prop · G703111 · 1983-12-31 00:00:00 — I den praktiska tillämpningen leder denna prövning ytterstsällan till att förmannen finner att ett omhändertagande skallupphöra eller att det inte varit befogat. Utredningen har för sin del inteträffat på något enda omhändertagande där det av dokumentationen framgår att såvarit fallet. Som regel föreligger det ingen som helst tvekan om del motiveradei att någon omhändertagits enligt LOB eller i att ett sådant omhändenagandefått bestå. Eftersom polisen har begränsade resurser och mänga angelägnauppgifter görs omhändertaganden företrädesvis i situationer dar lagensminimikrav är mer än väl uppfyllda. Härtill kommer atl omhändenagna personer,som år jämförelsevis måttligt berusade och håller sig nacorlunda lugna,relativt ofta överlämnas till vård eller körs hem. Detta medför normalt allnågon förmansprövning inte kommer till stånd i dessa fall. som annars naturligentillhör just den kategori där förmannen kunde förväntas finna altomhändertagandet skulle upphöra elieratt det inte varit befogat. Enligt utredningen hör beaktas att det inte är lätt förförmannen att göra gällande att han i efterhand bättre än de omhändenagandepolismännen kan bedöma den aktuella situafionen ute på fältet och den omhändenagnes13 1983/84. Prop.1983/84:111 194 uppträdande därefter fram till dess han blivit införd påstationen. Förmannen får också räkna med all ett negativt besked kan verkaåterhållande på de omhändertagande polismännens vilja att ingripa ifortsättningen. Förmannen kan inte heller bortse från negativa reaktioner frånallmänhetens sida om det uppmärksammas atl den omhändertagne blivitfrigiven. Av förarbetena och föreskrifterna för tillämpningen av LOBframgår inte klart om prövningen skall avse förhållandena vid självaingripandet eller förhållandena vid prövningstillfället, dvs. om det skall avsegrunden för omhändertagandel eller grunden för kvarhållandet. Enligt utredningens mening har förmansprövningen ipraktiken visat sig ha ett begränsat värde från rättssäkerhetssynpunkt.Utredningen föreslår att prövningen inskränks att omfatta en prövning av fråganhuruvida en person som införts till en polisstation skall hållas kvar där medstöd av LOB. Prövningen bör ske med hänsyn till förutsättningarna förfrigivande. Någon formell prövning om omhändertagandet "varit befogat medhänsyn till de krav som lagen ställer upp" bör alltså inle ske. Inteheller bör prövningen innefatta om LOB skall anses ha utgjort grund för detprimära beslutet om ingripande ute på fältet. En annan sak är att förmannen haranledning att bl. a. beakta vad som föranlett omhändertagandet och vad somdärefter passerat för att rätt kunna bedöma om den omhändertagne skall hållaskvar hos polisen och med vilket lagstöd del i så fall skall ske. Denna ordning innebär enligt utredningen att förmansprövningenblir mer renodlad och får en klar inriktning och avgränsning. Denöverensstämmer också med vad utredningen föreslagit beträffande sådanaomhändertaganden som görs med slöd av LTO. Förslaget hindrar självfalletinte all förmannen lämnar de omhändertagande polismännen synpunkter på derasrubricering av ingripandet om han skulle finna del motiverat. Tvärtom är detangeläget att han gör det - det ingår ju i hans skyldigheter som förman - menhans ställningstagande härvidlag kommer i fortsättningen inte att få någonsjälvständig belydelse från formell synpunkt. Föreskriften i 7 § LOB omförhör av den omhändertagne tarsikte på förhör genom polisens försorg. Den reglerar sålunda inte kontaktenmellan den omhändertagne och läkare eller annan till vilken den omhändertagneöverlämnats för vård. Det säger sig emellertid självt att samtal som påminnerom polisens förhör men i allmänhet är mer ingående praktiskt taget alltidförekommer efter ett sådant överlämnande. Ett förhör genom polisens försorg är i allmänhet mycketsummariskt. Det gäller inle något brottsligt förfarande, och det kan på grundav den omhändertagnes tillstånd praktiskt taget aldrig som vid omhändertagandeenligt LTO