prop · G703111 · 1983-12-31 00:00:00 — En bestämmelseav denna art, menar utredningen, får med hänsyn till den nya socialljänsllagstiflning-ensinriktning på frivillig medverkan från dem som berörs av åtgärder inomsocialtjänsten anses stå i mindre god överensstämmelse med dagens syn påhithörande frågor. Utredningen har i likhet med BRÅ kommit fill denslutsatsen att det inte föreligger fillräckliga skäl atl behålla en bestämmelseom social utredning i anslutning till omhändertagande vid ordningsstörning m.m. Bestämmelsen bör enligt utredningens mening ersättas av enny regel enligt vilken den omhändertagne innan han friges om möjligt skallfillfrågas om han vill ha kontakt med något samhällsorgan som kan lämna honomhjälp eller stöd. Om den omhändertagne önskar sådan kontakt, skall polisensjälvfallet hjälpa honom därmed. Denna regel bör vidare kompletteras med enföreskrift atl den omhändertagne skall lämnas de råd oeh upplysningar i övrigtsom påkallas av omständigheterna. De remissinstanser som har uttalat sig om utredningensförslag beträffande social utredning har i allmänhet godtagit förslaget. Deerfarenheter som utredningen redovisar beträffande tillämpningen av gällandeordning stämmer enligt väl med socialnämndernaserfarenhet. RFMA delar utredningens uppfattning att den tänkta samverkan mellanpolis och sociala myndigheter aldrig kommit till stånd. Enligt RFMA har detdock inte berott på resursbrist utan på det brislande samarbetet mellan polisoch socialvård. RFMA menar att man måste aktivt se till alt vederbörandemissbrukare kommer till vården och inte passivt vänta på att vederbörande skallta sådan kontakt. En något avvikande mening har Föreningen som anser att socialtjänstlagens inriktning på frivillig medverkanfrån dem som berörs av åtgärder gör att bestämmelser av denna karaktär knappaststår i överensstämmelse med socialtjänstlagens intentioner. Jag delar den uppfattning som utredningen gett uttryck föroch som också i princip har accepterats av remissinstanserna att det inte finnstillräckliga skäl att behålla en bestämmelse om social utredning i anslutningtill omhändertagande vid ordningsstörning m. m. Likaså biträder jagutredningens förslag att bestämmelserna bör ersättas med en regel om skyldighetför polisen att vid behov ge den omhändertagne råd och upplysningar samt aUundersöka om han har behov av hjälp eller stöd från samhällets sida. När det gäller avfattningen av en sådan regel finner jagövervägande skäl 1983/84:111 113 tala för all man i linje med vad BRÅ har förordat börvälja samma lösning som i 7 § LOB. Det innebär alt den omhändertagne vid behovskall få råd och upplysningar samt alt polisen om det lämpligen kan ske skallsamråda med det samhällsorgan som har till uppgift att tillgodose etteventuellt föreliggande behov av hjälp eller stöd, i allmänhet socialtjänsten.Med anledning av vad utredningen och vi.ssa remissinstanser har uttalat i dennadel vill jag anmärka att samråd med i princip vid behov börkunna äga rum oberoende av den omhändertagnes egen inställning till detta.Avsikten är ju inte att den omhändertagne skall påtvingas någon form avbehandling utan endast att underiag skall ges för ett uppsökande arbete frånsocialtjänstens sida. Att ett positivt resultat av att ellerannal organ kopplas in i allmänhet förutsätter samtycke av den omhändertagneligger dock i sakens natur. Stycket, som innehåller bestämmelser om förfarandet vidomhändertagande för identifiering, saknar motsvarighet i gällande rätl. Beredningen anser att ett omhändertagande föridentifiering inle lämpligen bör få vara tidsobestämt. Enligt beredningen börden aktuella omhändertagandetiden i princip begränsas fill att omfatta . Denna tid bör enligt beredningens uppfattning regelmässigt varatillräcklig för att de åtgärder skall hinna vidtas som över huvud taget ärmöjliga när det gäller att genomföra en identifiering mot någons vilja. Att deti vissa fall kan bli så atl identifieringen misslyckas eller inte hinns medunder den aktuella frislen är något som man enligt beredningens mening måsteacceptera vid en avvägning av de motstående intressen som här gör sig gällande.Beredningen tillfogar att omhändertagandefiden i de allra flesta fallnaturligtvis kommer aU bli mycket kortare än sex fimmar; sannolikt en ellerhögst i normala fall. Man kan enligt beredningen emellertid inte bortse från attpraktiska fall också kan uppkomma där någon identifiering inte har visat sigmöjlig att genomföra under sextimmarsfrislen men identifieringen från allmänsynpunkt är utomordentligt angelägen. Det ligger, framhåller beredningen, näratill hands att med sikte på sådana fall införa en regel som i analogi med vadsom gäller enligt 23 kap. 9 § första stycket RB innebär att, om det är avsynnerlig vikt att identifieringen verkställs, den omhändertagne får hållaskvar utöver normaltiden. Beredningen föreslår en sådanlösning. Beredningen påpekar att en person som utan att ha kunnat identifierassläpps vid tidsfristens utgång naturiiglvis inte därefter omedel- 8 1983/84. 