prop · G703148 · 1983-12-31 00:00:00 — Själv har jag förståelse för atl bestämmelsen i denpraktiska tillämpningen kan medföra problem av det slag somkriminalvårdsstyrelsen har pekat på i sin skrivelse. En tillämpning avbestämmelsen enligt dess ordalydelse leder otvivelaktigt till en inkonsekventordning som inle kan antas stå i överensstämmelse med del syfte som legat tillgrund för beslut. Jag är därför beredd att föreslå att bestämmelsen i 7 §tredje stycket KvaL ändras sä atl del uttryckligen anges all även försök,förberedelse, stämpling och medverkan till grovt narkotikabrott eller grov varusmugghngav narkotika kan ligga till grund för den aktuella särbehandlingen. Prop.1983/84:148 13 Av vad jag har anfört förut framgår attkriminalvårdsnämndens förslag om atl göra bestämmelsen tillämplig även på andraintagna än sådana som dömts för grov narkotikabrottslighet står i strid mot vadriksdagen uttalade i det förta lagstiftningsärendet. Jag anser därför alt det fn. inte finns skäl alt överväga en ändring av 7 § tredje stycket i den riktningsom nämnden har förordat. När del gäller bl. a. våldsbrottslingar beträffandevilka åler-fallsbenägenheten bedöms som påtaglig kan man emellertid i vissafall med tillämpning av andra bestämmelser åstadkomma liknande resultat som viden klassificering under 7 § tredje stycket KvaL, låt vara all en meraindividualiserad bedömning i så fall måste göras. 1 vart fall gäller detta omde lagändringar somjag föreslår i avsnitt 2.2 genomförs. 2.2 Placering i avskildhet Mitt förslag innebär att de särskilda regler om avskildhetoch placering på specialavdelning som f. n. under vissa förutsättningar kantillämpas i fråga om dem som är dömda för grov narkotikabrottslighet utvidgastill atl gälla även andra särskilt återfallsbenägna långtidsdömda. förslag överensstämmer i sak medmitt förslag. Remissinstanserna har i samtliga fall tillstyrktkriminalvårdsstyrelsens förslag eller lämnat det utan erinran. Skäl för mitt förslag: I 20 S KvaL reglerasförutsättningarna för att placera en intagen i avskildhet från andra intagna.Enligt första stycket får sådan placering ske i vissa särskilt angivnasituationer, däribland när det behövs med hänsyn till rikets säkerhet ellerföreliggande fara för den intagnes eller annans liv eller hälsa liksom när detär nödvändigt för all hindra att den intagne påverkar någon annan intagen tillalt allvariigt störa ordningen inom anstalten. Enligt andra stycket får enintagen som är placerad i sluten anstalt enligt 7 § tredje stycket hållasavskild från andra intagna, om det kan befaras alt han planlägger rymning elleratt annan planlägger fritagningsförsök och avskildheten är nödvändig för atlhindra att sådan plan sätts i verket. Enligt 20 a § första stycket får en intagen placeras påspecialavdelning, om det i fall som avses i 20 § andra stycket finns anledninganta alt förhållanden som anges där kommer att bestå . Enligtandra stycket får sådan placering också ske, om det finns särskild anledninganta att det är påkallat för all hindra den intagne frän brottslig verksamhetav allvarligt slag under vistelsen i anstalt. Beslämmelserna i 20 S andra stycket och 20 a § förstastycket tar alltså 1983/84:148 14 efterden senaste ändringen i 7 § tredje stycket sikte enbart på personer som hardömts för grovt narkotikabrott eller grov varusmuggling av narkotika, vilketinnebär en begränsning i förhållande till vad som tidigare gällde. Jag har idel föregående föreslagit all den sistnämnda bestämmelsen utsträckes till attgälla även de s. k. osjälvständiga brotlsformerna. Dess inriktning på narkotikabrotlslingarkommer dock att bestå. Kriminalvårdsstyrelsensframställning innebär atl bestämmelserna i 20 § andra stycket och 20 a § förstastycket skall kunna tillämpas även på andra intagna än narkolikabrottslingar.Del gäller då sådana som dömts för annan brottslighet av allvariig karaktär ochdärigenom visat likgiltighet för annans liv eller hälsa eller särskildhänsynslöshet. Styrelsen framhåller i sin skrivelse att det bland dessa intagnafinns ett fåtal personer som mer eller mindre systematiskt planerar atl medutnyttjande av snart sagt vilka medel som helst rymma eller begå nya allvarligabrott. 