarighet. Föratt avsändarens upplysningsplikt skulle framhävas, togs reglerna om farligtgods i vägtransportlagen i stället upp i den avdelning av lagen som behandlaråtgärder i samband med att godset avlämnas till befordran. I det föreliggandelagförslaget har av samma skäl huvuddelen av bestämmelserna om farligt godsplacerats i den förevarande paragrafen. De bestämmelser som rör undantag frånjärnvägens skyldighet att befordra och vårda godset och den ansvarsbefrielsesom har samband med dessa undantag har, som nämnts, tagits upp i 6 kap.fillsammans med de offentligrällsligt präglade reglerna om järnvägensbefogenhet alt oskadliggöra eller förstöra godset. Den omständigheten attavsändaren lämnar fullständiga upplysningar om godsets farlighet grundläggersjälvfallet inte i sig någon skyldighet för järnvägen att ta emot godset ensnär järnvägen har befordringsplikt. För att en sådan skyldighet skall uppkommafordras dessutom att avsändaren rättar sig efter de särskilda föreskrifter somutfärdas för befordran av vissa varuslag. De särskilda villkoren för befordranav dessa varuslag är f.n. samlade i "Föreskrifter om transport av farligtgods" (SJF 621). Den omständigheten att en viss vara inte återfinns idessa föreskrifter behöver inte innebära att varan faller utanförtillämpningsområdet för denna paragraf. Detsamma gäller beträffandemotsvarande bestämmelser i vägtransportlagen (prop. 1974:33 s. 82 O- Rättatt förfoga över godset under befordringen 12§ Under befordringen får avsändaren förfoga över godset genom att hos järnvägenbegära att befordringen avbryts eller alt godset lämnas ut på en station undervägen eller till en annan mottagare än som har angetts eller genomannan liknande anvisning. Avsändarensrätt att förfoga över godset upphör, när mottagaren gör gällande sin rättenligt 15 §. 1983/84:117 145 (45 § JTS) I denna paragraf regleras avsändarens förfoganderätt övergodset. Bestämmelser om avsändarens rätt att genom anvisningartill fraktföraren förfoga över godset medan detta är under befordran finnsf.n. för inrikes bilbefordringar i 17 § vägtransportlagen och för inrikesjärnvägsbefordringar i 45 § järnvägstrafikstadgan. Dessa bestämmelser är tillinnehållet sinsemellan likartade. I sak överensstämmer den förevarande paragrafeni huvudsak med dessa bestämmelser. I redaktionellt hänseende har den utformatsefter mönster av vägtransportlagen. I förstastycket av denna paragraf anges vilka typer av anvisningar från avsändarenssida som järnvägen är skyldig att följa med de inskränkningar som föreskrivs i13 § andra stycket. Det fall som anges i vägtransportlagen att avsändaren begär"att bestämmelseorten ändras" nämns inle. En rätt för avsändaren attdestinera om godset till vilken annan station som helst än denbestämmelsestalion som anges från början skulle nämligen föra för långt. I denmån inte järnvägen är bunden av befordringsskyldighel, bör järnvägen inte varaskyldig att följa en anvisning som innebär att det ursprungligabefordringsålagandet utökas till att avse befordran till en station som liggerlängre bort än den avtalade bestämmelsestationen. Därför nämns i paragrafen istället för exemplet "att bestämmelseorten ändras" att godset"lämnas ut på en station under vägen". Som exempel anges vidare i överensstämmelse medvägtransportlagen att godset begärs utlämnat till en annan mottagare än den somhar angetts tidigare. Detta exempel måste ses mot bakgrund av vad som harsagts. En sådan anvisning får därför inte innebära att godset skall destinerasom till en station som ligger längre bort än den avtalade bestämmelsestationen. I den förevarande paragrafen liksom i vägtransportlagenfår avsändaren meddela "annan liknande anvisning". Ijärnvägstrafikstadgan nämns som tillåten anvisning bl.a. att godset skallåtersändas till avsändningssta-tionen. Med en strikt tillämpning av principenatt en anvisning inte får innebära en utvidgning av det ursprungligabefordringsålagandet bör järnvägen inte obetingat vara skyldig atttransportera godset tillbaka till av-sändningsstationen. Det föreligger dockinte något hinder mot att järnvägarna generellt utfäster sig att utföra enanvisning om återtransport av godset till avsändningsstationen. Avsändarens rätt att förfoga över godset består enligtparagrafens andra stycke fram till den lidpunkt då mottagaren träder in ibefordringsavtalet enligt 15 §. I motsvarande lagrum i vägtransportlagen finnsockså en bestämmelse enligt vilken fraktföraren, sedan avsändarensförfoganderätt har upphört, skall rätta sig efter mottagarens anvisningar.Denna bestämmelse, som har hämtats från CMR, har gett upphov lill åtskilligdiskussion om hur den skall tolkas. Det har ibland hävdats att den skulleinnebära att förfoganderätten går över lill mottagaren, som därefter skullekunna med-10 1983/84. 