1983/84:111 114 bart får omhändertas på nytt för fortsattaidentifieringsförsök. Att uttryckligen ange detta (jfr 23 kap. 9 § andrastycket RB) anser beredningen överflödigt. Beredningen anför vidare att det i lagen uttryckligen böranges att identifiering bör ske skyndsamt. Här kan anmärkas att beredningen mednågons identitet avser dennes namn och hemvist samt - i de fall där detla är avbetydelse - ålder och nationalitet. De identifieringsåtgärder som står polisentill buds under den korta tid som ett omhändertagande får bestå är enligtberedningen i allmänhet förhör med den omhändertagne, registerslagning blandefterlysningar m. m., upplysningar från uppgivna referenspersoner liksom naturiiglvisgranskning av medförda legitimationshandlingar, brev, visitkort m. m. (jfr denföreslagna paragrafen om kroppsvisitation). I vissa fall kan enligt beredningenfotografering eller tagande av fingeravtryck bli aktuellt, se 28 kap. 14 § RBoch kungörelsen (1947:950) om tagande av fingeravtryck m. m. Tid för kontrollav fotografier eller fingeravtryck mot centrala register föreligger emellertiduppenbarligen . Rem issy Uran dena Av de instanser som uttryckligen berört frågan omtidsfrister för omhändertagande anser flertalet alt de utsatta gränserna ärknappt tilltagna; särskilt framhålls att kravet på att identifieringen skallvara av "synnerlig vikl" för att sextimmarsgränsen skall fåöverskridas är alltför strängt. JO anser de föreslagna tidsgränserna alltför stela ochförordar bl. a. att skilda regler skall gälla för . Tre polisstyrelser föreslår alt 1 § kungörelsen om tagandeav fingeravtryck m. m. ändras så atl den även omfattar den som haromhändertagits enligt förevarande paragraf i polislagen. Det är enligt min uppfattning helt klart att regeln i 14 §om omhändertagande av en okänd person för identifiering måste kompletteras medregler som sätter gränser för frihetsberövandets varaktighet. Fasta lidsfristermedför, som beredningen framhåller, visserligen att polisensidentifierings-försök ibland kan komma all misslyckas därför alt dentillgängliga liden visar sig vara för kort. Detta är dock en olägenhet som manmåste godta med hänsyn till det motstående intresset av att så fast som möjliglreglera ett frihetsberövande som sker på denna grund. Jag saknar anledning attfrångå det förslag angående tidsfristernas längd som beredningen, efter mönsterav 23 kap. 9 § första stycket RB, har lagt fram. Rörande beräkningen avtidsfristen i vissa konkurrenssituationer hänvisar jag till specialmotiveringenfill 18 § polislagen och till 9 § LOB. Fingeravtryck får f. n. tas bara om del fordras förutredning om brott (28 1983/84:111 115 kap. 14 § RB). Jag är inle beredd i detta sammanhang altta upp frågan om en utvidgning av polisens rätt atl ta fingeravtryck till andrafall. Vid omhändertagande enligt denna lag skall tillses attåtgärden inte orsakar den omhändertagne större olägenhet än som är oundvikligmed hänsyn till åtgärdens syfte eller väcker onödig uppmärksamhet. Den som haromhändertagits får inte underkastas annan inskränkning i sin frihet än sompåkallas av ändamålet med åtgärden, ordningen på förvaringsplatsen eller allmänsäkerhet. Paragrafen motsvarar 4 och 9 §§ LTO. LTO/har förutsatt att polislagensbestämmelser i övrigt kommer att vara sådana att motsvarigheter till 4 eller 9§ LTO inte behövs. Utredningen behandlar dock både frågor kring sättet föromhändertagandet och förvaringen av den omhändertagne. När det gäller sättet för omhändertagandet och deolägenheter detta kan föra med sig för den omhändertagne anser utredningen atteventuella brister inte kan avhjälpas genom att bestämmelsen formuleras om. Detrör sig enligt utredningen snarare om frågor som kräver fortlöpandeuppmärksamhet vid polisutbildningen och från såväl polisledningens som deenskilda polismännens sida. När det gäller förvaringen av den omhändertagne visarundersökningar som