prop · G703142 · 1983-12-31 00:00:00 — Sådana bestämmelser finns i allmänhet i deförfattningar som reglerar vederbörande myndighets verksamhetsområde.Uppgiftsskyldigheten är ell uttryck för att den angivna myndigheten har ettsärskilt ansvar för atl brottslighet av ett visst slag kommer till de direkt brottsbekämpandemyndighetemas kännedom. Somexempel kan nämnas att är skyldig att göra åtalsanmälan, omnågon bland hälso- och sjukvårdspersonalen skäligen kan misstänkas för atl isin yrkesutövning ha begått ett brott för vilket är föreskrivet fängelse. Ettannat exempel är alt myndigheter som handlägger frågor om skatter och avgifteri princip är skyldiga att göra anmälan till åklagaren så snart det finnsanledning att misstänka ett brott enligt skattebrottslagen. I stort sett helaskatte- och avgiftsområdet täcks av regler om skyldighet för myndigheterna pådessa områden att anmäla skatte- och avgiftsbrott. Om man skulle införa engenerell bestämmelse om uppgiftsskyldighet skulle det, som JK har påpekat underremissbehandlingen, kunna leda till att flertalet riktade bestämmelser måsteutmönstras. En sådan utveckhng är knappast ägnad att främja den brottsbekämpandeverksamheten. Enligt min mening är sådana bestämmelser om uppgiftsskyldighetsom riktar sig till en viss myndighet ofta att föredra framför en generellbestämmelse, eftersom de markerar att just den myndigheten har ett särskiltansvar för att brott av ett visst slag blir beivrade. I den mån det finns behovav att ålägga myndigheter som inte nu har någon skyldighet att rapporterabrottsmisstankar till polis eller åklagare en sådan uppgiftsskyldighet, bör detalltså vara en effektivare metod att införa bestämmelser om uppgiftsskyldigheti de författningar som reglerar dessa myndigheters verksamhet än att införa ettallmänt påbud om att myndighetema skall anmäla brott. Ettannal skäl mot förslaget är att det kan finnas en risk för att en allmän uppgiftsskyldigheti alltför hög grad skulle komma i konflikt med en myndighets primäraarbetsuppgifter, som t.ex. kan vara att ge hjälp och stöd 1983/84:142 26 En sådan konflikt skulle vara till nackdel både för myndigheterna självaoch för allmänheten. Enannan invändning som har gjorts mot förslaget om en allmän uppgiftsskyldighetär all en sådan skulle kunna uppfattas så att den ger myndigheterna en alltförlångtgående skyldighet att vaka över medborgarnas handlande och rapportera deraseventuella felsteg till pohs och åklagare. Jagförordar en något annorlunda lösning som innebär att man kompletterar denreglering som ger myndigheterna vissa möjligheter att lämna utuppgifter om brott utan hinder av sekretess. Också min lösning innebär attmyndigheterna i fortsättningen får större möjligheter att lämna ut uppgifter ommisstankar om brott. Ökad hänsyn tas alltså till intresset av en effektivbrottsbekämpning. Somframgår av redogörelsen för gällande rätt i avsnitt 2 kan sekretess-belagdauppgifter om brott lämnas ut, om det är nödvändigt för att den utlämnandemyndigheten skall kunna fullgöra sin egen verksamhet. Sådana uppgifter kanockså lämnas, om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning. Vidare kanfrån flertalet områden uppgifter lämnas om begångna eller förestående brottefter en intresseawägning enligt 14 kap. 3 § SekrL. Denna möjlighet står dockinte öppen för t.ex. myndigheterna inom hälso- och sjukvården ochsocialtjänsten. Dessa myndigheter får emellertid lämna ut sekrelessbelagdauppgifter om brott, om för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff änfängelse eller om brottet är riktat mot den som är ochgäller brott mot liv och hälsa, frihet och frid eller sedlighetsbrott. Degällande reglerna bör enligt min mening kompletteras med en allmän bestämmelsesom ger myndigheterna ökade möjligheter, men inte någon generell skyldighet,att lämna ut uppgifter om brott utan hinder av sekretess. Genom en sådanbestämmelse klargörs i vilka fall intresset av brottsbekämpning får anses vägatyngre än intresset av sekretess. Enbestämmelse