prop · G70378 · 1983-12-31 00:00:00 — Rätlen måste ocksä - om det bliraktuellt - kunna bedöma om tredskodom mot svaranden kan meddelas på grundval avansökningen. Vidare bördet vara ett krav all ansökningen är sä fullständig atl den på ett effektivtsätt kan fylla sin uppgifi alt uigöra grundvalen för den fortsalla rättegängen.Som sagts i den allmänna motiveringen bör i princip krävas att del material sompresenteras i ansökningen är så fullständigt att svaranden med ledning av detkan avge ett svaromål enligl reglerna i 42 kap. 7 S. Vad som framför alll ärviktigt all fä preciserat - förutom uppgifter av mer formell natur om l.ex.svaranden - är naturligtvis yrkanden och grunder, så alt svaranden kan la slällningtill dels i vad mån han medger eller bestrider kärandens yrkande och dels - omyrkandet bestrids - närmare ange grunden för detta. Det kan åandra sidan naturligtvis i många fall inte begäras all förberedelsen av ettmål där tvist föreligger mellan parterna skall kunna avslutas och målet avgörasendast på grundval av stämningsansökningen och svaromålet. Den fortsattaförberedelsen syftar i dessa mäl till att undanröja mer detaljbelonadeoklarheter i parternas ståndpunkter och till att åstadkomma preciseringar i frägaom vilken bevisning som åberopas. Kraven på preciseringar av yrkanden ochgrunder bör därför inte drivas så långt alt käranden i komplicerade falltvingas redogöra för saken in i minsta detalj. Genom uttrycket "ulan väsentlig olägenhet" avsesell processekono-miskl moment bli involverat i avvisningsprövningen.Beträffande mänga typer av brister i en stämningsansökan förhåller det sig jusä all rätten genom atl ulöva materiell processledning vid en följande muntligförberedelse kan få fram behövliga preciseringar från käranden. Den muntliga handlåggningsformenär emellertid kostsam. Inleds en rättegång pä ett bristfälligt underlag, ärrisken stor alt det muntliga förberedelseförfarandel blir onödigt utdraget, bl.a.därför atl motparten behöver att ta ställning till kärandens påståenden. Rätten börmot denna bakgrund göra en bedömning av hur pass komplicerat och tidsödandedet vid ett fortsatt förberedelseförfarande kan bli atl avhjälpa bristerna istämningsansökningen. Om förberedelsen kan bedömas bli alltför utdragen tillföljd av atl käranden inte har fullständigat sina uppgifter, skall ansökningenavvisas. Detta bör i princip gälla oavsett målets sakliga beskaffenhet. att målet är av stor omfattning bör givetvis inte sänkakraven på preciseringar från kärandens sida. Att uppgifter om bevisning saknas i stämningsansökningentorde i allmänhet inte kunna anses uigöra en sådan brist som kan föranledaavvisning. Skyldigheten att redan i ansökningen lämna bevisuppgift kan istället i vissa fall bli sanktionerad genom reglerna om ansvar för rättegångskostnader. 1983/84:78 76 När det gäller möjligheterna till avvisning av talansenare under rättegängen på grund av ofullständigheter i kärandensframställning kan hänvisas till vad som sagts i den allmänna motiveringen. Paragrafens andra stycke har blivit föremål för enspråklig modernisering. 42 kap. 5 § 1 paragrafen behandlas rättens handlingsmöjligheter i densituationen atl en stämningsansökan befunnits tillräckligt fullständig för attligga till grund för en rättegång och således inte skall avvisas. Enligt förstaoch andra styckena skall lätten utfärda stämning och låta delgestämningsansökningen med därvid fogade handlingar med svaranden. I dessaregler föreslås endasl en språklig modernisering. 