1 sådana fall framstår enligt styrelsen avskildhet eller placering påspecialavdelning som den enda möjligheten att effektivt hindra att planernasätts i verket och att alltså upprätthålla berättigade krav pä samhällsskydd.De rekvisit för avskildhet och placering på specialavdelning som är angivna i20 § första stycket och 20 a § andra stycket är enligt styrelsens mening intetillämpliga i alla de fall där sådana åtgärder bedöms nödvändiga på grund av enuttalad risk för rymning eller fritagning. 1likhet med remissinstanserna anser jag att har fog försin begäran om lagändring i aktuellt hänseende. Jag finner det sålundanaturligt alt man från styrelsens sida ställer krav pä regler som medger altsädana intagna beträffande vilka lagföringen avser våldsbrott eller annanfarlig brottslighet och rymnings- och återfallsrisken är påtaglig kan behandlaspå elt sätt som är ägnat att tillgodose säkerhetsintressena. En ändring av 20 §andra stycket i den riktning som har föreslagit synesvara det mest ändamålsenliga sättet att komma till rätta med detta problem. Jagföreslär mot bakgrund av det anförda att tillämpningsområdet för bestämmelsen i20 § andra stycket utvidgas. Liksom f. n. bör en förutsättning förbestämmelsens tillämpning vara alt det kan befaras atl den intagne planläggerrymning eller att annan planlägger fritagningsförsök och atl avskildheten ärnödvändig för atl man skall kunna hindra att en sådan plan sätts i verket. Ärdenna förutsättning uppfylld bör bestämmelsen kunna tillämpas inte bara belräffandeintagna som avses i 7 § tredje stycket ulan också i fräga om andra som medhänsyn till sin brottslighet eller annars kan befaras vara särskilt benägna attfortsätta brottslig verksamhet av allvarlig karaktär. vill jagemellertid betona atl bestämmelsen i sin helhet har karaktär av undantagsregel.Nägon utvidgning av tillämpningen i förhållande till vad som gällde före den Ioktober 1982 är inte avsedd. Tillföljd av den hänvisning till det aktuella stycket som finns intagen i 20 a §första stycket får den nu förordade lagändringen konsekvenser även förtillämpningen av den paragrafen. 1983/84:148 15 2.3 Inräknande i verkställighetstiden av viss vistelseutanför anstalt Mitt förslag innebär att det införs en ultryckUg regel omatt den tid som en intagen vistas utanför k. frigång eller förföreningsverksamhet eller annan liknande verksamhet skall räknas in i verkställigheistidenom inte särskilda skäl talar mot det. förslag överensstämmer med mittförslag. Remissinstanserna har i samtliga fall tillstyrktkriminalvårdsstyrelsens förslag eller lämnat det utan erinran. Skäl för mitt förslag; Bestämmelser om hur strafftidenskall beräknas för den som las in på avtjäna fängelsestrafffinns i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m. m. Den självklarahuvudregeln är alt den lid som den dömde är intagen i anstalt också utgör strafftid. En inlagen kan emellertid i vissa fall få tillstånd allvistas utanför anstalten. Bestämmelser om sådan vistelse finns bl.a. i 32, 33och 34 §§ KvaL. Dessa regler avser kortlids- och frigivningspermission ochsådan placering utom anstalt som tar sikte på särskilda åtgärder som är ägnade atlunderiätta den intagnes anpassning i samhället. Enligt en särskild föreskrift i35 § skall tid för vistelse utanför anstalt enligt nu angivna bestämmelserräknas in i verkställigheistiden, om inte särskilda skäl talar däremot. Regler om vistelse utanför anstalt finns även på andrahåll i KvaL. Sålunda skall enligt 37 och 38 §§ en intagen som behöver lakar-eller sjukhusvård som inte kan beredas i anstalten föras till läkare ellersjukhus utanför anstalten. Även den lid som den intagne för sådant ändamålvistas utanför anstalten skall normalt enligt 39 § räknas in iverkställighetstiden. För det fall att en intagen skall inställas infördomstol, övervakningsnämnd eller annan