1983/84:117 146 dela anvisningar enligt första stycket. Någon sådanförfoganderätt har mottagaren inte enligt de regler som gäller för inrikesjärnvägstrafik. Det har ansetts att mottagaren inte heller bör ges en sådanförfoganderätt. För att undvika missuppfattningar av det slag som nämntshar därför i lagförslaget inte lagits upp någon motsvarighet till dennabestämmelse i vägtransportlagen. En sådan bestämmelse behövs inte, eftersom denbara ger uttryck för det självklara förhållandet att fraktföraren, sedanavsändarens förfoganderätt har upphört genom mottagarens inträde i befordringsavtalet,skall samarbeta med mottagaren i fråga om sättet att slutförabe-fordringsuppdraget. 13 § har rätt till ersättning av avsändaren förkostnader som uppkommer genom att järnvägen följer en anvisning som denne harlämnat enligt 12 § och för skada som har uppkommit på grund av alt anvisningenhar följts. är inte skyldig att följa en anvisning, om detskulle medföra att en sändning delas, störningar uppstår i järnvägsdrifteneller en annan sändnings avsändare eller mottagare orsakas skada. Kan denstation där den begärda åtgärden skulle utföras inte underrättas medan detfortfarande är möjligt att utföra den, får järnvägen lämna anvisningen utanåtgärd'. Om järnvägen anser att den inte kan följa en anvisning,skall järnvägen genast underrätta avsändaren om detta. (49 och 50 §§ JTS) I denna paragraf anges hur avsändarens förfoganderätt fårutövas. Iparagrafens första stycke behandlas järnvägens rätt att kräva ekonomiskgotlgörelse för att den följer en anvisning om förfogande över godset. Såväl ivägtransportlagen som i järnvägstrafikstadgan ges transportören rätt tillersättning i sådana fall. Vad denna rätt omfattar förefaller emellertid intealldeles klart. Enligt vägtransportlagen har fraktföraren rätt till ersättningför "kostnad och skada som uppkommer till följd av anvisningensutförande". I järnvägstrafikstadgan ges järnvägen rätt att "betingasig ersättning för kostnad" som föranleds av anvisningen. Framför alll väglransportlagensavfallning skulle kunna ges den tolkningen att fraktföraren väl kan krävatäckning för sina självkostnader för anvisningens utförande men inte fårtillgodoräkna sig sedvanlig vinst på t.ex. en befordran som utförs på grund aven anvisning. Någon anledning att på detta sätt begränsa järnvägens rätt tillfull betalning för prestationer som har utförts på grund av avsändarensförfogande över godset finns i allmänhet inte. För att förhindra den tolkningsom har nämnts har ersättningsrätten i den förevarande paragrafen knutitstill att järnvägen "följer en anvisning" och inte bara till dekostnader som föranleds av anvisningen. Rätten till ersättning omfattar ocksåskador som uppkommer på grund av att järnvägen följer en anvisning. I järnvägstrafikstadgan föreskrivs uttryckligen, atl järnvägeninte har räll till ersättning för att den har utfört en anvisning, omanvisningen har Prop.1983/84:117 147 föranlettsav förhållande som beror av fel eller försummelse på järnvägens sida.Vägtransportlagen innehåller inte nägon motsvarande föreskrift, men av dessförarbeten framgår atl lagstiftaren inte har avsett att regeln om fraktförarensrätt till ersättning skulle gälla undantagslöst. Det kan också finnas andrafall då transportören inte bör ha rätt till ersättning än då avsändaren tvingaslämna en anvisning för att reda upp en situation som han har försatts i genomvårdslöshet frän transportörens sida. Också när anvisningen inte alls harföranletts av järnvägen, kan det finnas anledning att underkänna järnvägenskrav på ersättning för att utföra anvisningen, t.ex. om anvisningen harförfelat sitt syfle därför att den på grund av järnvägens försummelse inte harföljts i lid. Det lorde inte vara möjligt att i lagtexten fullständigt ange defall då undantag från ersättningsregeln bör gälla. I järnvägstrafiklagen hardärför frågan om undantag lämnats öppen. Det har sålunda överlämnats tillrättstillämpningen att avgöra i vilka fall järnvägen inte skall ha rätt tillersättning enligl det förevarande lagrummet när den följer en anvisning somavsändaren har gett. I paragrafens andra styckeanges vissa omständigheter som medför att järnvägen får vägra att utföra enanvisning. En sådan omständighet är att anvisningens utförande skulle medföraalt en sändning måste delas. Om detta skulle bli följden, kan fraktförarenockså enligt gällande rätt vägra att utföra en anvisning såväl vid bilbefordransom vid järnvägsbefordran.