hållas före förmansprövningen och tjäna till ledning vid denna prövning.Detta behövs oftast inte heller. Enligt utredningens mening är det uppenbartatt bestämmelser om förhör har varit av begränsat värde. Föreskrifterna att förhöret i första hand bör avseomständigheterna vid omhändertagandet torde i praktiken primärt ha uppfattalsha till ändamål att främja dokumentationen kring omhändertagandet. Att dennadokumentation blir fyllig och korrekt är angeläget såväl för polisen som förden omhändertagne. Det är av särskild betydelse för den händelse omhändertagandeti efterhand skulle ifrågasättas, t. ex. genom en JO-anmälan eller enskadeståndstalan eller något liknande. Prop.1983/84:111 195 Enligt utredningen kan det vara lämpligt att denomhändertagne alltid medan händelseförloppet är aktuellt bereds tillfälleatt yttra sig över omhändertagandet. Skulle han ha någon invändning mot det,skall han lämpligen utfrågas närmare om de faktiska omständigheterna sådana hanuppfattat dem. I sådana fall kan del självfallet ibland finnas anledning attlåta de omhändertagande polismännen komplettera den redogörelse för detinträffade som de antecknat på omhändertagandebladet. Självfallet bör en sådankomplettering göras ulan onödig omgång medan polismännen fortfarande har händdseförioppetaktuellt och om möjligt så att den omhändertagne kan få del av den. samtal med den omhändertagne av nu angivet slag skulleinle vara avsett atl ha den karaktär av stödsamtal som ibland förekommer på bl.a. tillnyktringsenheterna. Det skulle äga rum före frigivandet men inte behövaske "". Vid samtalet kunde också muntliga råd ochupplysningar lämnas. Den omhändertagne kunde också tillfrågas om han önskarkontakt med andra myndigheter eller organ och om han motsätter sig attmeddelande om omhändertagandet lämnas myndigheterna inom . Enligt utredningens mening bör ett samtal av nu skisseratslag ersatta bl. a. det nuvarande förhöret. Ett sådant samtal bör alltid kommatill stånd och innehållet och tidpunkten för del bör dokumenteras. Undantag härifrånbör dock kunna förekomma då den omhändertagne överlämnas till vårdeller liknande, varvid dock anledningen till att samtalet underlåtits hörantecknas på omhänderlagandebladei. Samråd med andra myndigheter förekommer företrädesvis på orteidär det finns en utbyggd socialjourverksamhet. Det torde emellertid även pasådana orter vara tämligen ovanligt att bestämmelsen tillämpas. På sin höjd lordedet röra sig om enstaka fall eller en kontakt som snarare är av underrättdse-änav samrådskaraktär. Det sistnämnda gäller främst da företrädare för socialaorgan finns tillgängliga i anslutning till polisens lokaler. En säker bedömningav förhållandena försvåras emellertid bl. a. av att föreskrifteromdokumentation av samråd enligt 7 § LOB saknas. En tillämpning av bestämmelsen om samråd är i praktikenoftast inte aktuell då en omhändertagen överlämnas till vård vid en vårdinrättnineav något slag. Erforderlig kontakt mellan polisen och perscmalen vid vårdinrättningenär nämligen inte av den samrådskaraktär som åsyftas i 7 § andra stycket LOB.Tillämpningen av bestämmelsen är inte heller aktuell vid överlämnande till vårdgenom anhörigs försorg. Del får nämligen forutsättas att sådant överlämnandeinte görs i situationer där samråd med andra samhällsorgan anses påkallat. Enligt utredningens mening bör polisen också i fortsättningenvid behov förmedla kontakt mellan den omhändertagne och myndigheter inomsocialtjänsten och motsvarande. Det kan visserligen sågas att den nu gällandebestämmelsen haft begränsad praktisk betydelse. Delta beror emellertid bl. a.på att resurser saknas på vårdsidan och kanske också hos polisen ochinte på att det inle skulle finnas något behov. En ny bestämmelse bör inteinriktas enbart på sådana situationer då behovet av hjälp eller värd är"trängande". Enligt utredningen bör. som anfördes under fcirarbetenatill LOB, beaktas att kontakter med olika samliällsoriäan kan \ara värdefulla Prop.1983/84:111 196 också om den omhändertagnes situation