som gör det möjligt för myndigheterna att lämna ut sekrelessbelagdauppgifter på gmnd av misstankar om brott bör givetvis inte gälla alla slagsbrott. Det är t.ex. inte rimligt att sekretessen generellt skall kunna brytaspå gmnd av misstankar om bagatellartade förseelser. Fråganom bestämmelsens räckvidd bör alltså vara beroende bl.a. på vilket brottmisstanken avser. Men också intresset av sekretess är naturligtvis av betydelseför frågan om en uppgift bör få lämnas ut eller ej. En avvägning mellan dessabåda intressen måste göras. Awägningenkan utfalla olika på olika områden. Exempelvis kan det på områden där det finnsett särskilt starkt sekretessintresse - bl.a. på sjukvårdsområdet - finnas skälför större restriktivitet, dvs. att tillåta att sekretessen bryts bara om detär fråga om särskilt allvarliga brott. Detär önskvärt att fömtsättningarna för att uppgifter skall få lämnas ut så långtsom möjligt preciseras i lagtexten. Jag återkommer i nästa avsnitt till fråganhur awägningen bör göras. Omman inför en bestämmelse som ger myndigheterna möjlighet men inte skyldighetatt rapportera uppgifter om brott, uppkommer frågan när de bör utnyttjamöjligheten. Frågan är bl.a. om de bör lämna ut uppgifter bara när det begärsav någon annan myndighet eller om de bör göra det också på eget initiativ. Isådana fall då en myndighet får möjlighet att lämna ut en uppgift, bör myndighetenenligt min mening också lämna ut uppgiften, om den i ett konkret fallbegärs av en annan myndighet. Redan nu framgår av ordalydelsen i 15 kap. 5 § SekrLatt en myndighet på begäran av en annan myndighet skall lämna ut uppgifter somden förfogar över i den mån hinder inte möter på gmnd av någon bestämmelse omsekretess eller av hänsyn till arbetets behöriga gång. Jag anser i likhet medBRÅ- gruppen (se BRÅ PM 1982:6 s. 74) att bestämmelsen medför en skyldighet atllämna ut de uppgifter som begärs i ett konkret fall, om inte sekretess ellerarbetets behöriga gång lägger hinder i vägen. (Jfr dock lagrådets uttalande i KU:sbetänkande 1982/83:12 s. Någon ytterligare bestämmelse härom behövs enligtmin mening irrte. Vadbeträffar frågan om en myndighet självmant skall lämna ut uppgifter ombrottsmisstankar - när den har möjhghet till det - vill jag till en början starktunderstryka att den omständigheten att jag inte föreslår någon bestämmelse omuppgiftsskyldighet inte innebär att jag menar att myndigheterna skall förhållasig passiva när det uppkommer misstankar om brott. Syftet med reformen är juatt ge samhället ökade möjligheter att upptäcka och beivra brott. Närdet gäller att bedöma i vilka fall myndigheterna bör utnyttja möjligheten attsjälvmant lämna uppgifter om brottsmisstankar är det bl.a. av betydelse hur svårtbrottet är och hur starka misstankarna är. Som jag berörde skall jag inästa avsnitt behandla vilka krav som bör gälla i dessa avseenden. Jag skalldär också ta upp frågan i vad mån myndigheterna självmant bör utnyttjamöjligheten att lämna uppgift om brottsmisstankar. Vadjag har anfört i detta avsnitt gäller uppgifter angående misstankar ombegångna brott. BRÅ- gmppen har emellertid föreslagit bestämmelser också om uppgiftslämnandenär misstankar föreligger om förestående brott. Gruppen har föreslagit att enmyndighet i princip skall vara skyldig att göra polisanmälan angåendemisstankar om att det kommer att begås ett brott som medför allvarlig fara förnågons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande ekonomiska skadeverkningar.I fråga om uppgifter som omfattas av hälso- och sjukvårdssekretess m.m.föreslås att det inte skall föreligga en skyldighet utan bara en möjhghet attlämna uppgift i de angivna fallen. Mittställningslagande att det inte är nödvändigt att införa en bestämmelse omskyldighet att rapportera begångna brott gör att jag anser att det inte 1983/84:142 28 hellerbör införas någon lagstadgad skyldighet atl anmäla misstankar om föreståendebrott. Omman vill införa en bestämmelse om uppgiftslämnande om förestående brott, börden alltså