1 ell nytt tredje stycke har lagils upp en regel om atträtten i vissa fall får ogilla käromålel genom dom ulan att dessförinnanutfärda stämning. Bakgrunden lill förslaget har redovisats i avsnill 2.6 i denallmänna motiveringen. Förutsällningarna för ogillande av käromålel utan stämningär desamma som enligt 44 kap. 8 S gäller för en ogillande dom vid svarandens utevarofrän etl sammanträde för förhandling i ell dispositivt tvistemål. Möjligheten lillomedelbart avgörande står alltså öppen dels när kärandens framställning inteinnefattar laga skäl för käromålet och dels när det annars uppenbart framgår atldetta är ogrundat. På samma sätt som gäller i ulevarofallet får rätten vid sinprövning av om nägol av dessa krav är uppfyllda bor"lse från sådana påståendeni kärandens framställning som strider mol vad som är allmänt veterligt. Frågan i vad mån rätten genom materiell processledningskall verka för atl käranden ändrar sin framställning har behandlats i denallmänna motiveringen. Atl ell ogillande enligt den föreslagna lagtexten får ske"genast" innebär självfallet inle atl rätten får underiåla att vidtabehövliga ålgärder av annat slag än som regleras i förevarande paragraf. Omkäranden - för att ta ett teoretiskt exempel - i målet har biträde enliglrättshjälpslagen och talan ändå är av sådant slag att den sktill föranledaomedelbart ogillande, måste biträdel beredas lillfälle att framställa yrkandeom ersättning enligt rättshjälpslagen. 42 kap. 8 a § Bestämmelsen, som är ny, ger rätten möjlighet alt idispositiva tvistemål förelägga en part att slutligt bestämma sina yrkanden imålet och de grunder han vill åberopa till stöd för dessa samt vidare att lämnaen slutgiltig uppgift om vilken bevisning han vill åberopa och vad han villstyrka med varje bevis. Även ett eventuellt genkäromål eller en regressta- Prop.1983/84:78 77 som parten vill väcka till gemensam handläggning meddet ursprungliga kåromålet, omfatlas. En förutsättning för att ett föreläggande skall få ske äralt del är påkallat med hänsyn till hur parten har utfört sin lalan.Härmed avses sådana fall där det finns skäl atl förmoda alt en part sökerfördröja elt avgörande i målet utan godtagbar anledning eller alt en part intedriver processen pä elt tillbörligt sätt. Kan det antas atl parterna lojaltförsöker föra processen framåt så snabbi som möjligt, skall möjligheten tillföreläggande inte utnyttjas. Föreläggandet får ges den omfattning som är behövlig ochlämplig i det enskilda fallet. Har parten på etl tillfredsställande sätt angettsina yrkanden och grunder men däremot slarvat med bevisuppgiften, börföreläggandet alltså avse endasl bevisningen. Den praktiskt vanligastesituationen torde dock vara att såväl yrkanden och grunder som bevisningbehöver preciseras. Efler det att tiden för yttrande med anledning av ettföreläggande har gått ut, får enligt förslaget den förelagde parlen inleåberopa nya grunder och ny bevisning. Sådant nytt material får därefteråberopas endast om vederbörande kan visa giltig ursäkt för sin underlåtenhet atlgöra åberopandet tidigare. Detta gäller i princip oavsett om parten harefterkommit föreläggandet eller inte. En annan sak är atl frågan orn partenhaft giltig ursäkt kan påverkas av hans agerande med anledning avföreläggandet. Som påpekats i den allmänna motiveringen regleras rällenatt framställa nya yrkanden inte av förevarande paragraf ulan av de allmännareglerna i 13 kap. 3 §RB. Begreppet "giltig ursäkt" bör som regel bedömasutifrån partens egna förutsättningar alt föra processen pä ett tillbörligtsätt. Det finns anledning att ställa högre krav på en part som företräds av enadvokat ån på en part som processar ensam. Giltig ursäkt bör anses föreligga om det nya materialet blivitbekant för parten först efter det att tidsfristen för yttrande med anledning avföreläggandet har gått ut, under förutsättning all parten redan före fristensutgång gjort rimliga undersökningar. Detsamma bör vara fallet när det nyamaterialet motiveras av motpartens handlande i processen. Har motparten efler preklusionsfristensutgång åberopat en ny grund eller ny bevisning, bör den part som fått ettföreläggande enligt denna paragraf beredas tillfälle att ta ställning tilldetta och därvid kunna föra in l.ex. en ny grund för bestridande och ny motbevisning. Om parten inte redan före fristens utgång insettbetydelsen av en omständighet eller ett bevis, bör han också i allmänhet hakvar rätten att åberopa materialet . En annan situation där giltig ursäktkan föreligga är den att