LTO/har gjort all ca 80 procenl av dem somomhändertagits enligt 3 § LTO förvarats i polisarrest och att förvaringen varati genomsnitt 3 lim. , medan omhändertagande utan arrestförvaring igenomsnitt varade än . Anmärkningsvärda skillnader förekommerenligt utredningen mellan olika polisdistrikt. Vad som framkommit utgöremellertid enligt utredningen inte grund att ändra de gällande föreskrifterna. Enligt min mening bör bestämmelser motsvarande såväl 4 som9 §§ LTO tas upp bland polislagens regler om tillfälliga omhändertaganden. Debör ta sikte på samtliga omhändertaganden enligt lagen. Någon anledning att iövrigt ge reglerna annan lydelse än f. n. finns inte. Skall någon gripas enligt 24 kap. , fårhan inte omhändertas eller hållas kvar enligt 13 § andra stycket. Angående omhändertagande av berusade personer finnsbestämmelser i lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m. m. Paragrafen saknar motsvarighet i gällande rätt. I 9 § LOB finns en särskild bestämmelse som gerbestämmelsen om 1983/84:111 116 omhändertagande vid berusning i 1 § LOB företräde framför3 § LTO. I övrigt finns det inte i lag angivet något om vilken bestämmelse somskall tillämpas i en konkurrenssituation mellan de olika möjligheter sompolisen har alt ingripa genom ell frihetsberövande. Enligt LTO/ligger del i sakens natur attom förutsättningar föreligger att gripa någon enligt 24 kap. RB debestämmelserna skall användas framför eventuellt tillämpliga bestämmelser i . En sådan ordning lorde också tillämpas i praktiken. mening bör den för olika konkurrenssituationer tillämpligaordningen i största möjliga utsträckning läggas fast i lag. Utredningen harutarbetat förslag till bestämmelser härom att tas in i bl. a. polislagen. Detförslaget innebär bl. a. att om det finns skäl att beröva någon friheten enligt23 eller 24 kap. RB så får han inte kvarhållas eller omhändertas på grund avpolislagens bestämmelser angående omhändertagande vid ordningsstörning m. m.Utredningen föreslår också att de bestämmelser som enligt dess förslag skallersätta 1 och 2 §§ skall tillämpas före LOB samt atl LOB skall tillämpas dåförutsättningar föreligger för omhändertagande enligt polislagen p. g. a.ordningsstörning m. m. Frågan om konkurrensen mellan 23 kap. RB ochomhändertagandet enligt nuvarande 3 § LTO har under remissbehandlingenuppmärksammats av . Enligt förbundets mening är delangeläget att ytterligare överväga gränsdragningen mellan 23 kap. 8 § RB, somger polisen rält att medta någon som uppehåller sig på en brottsplats tillförhör och den bestämmelse som föreslås intagen i polislagen. För övrigt harkonkurrensfrågorna inte berörts av någon remissinstans. Enligt min mening bör något absolut hinder inte föreliggaatt omhänderta någon enligt polislagen, även om det skulle föreligga anledningatt medta honom fill förhör eller att hämta honom till förhör. De skäl sommotiverar ett ingripande till förhindrande av ordningsslörning eller brott ärav sådan generell karaktär att ett ingripande med slöd av polislagen inleformellt bör hindras av att det beträffande den som skall omhändertas ävenskulle kunna föreligga skäl till frihetsberövande enligt 23 kap. RB.Omhändertagandet bör dock omrubriceras om tiden för kvarhållandet kommer attutnyttjas för förhör om brott, begånget av den omhändertagne eller av annan. Såvitt gäller förhållandet mellan 13 § andra stycket ochingripanden enligt 1983/84:111 117 24 kap. RB delar jag dock utredningens uppfattning. Genomden av mig föreslagna formuleringen klargörs alt det endast är i densituafionen då den som skall omhändertas uppenbarligen skall gripas enligt 24 kap.RB som hinder för ett omhändertagande enligt polislagen föreligger. Något i lag uppställt binder mol omhändertagande enligt 13§ andra slyckel då förutsättningar föreligger för omhändertagande enligt 11,12eller 14 §, bör däremot enligt min mening inte lämpligen uppställas. Konkurrenssituationerav den arten torde f. ö. vara sällsynta. När det särskilt gäller omhändertagande enligt 14 § Hggerdel enligt min mening närmast till hands att den bestämmelsen tillämpas före 13§ andra stycket om förutsättningar härför står klara redan vid tiden föringripandet. Upptäcks det först efter det atl omhändertagandet enligt 13 §andra stycket har verkställts att förutsättningar föreligger för ettomhändertagande enligt 14 § kan det naturligtvis omrubriceras vid denförmansprövning som skall ske enligt 15 § första stycket. I sådant fallberäknas tiden