inte är akut. Ilinje med grundtankarna bakom socialtjänstreformen skall gälla alt denomhändertagne själv önskar en sådan kontakt. När det gäller omhändertagandetider och frigivandet tyderutredningens undersökningar på att maximitiden inte sällanöverskrids. Icke obetydliga skillnader föreligger mellan olika polisdistriktnär det gäller tillämpningen av frigivandebestämmdserna. Utredningen har integjort någon systematisk analys av anledningen till dessa skillnader. På dennasom på andra punkter är det naturiiglvis önskvärt att tillämpningen av lagen sålångt del går är enhetlig i hela riket. En utvidgad och förbättrad centraluppföljning och redovisning av den praktiska tillämpningen, bl. a. i form avviss fortlöpande statistik, skulle enligt utredningens mening kunna bidra större enhetlighet. Genom bestämmelserna om frigivande anges gränserna för frihetsberövandet.Från allmän synpunkt är det naturligtvis angeläget att sådana bestämmelser ärklara och tydliga. De vårdintressen som i dessa sammanhang måste beaktas börenligt utredningen inte få leda till att oklarhet uppkommer rörande denrättsliga grunden för kvarhållandet av den omhändertagne. Utredningen har motbakgrunden härav försökt att renodla bestämmelserna om frigivande utan att defördelar från värdsynpunkt som innefattas i den nuvarande regleringen gårförlorade. När det gäller förstörandet av alkohol m. m. som påträffashos den omhändertagne äger enligt utredningens mening de skål som motiveradetillkomsten av reglerna härom fortfarande giltighet. Tolkningen av gällanderegler och deras praktiska tillämpning har, såvitt utredningen kunnat finna, inlemedfört några särskilda problem. Någon ändring i sak i förhållande till vad somnu tillämpas bör därför inte göras. När det gäller den lagtekniska utformningen avbestämmelserna anser utredningen emellertid att vissa korrigeringar bör göras,främst i syfte att anpassa bestämmelsernas ordalydelse till rådande praxis. Detbör således i lagtexten tydligt markeras alt ifrågavarande egendom får fråntasden omhändertagne redan på platsen för omhåndenagandet. Termen fråntagande börvidare reser\'eras för detta faktiska förfarande. Det bör också tydligt angesatt förmannens prövning inte avser detta förfarande utan frågan om egendomenskall återlämnas eller inte. Utredningen har enligt direktiven särskilt haft attöverväga de svårigheter som hänger samman med identifieringen av dem somomhändertas enligt LOB. Frågor härom har nära samband med bestämmelserna om rapporteringoch registrering av omhändertaganden enligt LOB, eftersom syftet med enidentifiering bl. a. är atl möjliggöra en sådan rapportering och registrering. Vid tillkomsten av LOB betonades att målsättningen börvara att skapa en helt ny ordning för samhällets åtgärder beträffande den sompåträffats berusad på allmän plats (se bl. a. JuU 1975/76:37 s. 20).Straffbestämmelser ansågs i sig inte ägnade att motverka alkoholmissbruk elleratt hindra berusade personer från att uppträda på allmänna platser. Vidbehandlingen av de akut berusade skulle vårdsynpunkterna stå i förgrunden.Samtidigt har samhållet genom antagandet av socialtjänstreformen accepterat denutgångspunkten för samhällets sociala insatser att den enskildes inflytande 1983/84:111 197 skall förstärkas och den personliga integriteten skyddas.Socialtjänstens insatser skall utformas och genomföras tillsammans med denenskilde (se bl. a. SoU 1979/80:44 s. 18). Enligt LTO/är det angeläget altbestämmelser om omhändertaganden av akut berusade så långt del är möjligtanknyter till de principer som lagts fast för . Omhändertagandetbör således inte onödigtvis förknippas med åtgärder som uppfattas som repressivaoch som skapar misstro och motvilja hos den omhändertagne. En sådan åtgärd är anteckningen i körkortsregistret. Enordning med de konsekvenser som en sådan anteckning kan få för den enskilde, ärföga förenlig med de grundläggande tankarna bakom socialtjänstlagstiftningen.Den uppfattas inte som rättvis eftersom olika omständigheter spelar in när