parten underiåtit att åberopa visst material av proeessekono-miskaskäl, i tron att det han redan åberopat skulle räcka för atl vinna målet. Prop.1983/84:78 78 Etl föreläggande enligt denna paragraf bör kunna användasbåde vid muntlig och skiifilig förberedelse. Parlen bör således kunnaföreläggas antingen atl lämna begärda uppgifter skriftligen eller atl göra dellavid ett sammanträde för förberedelse. Därav följer alt det bör vara möjligt attkombinera ell föreläggande enligl denna paragraf med etl föreläggande vidpåföljd av tredskodom. Om rätlen l.ex. anser del bäst att parten slutligt redogörför sin ståndpunkt vid ett sammanträde, kan han kallas att inställa sig vidpåföljd av tredskodom och dessutom ges ett föreläggande vid påföljd av preklusionenligt förevarande paragraf. Slutligenskall i detta sammanhang nägol beröras förhållandet mellan den nu aktuella preklusionsregelnoch regeln i 43 kap. 10 S RB. enligt vilken material som en part åberopar förslunder huvudförhandlingen i vissa fall fär lämnas utan avseende. Regeln i 43kap. 10 S gäller alla parter, medan preklusionen i förevarande paragraf drabbarendast dem som fått ell föreläggande enligt paragrafen Haren part fått etlsådant föreläggande, är han visserligen formellt underkastad båda de nu nämnda preklusionsreg-lerna.Eftersom det i förevarande paragraf ställs hårdare villkor för att fä åberopanytt material än enligl 43 kap. 10 §, torde det emellertid i praktiken inle bliaktuellt alt tillämpa den sistnämnda bestämmelsen i fråga om dem som fållförelägganden enligt förevarande paragraf. 42 kap. 18 § 1 paragrafen anges i vilka fall tingsrätterna får meddeladom under förberedelsen i tvistemål. Till den nuvarande uppräkningen har lagtsdel fallet atl käromålel enligt beslämmelserna i 5 § kan ogillas ulan alt stämningdessförinnan utfärdas. Bakgiunden lill förslagel har redovisats i den allmännamotiveringen (avsnill 2.6). I övrigt har paragrafen överarbetats språkligt. 47 kap. 4 ii 1 ptiiagrafen regleras tingsrätternas möjligheter alt imål om enskilt åtal avvisa ofullständiga stämningsansökningar. Bakgrunden lill förslagelhar redovisats i den allmänna motivermgen (avsnitt 2.5). Den föreslagna regleringenöverensstämmer i sak med vad som i 42 kap. 4 § föreslås för tvistemålens del. Ifråga om förslagets innebörd hänvisas till vad som sagts i specialmotiveringentill 42 kap. 4 §. 47 kap. 5 § I paragrafen behandlas rättens handlingsmöjligheter i densituationen att en stämningsansökan i ett mäl om enskilt åtal befunnitstillräckligt fullständig för att ligga till grund för en rättegång och såledesinte skall avvisas. Enligtförsta och andra styckena skall rätten utfärda stämning och låta delgestämningsansökningen med därvid fogade handlingar med svaranden. I dessaregler föreslås endast en språklig modernisering. Prop.1983/84:78 79 I ett nytt iredfe stycke har lagils upp en regel om atträtlen i vissa fall inle behöver utfärda stämning utan i stället får utanvidare förberedelseåtgärder ogilla åtalet genom dom. Bakgrunden lill förslagel harredovisats i avsnitt 2.6 i den allmänna motiveringen. 1 övrigt hänvisas tillvad som sagts i anslutning till motsvarande stadgande i tvistemål, 42 kap. 5 S. 47 kap. 21 § I paragrafen anges i vilka fall tingsrätterna får avgöraett mäl om enskill åtal under förberedelsen. F.n. är detta möjligt endast nårdet gäller beslut om avvisning. Som en konsekvens av regleringen i 5 S föreslåsnu ett tillägg av innebörd att även en sådan dom som avses i den paragrafen fårmeddelas under förberedelsen. 50 kap. 7 § 1 paragrafen regleras hur hovrätten skall förfara om envadeinlaga i tvistemål är ofullständig. I första slyckel sägs alt hovrätten idenna situation skall förelägga vadekäranden alt avhjälpa bristen. 