endast ge myndigheterna en möjlighet att lämna uppgifter och inteföreskriva en skyldighet. Men frågan är om det finns något behov av en sådanregel. Jag vill här peka på att flertalet myndigheter torde ha möjlighet attlämna ut uppgifter med stöd av 14 kap. 3 § SekrL när det uppkommer misstanke omett allvarligt förestående brott. Vidare ger bestämmelserna om nödvärn och nödi 24 kap. 1 och 4 §§ myndigheterna vissa möjligheter att lämna ut sekrelessbelagdauppgifter i syfte att awärja brott. En tjänsteman kan rent av vara skyldig attavslöja brott som är "å färde" enligt bestämmelserna i 23 kap. 6 § BrB.EnHgt min mening är det inte nödvändigt att utvidga nuvarande möjligheter attrapportera misstankar om förestående brott. 3.3Brottets och misstankegradens inverkan på uppgiftslämnandet Mittförslag: Uppgifter angående misstanke om brott skall få lämnas utan hinder avsekretess, om fängelse är föreskrivet för brottet och detta kan antas föranledaannan påföljd än böter. - För uppgifter inom hälso- oeh sjukvården ochsocialtjänsten och vissa andra områden föreslås särskilda bestämmelser, seavsnitt 3.4. BRÅ-gruppensförslag: Förslaget att en myndighet skall vara skyldig att lämna ut uppgifterom brott inom myndighetens eget ansvarsområde gäller i princip alla brott.Undantag föreslås dock gälla i tre fall: 1. om det är fråga om brott av lindrigbeskaffenhet, 2. om brottsutredning och lagföring med hänsyn tillomständigheterna av andra skäl inte framstår som påkallade, 3. om det av någotannat skäl är uppenbart att uppgifterna inte behöver lämnas. Förslagetom rätt för en myndighet att lämna ut uppgifter om brott, som har begåtts inomen annan myndighets ansvarsområde, gäller alla brott för vilka är föreskrivetfängelse med undantag av brott som är av Undrig beskaffenhet. Ibåda fallen föreslås särskilda bestämmelser för uppgifter bl.a. inom hälso- ochsjukvården och . Enfömtsättning för uppgiftslämnande enligt BRÅ-gmppens förslag är att det "skähgenkan antas" att ett brott har begåtts resp. kommer att begås. Remissinstanserna:En del remissinstanser har lämnat BRÅ-förslaget utan erinran. Åtskilliga remissinstanserhar emellertid framfört kritiska synpunkter på förslaget. Kritiken gäller bl.a.den föreslagna skillnaden mellan uppgifter om brott inom en myndighets egetansvarsområde och uppgifter om brott inom andra myndigheters ansvarsområden.Det hävdas från många håll att denna skillnad medför att det ofta kan bli svårtatt avgöra om uppgifter skall resp. får lämnas i ett visst fall. 1983/84:142 29 Frånmånga håll framförs också invändningar mot de gränsdragningar som föreslås ifråga om brott av olika svärhetsgrad. Framför allt kritiseras de föreslagnaundantagsreglerna, som anses vara alhför vaga. Flera remissinstanser förordaratt man så långt som möjligt anknyter uppgiftslämnandet till strafflatitudenför brottet. Ettflertal remissinstanser har synpunkter på uttrycket "skäligen kan antas",som anses vara oklart eller mindre lämpHgt av andra skäl. Flera alternativaullryck föreslås. Skälenför mitt förslag: I närmast föregående avsnitt har jag föreslagit att detinförs en allmän bestämmelse som anger när myndigheterna får lämna ut uppgifterom brott utan hinder av sekretess. Som jag också har framhåhit tidigare borensådan bestämmelse dock inte gälla alla slags brott. Frågan om bestämmelsens räckviddbör vara beroende av en awägning mellan intresset av brottsbekämpning ochintresset av sekretess. Vadsom är av intresse vid denna awägning är i första hand vilket brott misstankenavser. Beträffandevissa typer av brott finns det regelmässigt ett större intresse av effektivbrottsbekämpning än beträffande andra. Det är exempelvis av större betydelseatt det finns möjhgheter att upptäcka och beivra organiserad och ekonomiskbrottslighet och annan allvarlig kriminalitet, t.ex. narkotikabrott och våldsbrott,än att ingripa mot ordningsförseelser av olika slag. LiksomBRÅ-gruppen anser jag emellertid att det inte är lämphgt alt avgränsa uppgiftslämnandettill att avse