myndighet finns regler i 43 §, som bl.a. innebär alt den lid som han därvid vistas utanför anstalt skall anses somverkställighetstid. I några fall saknas emellertid uttryckliga bestämmelser omhur man från strafftidssynpunkt skall se på en intagens tillåtna vistelseutanför anstalt. Det gäller dels vid frigång enligt 11 § KvaL, där delföreskrivs att den som är inlagen i lokalanstall kan medges att under arbetstidulföra arbete eller delta i undervisning, utbildning eller annan särskiltanordnad verksamhet utom anstalt, dels vid sådan vistelse utom anstalt somavses i 14 § andra stycket enligt vilket en inlagen, om det lämpligen kan skebör beredas tillfälle att utom anstalten på fritid delta i sådanföreningsverksamhet eller annan liknande verksamhet som är ägnad att underlättaanpassningen i samhället. 1 praktiken har man, enligt vad som framgår avkriminalvårdsstyrelsens skrivelse, tillämpat den ordningen all tid förvistelse utanför anstalt enligt de nu berörda bestämmelserna i princip alltidräknas in i verkställigheistiden. Prop.1983/84:148 16 står det emellertid klart att frånvaron avuttryckliga bestämmelser här kan skapa problem och leda till icke avseddakonsekvenser. Styrelsen har i sin skrivelse pekat på att den anser sig nödsakadatt räkna in tiden för frigång i verkställighetsliden även när den intagnebegått brott under sin vistelse utanför anstalten. Undantag görs bara i defall, då del kan konstateras att elt avbrott i verkställigheten har ägt rum - t.ex.genom att den intagne har uteblivit frän sitt arbete och inte återvänt tillanstalten. När det gäller exempelvis korllidspermission enligt 32 § har praxisutvecklats därhän atl en intage;. som under permissionen begår brott eller görsig skyldig till annan allvariig misskötsamhet inte får räkna sigpermissionstiden till godo som verkställighelsiid. Misskötsamhet av det slagetanses med andra ord innefatta sädana särskilda skäl som enligt 35 § talar emotatt tiden utanför anstalten räknas in i verkställigheistiden. Det får anses otillfredsställande att bristen påuttryckliga regler har lett till att frigång även vid allvarlig misskötsamheträknas som strafftid. Samma slag av problem gör sig gällande när en intagenenligt 14 § andra stycket vistas utanför anstalten. Jag delarkriminalvårdsstyrelsens och remissinstansernas uppfattning alt denna ordningler sig inkonsekvent. Det finns alltså enligt min mening inle några bärandeskäl till att en intagen som vistas utanför anstalt med stöd av nu aktuellabestämmelser även vid brottslighet eller annan allvarlig misskötsamhet skall fåräkna sig till godo. Jag föreslår därför att det uttryckligen angesall även vistelse utanför anstalt enligt 11 § och 14 § andra stycket skallräknas in i verkställigheten, om ej särskilda skäl talar däremot. Det förefaller mig också lämpligt att i det sammanhangetgöra den justeringen att hithörande bestämmelser - som återfinns i 35 och39 §S -samlas i en och samma paragraf. Reglerna i 35 § bör då kunna föras övertill 39 § som 35 § upphävs. 2.4 Undantag i vissa fall från rätten till ersättning Mitt förslag innebär att intagna som uppbär pension inteskall ha rätt all även få ersättning från kriminalvården med mindre än atl dedeltar i arbete eller annan av anstalten anordnad verksamhet. förslag överensstämmer med mittförslag. Remissinstanserna har i samtliga fall lillstyrktkriminalvårdsstyrelsens förslag eller lämnat det utan erinran. Skäl för mitt förslag: Enligt 44 § KvaL gäller bl.a. atlen intagen skall erhålla ersättning från kriminalvården för arbete som han harutfört, om detta inte skett för egen räkning eller åt en arbetsgivare utanföranstalten. Ersättning utgår även när en inlagen, enligt vad som har bestämlsom honom, deltar i undervisning, utbildning eller annan särskild anordnadverksamhet eller bedriver enskilda studier. Kan arbete eller annan verksamhetsom berättigar till ersättning inte beredas den intagne eller är han oförmögentill sådan verksamhet, skall ersättning ändå utgå. Vad gäller intagna som uppbär