1 dellastycke föreslås inga ändringar. I andra stycket regleras hovrättens möjligheter att avvisaen ofullständig vadeinlaga. Här har nuvarande rekvisit - av skäl som angetts iden allmänna motiveringen (avsnitt 2.5) - ersatts med en bestämmelse om att avvisningskall ske, om vadeinlagan är så ofullständig atl den inte utan väsentligolägenhet kan läggas till grund för en rättegång i hovrätten. Ordalagenöverensstämmer helt med vad som föreslås i 42 kap. 4 § i fräga om ofullständigastämningsansökningar. När del gäller tolkningen av den föreslagna lydelsen kanhänvisas till vad som sagts i anslutning till den nämnda bestämmelsen. Härutöver bör sägas att avvisning av vadetalanprincipiellt skiljer sig från avvisning av en stämningsansökan därigenom atlsaken i del förra fallet blir lagakraftvunnel avgjord, medan en kärande somfått en stämningsansökan avvisad är oförhindrad att upprätta en ny ansökan ochfå saken upplagen på nytt. Detta bör föranleda viss försiktighet når del gälleravvisning av vadelalan. Detta gäller speciellt i indisposiliva mål, där jurätten har ett särskilt ansvar för alt den slutliga utgången blir materielltriktig. Vidare bör rätten när del gäller parter som överklagar utan hjälp avnågon juridiskt skolad person vara män om alt i föreläggandel förklara på ett såenkelt och begripligt sätt som möjligt vilka kompletteringar som behövs. Rättenbör också - under förutsättning alt parten kan antas vilja medverka lojalt irättegängen - vara generös med ytterligare förtydliganden per telefon i nunämnda fall, givetvis endast i den utsträckning det är tillåtet inom ramen förrättens materiella processledning. 50 kap. 8 § 1 paragrafen finns bestämmelser om hur hovrätten skall föifaranär en vadeinlaga är tillräckligt fullständig för all inle föranleda avvisning enligl Prop.1983/84:78 80 7S, Huvudregeln år enligl första stycket atl vadeinlaganskall delges -"kommuniceras" med vadesvaranden. Någon ändring idenna regel föreslås inte. 1 etl nytlandra stycke har tagils upp den i avsnill 2.7 i den allmänna motiveringenförordade regeln all hovrätten, uppenbart ogrundad, fårfastställa tingsrättens dom ulan alt kommunicera vadeinlagan medvadesvaranden. För att vademäletskall få avgiiras på detta sätt krävs alt målets utgång framstår som sä klar atlkommunikation med motparten måsle bedömas som helt överflödig. I huvudsak tordedel bli fråga om fall där vadekåran-den överklagat tingsrättens dom för atlfördröja etl lagakraftvunnel avgörande eller i annal otillbörligt syfte (JfrGärde m.fl.. Nya , s. 766). Som nämnts i den allmännamotiveringen bör rätlens ansvar för utredningens fullsländighel i indisposilivatvistemål kräva särskild försiktighet vid utnyttjandet av möjligheten lillomedelbar dom i sädana mäl. Alt vademälet får avgöras genast innebår att hovrätten iregel inle behöver utfärda slulföreläggande enligt 50 kap. 22 S. I övrigt kan hänvisas till vad som sagts ispecialmotiveringen till 42 kap. 5S. 50 kap. 20 § 1 paragrafen behandlas vadekärandens räll lillåterupptagande av ett vädjat tvistemål, när hovrätten förklarat vadetalanförfallen enligt 50 kap. 19 § pä grund av vadekärandens rrtevaro från enhuvudförhandling. I enlighel med vad som anförts i den allmänna motiveringen(avsnitt 2.9) bör som villkor för rätt till återupptagande föreskrivas attvadekäranden haft laga förfall för sin utevaro. Första stycket har ändrats i enlighethärmed. Pä sarnma sätt som vid återställande av försutten tid enligl 58 kap. 11S krävs enligt den nu förevarande paragrafen atl förfallet skall vara av denkaraktären atl vadekäranden inte kunnat anmäla det lill hovrätten. Vadsom är laga förtall regleras i 32 kap. 8 S RB. 1 dettasammanhang bör uppmärksammas atl hovrätten enligt 32 kap. 6 S RB inte skallförklara en vadetalan förtallen vid vadekärandens utevaro, om del vid utevarotillfälletfinns anledning att anta att vadekäranden har laga förtall. Omhovrätten finner atl laga förfall inte förelegat och atl en ansökan omåterupptagande alltså inte skall bifallas, skall ansökningen avvisas. Talan molett sådant avvisningsbeslut får föras enligt 54 kap. 16 §. Prövningstillståndbehövs i sådana fall inte. 1 andra stycket, som innehåller bestämmelser om liden föransökan om återupptagande och om påföljden för vadekärandens utevaro efter