en viss kategori av brott, t.ex. organiserad och ekonomiskbrottslighet. Dels kan det uppslå oklarhet om vilka brott som skall räknas tillden ena eller andra gruppen. Dels finns det brott inom varje kategori som ärmer eller mindre angelägna att beivra. Även inom kategorin organiserad ochekonomisk brottslighet finns det brott av så förhållandevis lindrig art attsekretessen för uppgifter som finns hos vissa myndigheter inte bör tillåtasvika. Bedömningenav om en uppgift om brott skall få lämnas i ett visst fall bör därför i ställetgrundas på hur svårt det brott är som misstanken avser. Brottelssvärhetsgrad kan bedömas i första hand med ledning av straffskalan för brottet.Svårhetsgraden kan normall utläsas av det minimistraff eller det maximistraffsom är föreskrivet för brottet. Det ligger i sakens natur atl det är mera angelägetalt kunna beivra ett skattebedrägeri för vilket är föreskrivet fängelse än en skatteförseelse på vilken enbart kan följa böler. Jaghåller med de remissinstanser som förordar att förutsättningarna för uppgiftslämnandeti första hand bör bestämmas med hänsyn till straffskalan. Emellertid kan maninte bortse från att strafflatituderna ofta är förhållandevis vida, särskiltinom specialslraffrätten. En undersökning, som presenterades i promemorian (DsJu 1978:5) Företagsböter, visade att av 681 straffbestämmelser inom specialstraffrälteninnehöll enbart fängelse, böter eller fängelse och enbart böter.Inte sällan är straffskalan så Prop.1983/84:142 30 vid atl det är möjligt att bestämma straffet till alltmellan lägsta bötesstraff och fängelse. Både mycket lindriga ochrelativt allvarliga brott kan alltså rymmas inom samma straffskala. Att knyta en allmän regel om uppgiftslämnande i brottsbekämpandesyfte uteslutande till straffskalan kan därför få effekter som är mindrelämpliga. Om man exempelvis föreskriver att uppgift får lämnas om brott förvilka det är föreskrivet fängelse, får det till effekt att uppgift kan lämnasockså om bagatellbrott. Om man i stället knyter uppgiftslämnandet enbart tillden omständigheten att för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff änfängelse, får man å andra sidan en alltför snäv avgränsning. Även i de fall därstraffskalan inte bara rymmer fängelse utan också böter finns det nämligenallvarliga brott som bör omfattas av uppgiftslämnandet. Att så olikartade gärningar kan rymmas under sammastrafflatitud medför alltså all hänsyn måste tas också till hur grovt brottetär i det särskilda fallet. BRÅ-gruppens förslag innebär att det görs undantag, bådefrån bestämmelsen om uppgiflsskyldighel och från bestämmelsen om möjlighet attlämna uppgift, för brott av lindrig beskaffenhet. Dessutom föreskrivs undantagfrån uppgiftsskyldigheten dels i sådana fall då brottsutredning och lagföringmed hänsyn till omständigheterna inte framstår som påkallade, dels i sådanafall då det av något annat skäl är uppenbart att uppgift inte behöver lämnas. I likhet med ett flertal remissinstanser anser jag att enbestämmelse om undantag för brott av lindrig beskaffenhet är mindre lämplig,eftersom den är alltför vag och är ägnad atl leda till tillämpningssvårigheter.Enligt min mening är det lämpligare att, som har föreslagits underremissbehandlingen, knyta uppgiftslämnandet, förutom till straffskalan, tillden troliga påföljden för det brott som misstanken avser. En lämplig avgränsningbör uppnås, om man som förutsättning för att uppgift skall få lämnas anger attbrottet kan antas föranleda annan påföljd än böter. Jag förordar därför att uppgift angående brott i principskall få lämnas utan hinder av sekretess, om fängelse är föreskrivet förbrottet och detta kan antas föranleda annan påföljd än böter. Jag vill påpeka att del självfallet ibland kan vara svårtför den myndighet eller den tjänsteman som har atl överväga en fråga avaktuellt slag att bedöma sannolikheten för att strängare påföljd än böterkommer att ådömas. Alltför slora krav på underiag för en sådan bedömning bördock inte ställas. Som jag har