delgäller om ett omhändertagande över huvud taget kommer till stånd. De verkningaranteckningen får i körkortshänseende kan drabba olika omhändertagna mycketolika beroende på körkortsinnehav och yrkesarbete m. m. Som särskiltotillfredsställande har det uppfattats att den som genom förslagenhet eller pågrund av tillfälligheternas spel lyckas dölja sin identitet kan undkomma dessaverkningar av omhändertagandet. En ytterligare omständighet som enligtutredningen måste beaktas är den integritetskränkning som trots allt alltidäger rum, när någon förs in i ett register, i synnerhet om det är databaserat.En begränsning i registreringen bör därför redan av detta skäl alltideftersträvas. Enligt utredningen torde det kunna gå atl genomkompletterande bestämmelser i i viss mån underlätta för polisen attidentifiera den omhändertagne. Åtgärder av det slaget inverkar dock alltidnegativt på de vårdinriktade insatser som skall vara målet för omhändertagandet.De bör därför inte vidtas om inte starka skäl talar för dem. Härtill kommer attidentifiering alltjämt inte skulle komma till stånd i många fall och atttvångsvis identifiering som framgår av det föregående inte är ett realistisktalternativ. Någon i lag eller förordning föreskriven skyldighet attalltid göra anmälan till myndigheter inom om ett omhändertagandeföreligger numera inte. Det material som utredningen tagit fram visar enligtutredningens mening att trafiksäkerhetsskälen inte kan anses vara av sådanstyrka att de ger anledning att acceptera de negativa effekter somrapporteringen och registreringen har från rättvisesynpunkt och från vård- och integritetssvn-punkter.Utredningen föreslår därför alt rapporteringen och registreringen slopas. Om såsker behöver regler inte införas om förbättrade möjligheter till identifierine. 14 1983/84. 1983/84:111 198 Bilaga 3 Lagförslag i betänkandet (SOU 1982:63) Poiislag i" Förslag tillP 01 i s 1 a g Härigenom föreskrivs följande. Som ett led i samhällets verksamhet för att främja rättvisa ochtrygghet skall polisens arbete syfta till att upprätthålla allmän ordning och säkerhet, att trygga lagarnas efterlevnad samt att i övrigt tillförsäkra allmänheten skydd och annan hjälp. i sens uppgi fter Till polisens uppgifter hör att 1. förebygga brott och andra störningar av den allmänna ordningen eller säkerheten, 2. övervaka den allmänna ordningen och säkerheten, hindra störningar därav samt ingripa när de har inträffat, 3. bedriva spaning och utredning med anledning av brott som hör under allmänt åtal, 4. biträda allmänheten med skydd, upplysningar och annan hjälp, när sådant bistånd lämpligen kan lämnas av polisen, 5. fullgöra den verksamhet som ankommer på polisen enligt särskilda bestämmelser. Samverkan med andra myndigheter och organ Polisen skall samarbeta med åklagarmyndigheter och andra organ vilkas verksamhet berör polisverksamheten. Särskilt åligger det polisen att fortlöpande samarbeta med myndigheterna inom och underrätta dessa om förhållanden som bör föranleda någon åtgärd av dem. Andra samhällsorgan skall ge polisen stöd i dess arbete. Prop.1983/84:111 199 Länen är indelade i polisdistrikt. I varje polisdistrikt finns en polismyndighet som har till uppgift att svara för polisverksamheten inom distriktet. Regeringen eller myndighet som regeringen utser bestämmer i vad mån en polismyndighet skall bedriva verksamhet utanför sitt distrikt. Polismännen är tjänstemän hos polismyndigheterna, i den mån annat inte föreskrivs av regeringen. Regeringen bestämmer vad som avses med polisman. För ledningen av polismyndigheten finns en polisstyrelse. Polisstyrelsen består av polismyndighetens chef (polischefen) och det antal valda ledamöter, lägst sex och högst tio, som bestämmer. Polisstyrelsens ledamöter utom polischefen skall väljas av kommunfullmäktige, om polisdistriktet omfattar endast en kommun, och annars av . Om det ipolisdistriktet finns en kommun som inte ingår i landstingskommunen, skall valet förrättas av och kommunfullmäktige med den fördelning mellan dem