enansökan om återupptagande, föreslås endast språkliga ändringar. Prop.1983/84:78 81 Paragrafeninnehåller bestämmelser om i vilka fall hovrätten får avgöra tvistemål påhandlingarna. Reglerna är fakultativa, dvs. hovrätten har alltid rätt att hållahuvudförhandling, om det behövs för att utredningen skall blitillfredsställande. Enliglparagrafens/ö/-,sro stycke i dess nuvarande lydelse har hovrätten möjlighel attavgöra mål på handlingarna, om vadetalan har medgivits eller om den äruppenbart ogrundad. Dessa fall har utan ändring i sak tagits in underförstå ochandra punkterna. Tredjepunkten innebär en utvidgning av den möjlighet till avgörande på handlingarnasom regleras i tredje stycket. 1 gällande rätt görs skillnad mellandispositiva och indispositiva mål. Dispositiva mål får på båda parternasbegäran avgöras utan huvudförhandling, om hovrätten finner det uppenbart att ensådan inte behövs. För de indisposifiva målens del finns en motsvarandemöjlighet till avgörande pä handlingarna bara i de fall dä det endast är frägaom rättstillämpning. Ienlighet med vad som har föreslagits i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.8)har del nuvarande tredje stycket ersatts av en regel som gör det möjligt attavgöra såväl dispositiva som indispositiva tvistemål på handlingarna underförutsättning att båda parterna antingen begärt att målet skall avgöras pähandlingarna eller förklarat sig inte ha något att erinra mot en sådanhandläggningsform. Ändringeninnebär att dispositiva och indispositiva mål följer samma regler när det gällermöjligheten att avgöra mål på handlingarna samt atl kravet på atthuvudförhandling skall vara uppenbart obehövlig slopas. Om parterna är överensom att målet kan avgöras på handlingarna är det tillräckligt. Som nämnts hardock hovrätten alltid möjlighet alt hålla huvudförhandling om den anser altdetta behövs för atl saken skall bli fillfredsställande utredd. Vidare harkravet på en uttrycklig begäran från parterna om avgörande på handlingarnamjukats upp något. Fjärdepunkten molsvarar i sak del nuvarande andra stycket. Vissa redaktionellajusteringar har dock gjorts. Bl.a. har vissa regler om hur värdet av det varomtalan fullföljts skall beräknas brutits ut till etl nytt andra stycke. 1tredje stycket har tagits in en regel om att hovrätten alltid får avgöra ett tvistemålpå handlingarna, om det är uppenbart atl huvudförhandling är obehövlig. Tillskillnad mol vad som gäller enligl det nuvarande tredje stycket saknarparternas vilja formellt setl betydelse. Regeln lar närmast sikte på det falldå den ena parten i rent obsirukiionssyfte vägrar att gå med på att måletavgörs på handlingarna medan den andra parten anser att huvudförhandling intebehövs. Hovrätten bör dock normalt inle gå emot en fiån båda parter framställdönskan om huvudförhandling. ]fjärde stycket har bara gjorts elt par språkliga ändringar. Prop.1983/84:78 82 51 kap. 7 § 1 paragrafen regleras hur hovrätten skall förfara när envadeinlaga i brottmål är ofullständig. Enligt första slyckel skall hovrättenförelägga vadekäranden att avhjälpa bristen. Någon ändring i denna regelföreslås inte. Enligt andra stycket får vadetalan under vissaomständigheter avvisas, om vadekäranden inte följer ett föreläggande enligtförsta stycket. Rekvisiten för avvisning föreslås ändrade i överensstämmelsemed vad som föreslås för vadelalan i tvistemål. 1 detta sammanhang kanhänvisas till vad som sagts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.5) och ispecialmotiveringen till 50 kap. 7 §. Härutöver kan tilläggas atl rättens särskilda ansvar fördomens materiella riktighet i brottmål bör kräva alt försiktighet iakttas vidanvändandet av avvisningsmöjligheten. I denna del kan hänvisas till vad somsagts i fråga om indispositiva tvistemål vid 50 kap. 7 §. 51 kap. 8 § I fråga om ändringen i denna paragraf kan hänvisas tillvad som sagts i den allmänna motiveringen och i specialmotiveringen till 50kap. Det kan framhållas att undanlaget från skyldigheten att kommuniceravadeinlagan torde få betydelse endast om den tilltalade eller målsäganden ärvadekärande. Att ett brottmål i de nu avsedda fallen kan avgöras utanhuvudförhandling följer av den föreslagna ändringen 151 kap. 21 §. 