sagt bör en bestämmelse om uppgiftslämnandeom brott bygga på en avvägning mellan intresset av brottsbekämpning ochintresset av sekretess. På vissa områden där intresset av sekretess är särskiltstarkt, t.ex. hälso- och sjukvårdsområdet, bör föreskrivas undantag från denangivna huvudregeln. Jag återkommer till den frågan i nästa avsnitt. Jag vill här tillägga att det enligt min mening inte finnsanledning att i en allmän bestämmelse om myndigheternas möjhgheter att lämnauppgift angåendebrott göra skillnad mellan sådana fall då ett brott har begåtts inom enmyndighets eget ansvarsområde och sådana fall då det är fråga om brott inom någonannan myndighets område. Redan i föregående avsnitt har jag pekat på alt ensådan skillnad är förenad med olägenheter. Enligt min mening är det avunderordnad betydelse för uppgiftslämnandet om brottet har begåtts inom enmyndighets eget ansvarsområde eller ej. Det avgörande är att myndigheten harfått vetskap om brottet i sin verksamhet. I praktiken torde emellertid sakeninte ha så stor betydelse, eftersom merparten av de broll en myndighet fårvetskap om med stor sannolikhet hgger inom myndighetens eget verksamhetsområde. Attett brott har begåtts inom en viss myndighets ansvarsområde kan emellertid habetydelse genom att myndigheten har ett särskilt tillsynsansvar och är skyldigatt anmäla brottet på grund av en särskild bestämmelse i lag eller förordning(se avsnitt 2). Så t.ex. skall och länsstyrelserna iegenskap av tillsynsmyndigheter verka för att överträdelser av miljöskyddslagenbeivras (38 § tredje stycket miljöskyddslagen 1969:387). Närdet gäller frågan vilken grad av misstanke som skall krävas för alt enmyndighet skall få lämna ut uppgifter om brott vill jag understryka att det ärangeläget att de uppgifter som lämnas ut är så tillförlitliga och konkreta som möjligt.Jag anser vidare liksom BRÅ-gruppen att uppgifter om brott skall få lämnas utbara om misstankarna är av en viss kvalitet. Gruppens förslag atl enförutsättning för uppgiftslämnandet skall vara att det "skähgen kanantas" att ett brott har begåtts beskriver i och för sig rätt väl vad somkan krävas av styrkan i misstankarna. Uttryckethar emellertid kritiserats av ett förhållandevis stort antal remissinstanserför att vara oklart. Bl.a. anser JO att man i stället bör välja ett uttryck som"grundad anledning anta" eller "välgrundad misstanke" föratt tankarna inte felaktigt skall ledas till sådana begrepp som "skäligmisstanke", "sannolika skäl" etc. som är etablerade i andrasammanhang. Föregen del anser jag alt del finns både fördelar och nackdelar såväl med detuttryck som BRÅ-gruppen har föreslagit som med flera av de förslag som harförts fram under remissbehandlingen. Det är svårt att välja ett uttryck somfrån alla synpunkter ter sig som det lämpligaste. Jagvill också erinra om att del i den nuvarande bestämmelsen i 14 kap. 2 § andrastycket SekrL över huvud taget inle anges någon kvalifikation avmisstankegraden. Där föreskrivs rakt på sak all sekretess enligt 7 kap. 1 och 4§§ SekrL inle hindrar att anmälan görs till polis eller åklagare angående misstankeom brott av vissa angivna slag. Omman inför en bestämmelse om att myndigheterna skall vara skyldiga atl självmantrapportera brottsmisstankar i vissa fall, finns det enligt min mening ett behovav att uttryckligen ange vilken grad av misstankar som skall föreligga för attuppgift skall lämnas. Däremot finns del inte lika stor anledning attuttryckligen föreskriva att misstankarna skall vara av en viss 1983/84:142 32 kvahtet,om man inte inför någon sådan uppgiftsskyldighet utan enbart en bestämmelse somger möjlighet att lämna ut uppgifter. Givetvisbör misstankarnas styrka vara en av de omständigheter som en myndighet tarhänsyn till när den prövar om uppgifter bör lämnas ut eller ej. Jag anseremellertid inte att detta behöver komma till uttryck i lagtexten. Bedömningenav i vilka fall misstankarna är av sådan styrka att uppgift får lämnas börenligt min mening kunna överlåtas åt myndigheterna