som bestämmer efter befolkningstalen. För devalda ledamöterna skall lika många suppleanter väljas. De ledamöter som utses genom val bör väljas så att erfarenhet blir företrädd bland dem. Vid valet börvidare beaktas att de olika delarna av polisdistriktet och om möjligt alla kommuner i distriktet blir representerade. Regeringen kan bestämma att även företrädare för personalen vid polismyndigheten skall ingå i polisstyrelsen. är länets högsta polisorgan. Den ansvarar i denna egenskap för polisverksamheten 1 länet och utövartillsyn över denna verksamhet. I den mån särskilda föreskrifter inte har meddelats av regeringen ankommer det på att bestämma i vilken utsträckning polispersonal skall ställas till förfogande för verksamhet som bedrivs gemensamt för flera polisdistrikt samt attmeddela direktiv för sådan verksamhet. Vid behov får meddela direktiv även för annan polisverksamhet inom länet. 1983/84:111 200 får besluta om polisförstärkning från ett polisdistrikt till ett annat inom länet eller till annat län samt begära förstärkning från annat län. Den får också helt eller delvis ta över ledningen av polispersonalen i länet när särskilda förhållanden föranleder det eller kravet på en enhetlig ledning inom länet annars är särskilt framträdande. När leder polisverksamhet, skall vad som i lag eller annan författning föreskrivs om polismyndighet i tillämpliga delar även gälla . är central förvaltningsmyndighet för polisväsendet och har i denna egenskap tillsyn över po lisväsendet. Styrelsen verkar genom, alImänna råd för den planmässighet, samordning och rationalisering av polisens arbete som behövs. Regeringen kan uppdra åt att i särskilda hänseenden leda polisverksamhet och meddela föreskrifter för sådan verksamhet När leder polisverksamhet skall vad som f lag eller annan författning föreskrivs om polismyndighet i tillämpligadelar även gälla . V i ssa befogenheter för polismännenl Allmänna principer för polisingripanden Enpolisman som har att verkställa en tjänsteuppgift skallingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyntill åtgärdens syfte och övrigaomständigheter. Därvid skall iakttas degrundläggande fri- och rättighetersom tillförsäkras medborgarna genom regeringsformen liksom vadsom föreskrivs i lag eller annan författning.Måste tvång tillgripas, skall detta ske endast i den formoch den utsträckning som behövs föratt det avsedda resultatet skall uppnås. Våldmot person eller egendom får ej användas i vidare mån änsom följer av 9 § eller annars ärsärskilt föreskrivet. Enpolisman får, när andra medel är otillräckliga,i den mån det med hänsyn till omständigheternaär försvarligt 1Avsikten är att lagen i denna del skall kompletteras medbestämmelser om tillfälligtomhändertagande och avlägsnande,se avsnitt 7.9. Hithörande frågor utreds f.n. av LTO/(Ju 1978:03). 1983/84:111 201 bruka våld för att genomföra en tjänsteåtgärd, om 1. polismannen möts eller angrips med våld eller hot om vål d, 2. någon som skall häktas , anhållas eller annars berövas friheten söker undkomma eller polismannen eljest möts av motstånd när han med laga rätt skall verkställa ett frihetsberövande, 3. fråga är om att avvärja en straffbelagd handling eller en fara för liv, hälsa eller värdefull egendom eller för omfattande skada i miljön, 4. polismannen med stöd av lag eller annan författning skall avvisa eller avlägsna någon från ett visst område eller utrymme eller verkställa eller biträda vid kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller annan liknande åtgärd, beslag eller annat omhändertagande av egendom eller sådan husrannsakan som avses i , 5. polismannen med stöd av lag eller annan författning annars har att bereda sig tillträde till, avspärra eller tillstänga byggnad, område eller utrymme, biträda någon i myndighetsutövning med en sådan eller liknande åtgärd eller biträda vid exekutiv förrättning enligt vad som är föreskrivet därom, 6. åtgärden i annat fall är nödvändig för den allmänna ordningens eller säkerhetens upprätthållande och det