51 kap. 19 § F.n. gäller enligt paragrafens första stycke atl envadetalan som förs av en enskild vadekärande skall förklaras förfallen, omvadekäranden uteblir från huvudförhandling. I enlighet med vad som anförts iden allmänna motiveringen (avsnitt 2.9) skall vadetalan förklaras förfallenäven när vadekäranden visserligen inställer sig genom ombud men underlåter altinfinna sig personligen trots föreläggande därom. Hovrätten skall dock i dennasituation först bestämma om det går att pröva vadetalan materiellt och alltsåavgöra målet genom dom. Första stycket har ändrats i enlighet härmed. Del bör uppmärksammas att hovrätten enligt 32 kap. 6 § RBinte skall förklara vadetalan förfallen trots att vadekäranden underlåter allinfinna sig personligen, om det finns anledning att anta att vadekäranden harlaga förfall. I de situationer där vadekärandens ombud är närvarande tordedenne ibland kunna lämna upplysningar till ledning för hovrättens bedömning avom laga fört'all kan antas föreligga. Återstoden av paragrafen innehåller regler för olikasituationer där någon av parterna uteblir från huvudförhandling eller underiåteratt infinna sig personligen och vadetalan inte skall förklaras förfallen. 1983/84:78 83 föresläs endast språkliga och redaktionella ändringar. Bl.a.har nuvarande tredje och fjärde styckena förts ihop till ett enda stycke. 51 kap. 20 § I paragrafen behandlas en enskild vadekärandes rätt tillåterupptagande av ett vädjat brottmål, när hovrätten förklarat vadetalanförfallen enligt 51 kap. 19 § på grund av vadekårandens utevaro från enhuvudförhandling eller underlåtenhet att vid en sådan förhandling infinna sigpersonligen. I första stycket har - på samma sätt som för tvistemålensdel - gjorts den ändringen atl rätt lill återupptagande av målet förutsätteratt vadekäranden haft laga förfall. Bakgrunden till förslaget har tecknats iden allmänna motiveringen (avsnitt 2.9). 1 övrigt hänvisas till vad som sagtsi specialmotiveringen till 50 kap. 20 §. Andra slyckelinnehåller beslämmelser dels om liden för ansökan om återupptagande och dels ompåföljden för en enskild vadekärandes utevaro efler en ansökan om återupptagande.1 det sistnämnda hänseendet gäller f.n. att den vadekärande som uteblir från enhuvudförhandling efter en sådan ansökan inte har rätt att fä målet återupptagetpå nytt. I förslaget Jämställs med utevaro i detta fall den situationen attvadekäranden efler ansökningen underlåter att följa ett föreläggande attinfinna sig personligen. Huruvida beslutet att förklara vadetalan förfallenförsta gången grundades på att vadekäranden uteblivit eller på att haninfunnit sig genom ombud men underlåtit atl infinna sig personligen spelardärvid ingen roll. Det bör uppmärksammas att hovrätten, i det fallvadekäranden efter ansökan om återupptagande underlåter att infinna sigpersonligen vid en huvudförhandling men företräds av ett ombud, enliglhuvudregeln i 19 S första stycket är skyldig alt i första hand pröva om det ärmöjligt att pröva vadetalan materiellt innan man förklarar vadetalan fört'allen. 51 kap. 21 § 1 paragrafen regleras i vilka fall hovrätten i brottmålfår avgöra mål på handlingarna. Reglerna är fakultativa, dvs. hovrätten äralltid oförhindrad att hålla huvudför-handling, om det behövs för attutredningen skall bli fillfredsställande. Enligt första stycket i dess nuvarande lydelse harhovrätten möjlighel alt avgöra mäl pä handlingarna om talan av åklagaren försendast lill den tilltalades förmån eller om talan, som förs av den tilltalade,biträds av motparten. Dessa bestämmelser har behållits och tagils upp i förstaoch andra punkterna. 1 tredje punkten regleras del fall då hovrätten finneruppenbart att vadetalan är ogrundad. Stadgandet torde i praktiken fä betydelse endaslnar en tilltalad eller en målsägande, som föransvaislalan.