ålders- eller förtidspensionunder anslaltstiden har tolkat de angivnabestämmelserna så att dessa intagna är berättigade till ersättning frånkriminalvården bara i den män de arbetar eller deltar i annan molsvarandeverksamhet. Enligt denna tolkning, som också har kommit till uttryck istyrelsens verkställighetsföreskrifter, skulle en sådan inlagen alltså inle fåersättning frän kriminalvården, om arbete eller annan verksamhet inte kanberedas honom och inte heller vid sjukdom. Ersättning utgår sålunda inle inågot fall till pensionerad inlagen som avstår från att arbeta eller delta iannan verksamhet. Denna tolkning har emellertid underkänts i rättspraxis. Styrelsens förslag går ut på att lagtexten bör ändras tillöverensstämmelse med verkställighetsföreskrifterna. Enligt styrelsen bordetmed andra ord av 44 § KvaL klart framgå att pensionärer skall fä ersättningfrån kriminalvården bara om de deltar i arbete eller annan av anstalten anordnadverksamhet. Liksom remissinstanserna instämmer jag i styrelsensuppfattning atl det inte kan anses rimligt att en intagen som uppbär pensioneller sjukbidrag dessutom skall ha ersättning från kriminalvärden, när han intedeltar i sådan verksamhet som anordnas av anstalten. Som påpekats vid remissbehandlingenkan detta upplevas som orättvist inle minst av andra intagna, och uppenbarligenhar en sådan konsekvens av reglerna inte varit avsedd. Jag är mot den bakgundenberedd att föreslå den ändring i 44 § som har begärt.Lämpligen bör den utformas så. all ersättning vid arbetslöshet, sjukdom eller molsvarandeinte skall utgå i den mån den intagne erhåller ålders- eller förtidspensionenligt lagen (1962: 381) om allmän försäkring. Detla gäller naturligtvis även belräffandeen intagen som uppbär sjukbidrag enligt samma lag. Av denna avfattning avsesframgå atl den som t. ex. erhåller halv förtidspension kan erhålla en imotsvarande mån reducerad ersättning från kriminalvården. 2.5 Förutsättningar för disciplinär bestraffning i vissafall Mitt förslag innebär att disciplinär bestraffning fåråläggas, om en intagen bryter mot anbefalld ordning eller meddelade anvisningaräven när han står under tillsyn av annan kriminalvårdstjänsleman än anstaltspersonal. förslag överslämmer med mittförslag. 2 1983/84. Prop.1983/84:148 18 Remissinstanserna har i samtliga fall tillstyrktkriminalvårdsstyrelsens förslag eller lämnat det ulan erinran. Skäl för mitt förslag: Av 47 § KvaL följer att utrymmetför disciplinära bestraffningar i princip är begränsat till situationer där detmed hänsyn till ordningen och säkerheten på anstalten är nödvändigt attinskrida med särskilda disciplinmedel mot den felande. Så är regelmässigtfallet, när den intagne befinner sig på anstalten, varmed då förstås inle baradet inhägnade anstaltsområdet utan även l.ex. sådana fritidsområden utanför anstaltensom regelmässigt utnyttjas av de intagna. Förutsättningen är bl.a. att denintagne bryter mot anbefalld ordning eller meddelade anvisningar. Enligt 47 §kan disciplinära åtgärder komma i fråga också när en intagen vistas utanföranstalt och står under tillsyn av anslaltspersonal. har i skrivelsen framhållit att densistnämnda regeln har skapat vissa problem i den praktiska tillämpningen.Därvid åsyftas de situationer som föreligger, när en intagen under permissioneller annan vistelse utanför anstalten beledsagas av en frivårdstjänstemaneller personal frän häkte eller när personal från häkte ombesörjer bevakningvid permission eller transport. Sålunda är del enligt styrelsen oftatillfälligheter - närmast den aktuella personalsituationen - som avgör om enbevakad permission eller en transport sker under medverkan av anstaltspersonaleller av annan kriminalvårdspersonal. Vidare förekommer det i viss utsträckningsom elt led i frivärdens medverkan i frigivningsförberedelserna all beledsagadepermissioner sker under medverkan av fri vårdspersonal. Enligt styrelsen bör samma regler gälla i fråga omdisciplinär bestraffning oavsett vilken kriminalvårdspersonal som ombesöriertillsynen