äruppenbart att den inte kan genomföras utan våld. Vad som föreskrivs i första stycket 1-4 gäller även sådan vaktpost eller annan krigsman eller civilförsvarspersonal under civilförsvarsberedskap som tjänstgör för bevakning eller för att upprätthålla ordning. Bestämmelsen i första stycket 2 gäller dessutom den som annars med laga rätt skall verkställa ett frihetsberövande och bestämmelserna i första stycket 3 och 4 den som i myndighetsutövning har befogenhet att verkställa någon sådan åtgärd som där anges. I fall som avses i förstastycket 3-5 får våld mot person brukas endast om polismannen eller annan som avses i andra stycket möts av motstånd. Om rätt att i vissa fall bruka våld finns i övrigt föreskrifter i 24 kap. . Omhändertagande för identifiering 10 § Anträffas en okänd person av polisman och finns det anledning anta 1983/84:111 202 1. att han är efterspanad eller efterlyst och skall omhändertas vid anträffandet eller 2. att han annars enligt lag skall berövas friheten om hans identitet blir känd, får han tas med för identifiering, såvida han vägrar att lämna uppgift om sin identitet eller anledning förekommer att hans uppgift därom är oriktig. Har någon med stöd av första stycket medtagits för identifiering, skall åtgärder för att hans identitet skall fastställas skyndsamt vidtas. Den omhändertagne skall friges så snart identifieringen har verkställts, om han inte han skall gripas eller eljest omhändertas på annan grund. Han får dock inte hållas kvar för identifiering än eller, om det är av synnerlig vikt att identifieringen verkställs, . Den omhändertagne får ej underkastas annan inskränkning i sin frihet än som påkallas av ändamålet med omhändertagandet, ordningen på förvaringsplatsen eller allmän säkerhet. Enpolisman som med laga rätt griper eller annars omhändertareller avlägsnar någon får 1 anslutning till ingripandet kroppsvisiteradenne 1 den utsträckning som är nödvändig 1. av säkerhetsskälför att vapen eller andra farliga föremålskall kunna tas om hand, eller 2. föratt identiteten hos den mot vilken ingripandet sker skall kunna fastställas. Vadsom föreskrivs i första stycket 1 gälleräven sådan vaktpost eller annan som avses 1 9 §andra stycket, när han med laga rättomhändertar eller avlägsnarnågon. Vissasärskilda befogenheter till husrannsakan och liknandeåtgärder Föratt söka efter en person som enligt lag skall omhändertasfår en polisman bereda sig tillträdetill hans bostad eller annat hus, rum eller utrymme som tillhöreller disponeras av den eftersökte. Detsamma gälleri fråga om en lokal som ärtillgänglig för allmänheten. Finns det synnerliga skälatt anta att den eftersökte eljest uppehållersig hos annan, får polismannen bereda sig tillträdeäven dit. På motsvarande sättfår en polisman bereda sig tillträdetill en bostad eller någon 1983/84:111 203 annan lokal för att söka efter ett föremål som polisen enligt lag eller annan författning skall omhänderta; vad som har sagts om den eftersökte gäller därvid föremålets ägare eller innehavare. En åtgärd som avses i första stycket får endast om fara är i dröjsmål företas utan föregående beslut av polismyndigheten och endast om det finns särskilda skälföretas mellan och 06.00. En polisman får också bereda sig tillträde till ett hus, rum eller annat utrymme, om det finns anledning anta att någon som uppehåller sig där är medvetslös eller annars oförmögen att tillkalla hjälp. En åtgärd som har angetts nu får även vidtas när det är nödvändigt för efterspaning av någon som är försvunnen, om denne kan antas behöva hjälp. Särskilda befogenheter i den skyddande och förebyggande verksamheten Kan till följd av särskilda skäl risk anses föreligga att brott, som innebär allvarlig fara för liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av egendom, kommer att förövas på en viss plats, får en polisman i syfte att förebygga brottet eller bereda skydd mot detta 1. bereda sigtillträde till hus, rum eller annat utrymmeför att söka efter sprängmedel,vapen eller annat farligt föremål ,