själva. Närdet gäller frågan i vad mån myndigheterna bör utnyttja möjligheten att lämna utuppgifter om brott med stöd av den föreslagna bestämmelsen vill jag till enbörjan erinra om att jag i föregående avsnitt har uttalat att en myndighet -när den har rätt att lämna ut en sådan uppgift - skall lämna ut uppgiften, omden begärs av en annan myndighet. Vadbeträffar frågan i vilka fall en myndighet självmant bör rapportera uppgifterom brottsmisstankar till andra myndigheter har jag tidigare starkt understrukitatt den omständigheten att jag inte föreslår någon uppgiftsskyldighet inteinnebär att jag menar att myndigheterna skall vara passiva när det uppkommermisstankar om brott. Tvärtom anser jag att det är önskvärt att myndigheternautnyttjar de möjhgheter att lämna ut uppgifter om brott som ges genom den nyabestämmelsen. Fråganom uppgifter skall lämnas ut eller inte bhr givetvis beroende av omständigheternai det enskilda fallet. En bedömning måste göras med hänsyn bl.a. till hur svårtbrottet är och hur starka misstankarna är. Idetta sammanhang uppkommer också frågan i vad mån den föreslagna bestämmelseninverkar på möjligheterna atl lämna ut uppgifter med stöd av generalklausulen i14 kap. 3 § SekrL. Frågan är alltså vilket utrymme det finns i fortsättningenför att tillämpa generalklausulen på uppgifter om brott. Jagvill då till en början slå fast att den nya bestämmelsen anger huvudregeln förnär myndigheterna skall kunna lämna ut uppgifter om brott. I den mån det finnslängre gående bestämmelser om rätt eller skyldighet atl rapportera brott i sekretesslageneller i annan lagstiftning skall de givetvis tillämpas. Närdet gäller brott som är av sådan svärhetsgrad att den nya bestämmelsen kan tiUämpas,dvs. brott som kan antas föranleda strängare påföljd än böter, finns det inlebehov av att dessutom åberopa generalklausulen. Som jag har sagt i avsnitt 3.2kan generalklausulen däremot åberopas som stöd för atl lämna ut uppgifter ommisstankar som angår förestående brott. Det är också möjligt - och här innebärmitt förslag ingen ändring - att i vissa fall tillämpa generalklausulen påuppgifter angående misstankar om brott som inte kan antas medföra annan påföljdän böter. Myndigheterna bör alltså enligt min mening ha samma möjligheter somhittills att utbyta information om mindre allvarliga brott med stöd av 14 kap.3 § SekrL. MöjUghetenatt lämna uppgifter även om brott som endast förskyUer böler kommernaturligtvis i praktiken att utnyttjas framför allt i sådana fall när Prop.1983/84:142 33 polis eller åklagare begär att få uppgifter under en fömndersökning.Det är emellertid möjligt att med stöd av generalklausulen lämna ut uppgifterom brottsmisstankar även utan någon uttrycklig begäran. Jag vill erinra om attföredragande statsrådet i förarbetena till sekretesslagen uttalade att det inteär något villkor för tillämpningen av generalklausulen att det föreligger enuttrycklig begäran från en annan myndighet (prop. 1979/80:2, Del A, s. 327).Han framhöll särskilt atl en myndighet också på eget initiativ kan lämna sekrelessbelagdauppgifter till en annan myndighet, t.ex. genom en anmälan om brott. Om det hosen myndighet uppkommer misstankar om att ett brott har begåtts som inte kan antasföranleda annan påföljd än böter, kan myndigheten alltså ändå rapportera sinamisstankar, om det är uppenbart att intresset av att uppgifterna lämnas ut harföreträde framför det intresse som sekretessen skall skydda. Frågan huruvida uppgiftemaskall lämnas ut bUr då beroende av en awägning mellan dessa båda intressen. Ipraktiken torde det ofta finnas situationer där uppgifter kan lämnas ut därföratt det finns ett intresse av att beivra även bötesbrottslighet somsekretessintresset inte är särskilt framträdande. En myndighet, som har hand ombidragsgivning till enskilda på ett visst område, upptäcker t.ex. att enperson upprepade gånger har lämnat oriktiga uppgifter om sina ekonomiskaförhållanden och därigenom har tillskansat sig ekonomiska fördelar på annathåll.