av en intagen som vistas utanför anstalten. Disciplinär bestraffningbör enligt styrelsens mening kunna åläggas en inlagen som gör sig skyldig till indisci-plinärtbeteende under vistelse utom anstalt även om han i samband med sådan vistelsetillfälligt vistas i häkte. Laglig grund för sådan bestraffning saknas f. n.enligt styrelsens uppfattning. Jag delar, i likhet med remissinstanserna, styrelsensuppfattning även i denna del. En ordning som innebär alt en intagen ulanmöjligheter till disciplinärt ingripande från kriminalvårdens sida kan misskötasig under vistelse utanför anstalten enbart därför att det händelsevis är annankriminalvårdspersonal än den från anstalten som har tillsyn över honomframstår som irrationell. Även från de intagnas synpunkt måste en sådan ordningte sig orättvis. Jag delar också uppfattningen att en inlagen bör varaunderkastad samma disciplinära regelsystem även om han under sin vistelseutanför anstalten tillfälligt uppehåller sig i häkte. Om 47 § utformas så att den alllid gäller då en intageninom anstalten eller utom denna under tillsyn av personal inom kriminalvårdenbryter mot ordningsregler eller meddelade anvisningar, uppnås det avkriminalvårdsstyrelsen avsedda resultatet. Jag förordar en sådan justering avlagrummet. 3 Kriminalvårdens ansvar vid matstrejk m. m. Mitt förslag innebär att ledningen för en kriminalvärdsanstalteller ett allmänt häkte skall ombesörja all en intagen eller häktad som vägraratt inta föda eller vätska på ell tidigt stadium ställs under uppsikt av läkare.Del får sedan ankomma på denne att avgöra om och i så fall när medicinskaåtgärder skall vidtas för alt hindra alt vederbörande tar skada av sin mat-eller vätskestrejk. För att klargöra kriminalvårdens skyldigheter föreslås att37 § KvaL och 4 § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. förtydligas. Det konstateras också atl ingrepp som innebär all nägonvid överhängande fara för liv tvångsvis tillförs näring eller vätska i och försig måste anses tillåtna enligt svensk rält men att de läkaretiska aspekter somkan göra sig gällande i sammanhanget kan vara föremål för skilda bedömningar. Allmänna häktets skrivelse innehåller inte någotpreciserat förslag till lösning av del aktuella problemet. Där begärs bara attklara regler skall meddelas när det gäller kriminalvårdsmyndigheternashandlande i de situationer som här avses. Remissinstanserna har i flertalet fall instämt i atl kriminalvärdsmyndighe-ternasskyldigheter när det gäller intagna som matstrejkar bör förtydligas. Enighetråder också om atl ansvaret för den direkta vården av den som malvägrar börankomma på läkare. En remissinstans, JO, ställer sig avvisande till tanken påen reglering av dessa frågor. De läkaretiska aspekterna tas upp särskilt avSvenska läkaresällskapet. Skäl för mitt förslag: Då och då inträffar det atl personer som är intagna ihäkten eller krimi-nalvårdsanslalter vägrar att inta föda och stundom även vätska.1 regel vill den intagne med denna åtgärd demonstrera silt missnöje och påverkaberörda myndigheter att ändra hans förhållanden i ett eller annat avseende. Hankan exempelvis vara missnöjd med sin dom eller ett beslut om häktning, medanstaltsplaceringen eller med något annat beslut som har fattats belräffandehonom. I en del fall kan matstrejken syfta till att påverka den allmännaopinionen i nägon särskild fråga. Som ell exempel på en aktion av detta slagkan nämnas det fallet att en intagen som har dömts för lydnadsbrott vill skapadebatt kring frågan om rätten att vägra värnplikt och av det skälet matvägrarunder strafftiden. 1983/84:148 20 Händelserav detta slag får ses mot bakgrund av att den som är intagen i anstalt ellerhäkte har myckel begränsade möjligheter atl påverka sin situation. Från hansutgångspunkt kan därför en mat- eller vätskeslrejk te sig som en av de fåmöjligheter som finns all sälta kraft bakom protesterna. är ju enaktion av detta slag en särpräglad företeelse pä del sättet att den strejkandeanvänder sin egen hälsa och yttersl sitt eget liv som påtryckningsmedel för allpåverka myndigheterna i avsedd riktning. Det är mot denna bakgrund inteförvånande alt uppfattningarna om hur man från det allmännas sida skall ställasig till sådana aktioner har varierat både i vårt land och internationellt. Åena sidan kan man ju inte gärna falla undan för påtryckningar av aktuellt slag.Men å andra sidan ter det sig åtminstone i vårt land för de flesta omöjligt attacceptera atl en omhändertagen person som befinner sig i en trängd men ändåövergående situation berövar sig livet eller ådrar sig obotliga skador därför atlhan för sin egen del har svårt att finna sig i det samhällsingripande som harskett. Erfarenhetenvisar att intagna och häktade som inleder mat- eller vätskestrejk i detalldeles övervägande antalet fall avbryter denna efter ganska . Detsker dä i allmänhel efter det alt anslaltspersonalen, läkare eller anhöriga hardiskuterat igenom situationen med den intagne. Men även om strejkerna alltsåför det mesta blir ganska kortvariga, ger de ändå upphov till betydande problempå anstalterna. Till en del beror detla på att del är omdiskuterat hur manskall förhålla sig från anstalternas sida när situationer av det här slagetuppkommer. Osäkerhet har ibland visat sig råda bl.a. om vilka åtgärder somskall vidtas och huruvida anslaltspersonalen kan göras ansvarig om den matvägrandetar skada eller t.o.m. avlider till följd av strejken. Del är problem av dethär slaget som tas upp i allmänna häktets skrivelse, som även innehåller enbegäran om alt lagstiftningen skall kompletteras med klara handlingsregler ochansvarsbestämmelser för dessa fall. Generelltsett innebär nuvarande ordning atl den som berövas sin frihet för all tvångsvisplaceras på en institution inte skall behöva riskera alt hans hälsa försämrasunder den tid som omhändertagandet pågår. För kriminalvårdens del framgårdenna i och för sig självklara princip av bestämmelserna i 37 § KvaL. Enligtvad som anges där skall en intagen vid sjukdom vårdas enligt de anvisningar somges av läkare, och han får också, om det behövs, föras till sjukhus för nödvändigvård. En motsvarande bestämmelse finns i 4 § lagen (1976:371) om behandlingenav häktade och anhållna m.fl. (häkteslagen). Ävenom man alltså ur de angivna bestämmelserna kan utläsa att kriminalvärden haransvar för de omhändertagnas hälsa, kan det diskuteras i vad män beslämmelsernager alldeles klara riktlinjer för hur man skall agera när någon inleder en mat-eller vätskestrejk. Prop.1983/84:148 21 av den som är psykiskt frisk är ju inte någon sjukdom ivart fall inle under den inledande fasen. Det innebär all de angivnalagrummen inte är direkt lillämpliga i dessa fall. Självfallethar man emellertid i allmänhet från kriminalvårdens sida ombesörjt att matvägrareundersökts av läkare, om aktionen inte upphört på ell tidigt stadium. Syftethar varit att kontrollera den intagnes allmänna hälsotillstånd och atl utrönaom han är psykiskt frisk eller eventuellt lider av sådan sjukdom eller annanabnormitet som kan föranleda vård enligt lagen (1966:293) om beredande avsluten psykiatrisk värd i vissa fall (LSPV). Även om han vid undersökningenbedöms vara frisk, försöker man naturiiglvis sörja för alt han får stå underkontinuerlig läkaruppsikt så länge mat- eller vätskestrejken pågår. Får näring eller vätska tillföras tvångsvis? En särskild fråga som har varit mycket omdiskuterad gällermöjligheterna att tillföra en person näring eller vätska mol hans vilja. I fräga omde rättsliga förutsättningarna för en sådan åtgärd bör först uppmärksammasbestämmelserna i 2 kap. 6 § regeringsformen (RF). Enligt vad som anges där ärvarje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot påtvingat kroppsligtingrepp. Att tillföra någon näring eller vätska mot hans vilja är otvivelaktigtelt sådant ingrepp som avses i denna grundlagsbestämmelse. Delta gäller varesig tillförseln sker via matsmältningsorganen eller intravenöst. Förbudet i regeringsformen mol påtvingade kroppsligaingrepp är emellertid inle absolut.