för kvarhållandet från det ursprungliga ingripandet. Det kan dock inte uteslutas alt de förhållanden sommotiverar en tillämpning av 14 § framkommer först sedan förmansprövningen ägtmm men innan den omhändertagne har frigivits. Exempelvis kan situationen varaden atl en okänd person som vägrar uppge sitt namn har omhändertagits enligt 13§ för ordningsstörning. I samband med all han skall friges uppkommer envälgrundad misstanke om att han är idenfisk med någon som är efterlyst för attha avvikit från en kriminalvårdsanstalt. Hinder kan i ett sådant och liknande fall inle möta motatt förmannen beslutar att omhändertagandet enligt 13 § skall upphöraoch att den okände skall vara omhändertagen enligt 14 § för identifiering.Formellt blir då tidsfristen att beräkna från det beslutet, och den totalaomhändertagandetiden kan således komma atl överskrida sex (tolv) fimmar. Såbör dock få bli fallet endast i extrema undantagssituationer och polisen måsteinrikta sitt arbete på att kvarhållandetiden inte skall bli totalt mer än sex(tolv) timmar. En polisman som med laga stöd griper eller annarsomhändertar eller avlägsnar någon får i anslutning till ingripandet kroppsvisiteradenne i den utsträckning som är nödvändig 1. avsäkerhetsskäl för att vapen eller andra farliga föremål skall kunna tas omhand, eller 2. för aU hansidentitet skall kunna fastställas. Enligt 2 kap. 6 § RF är varje medborgare skyddad molpåtvingat kroppsligt ingrepp samt mot kroppsvisitation, husrannsakan ochliknande intrång. 1983/84:111 118 Skyddet kan begränsas genom lag (2 kap. 12 § RF). Beträffande kroppsvisitation vid utredning av brott finnsregler i 28 kap. RB. Vad angår sådan visitation som behövs från ordnings- ochsäkerhetssynpunkt när någon har berövats friheten av polisen (s. k.skyddsvisitation) finns bestämmelser i lagen (1976:371) om behandhngen avhäktade och anhållna m. fl. (häkteslagen). Enligt 2 § häkleslagen skall häktad,om det inle är uppenbart obehövligt, senast vid ankomsten tillförvaringslokalen visiteras för eftersökande av föremål som han inte fårinneha. Denna bestämmelse gäller - liksom häkteslagen i övrigt - inte barahäktade och anhållna. Den avser i princip alla fall då någon tas in i häkteeller tas i förvar i polisarrest . (18§). Med stöd av häkteslagens bestämmelser visiteras den somhar omhändertagits av polisen och som skall förvaras i polisarrest, t. ex.enligt LOB. För att ordningen och säkerheten på förvaringsplatsen skallsäkerställas och för att den omhändertagne inte skall skada sig själv ellerannan måste i allmänhet slips, livrem, hängslen, tändstickor, cigarretter ochliknande föremål tas ifrån honom. Den omhändertagne får emellertid inteunderkastas mera omfattande inskränkningar i sin frihet än som påkallas avändamålet med frihelsbe-rövandet saml ordning och säkerhet. Häkteslagens bestämmelse föreskriver som nämnts atlvisilationen skall utföras "senast" vid ankomsten fill förvaringslokalen.I de fall då någon har omhändertagits av polisen äger fullständigskyddsvisitation i regel rum sedan den omhändertagne har förts in påpolisstationen. Redan i samband med själva omhändertagandet utför emellertidpolismannen rutinmässigt en förberedande visitation av säkerhetsskäl. En sådanvisitation - s. k. provisorisk skyddsvisitafion - syftar till att undersöka omden omhändertagne bär på sig skjutvapen, verktyg eller annat föremål med vilkethan kan skada sig själv, polismannen eller annan. Visitafionen sker genom attpoHsmannen systemafiskl känner i eller utanpå fickor eller kläder. Även i andrafall, exempelvis vid transporter av häktade, kan sådana visitationer behövagöras, jfr 2 § tredje stycket häkteslagen. Inte minst från personalskyddssynpunkt är det emellertidofta nödvändigt för poHsen att i anslutning tiU ett frihetsberövande kunnaföreta provisorisk skyddsvisitation även när den som omhändertas inte skallföras till arrest eller häkte. Häkteslagens bestämmelser är då intetillämpliga. Del gäller här bl. a. personer som det enligt olikaspecialförfaltningar åligger polisen alt hämta eller återhämta. Befogenhetenatt skyddsvisitera i sådana fall har ansetts följa av rätten att göra detfrihetsberövande som verkställighets- eller handräckningsåtgärden innebär, iförening med del allmänna bemyndigande som innefattas i generalklausulen i 2 §PL Det har vidare ansetts följa av 2 § Pl att en polisman kanföreta provisorisk visitation för att fastställa en omhändertagens identitet,t. ex. genom att granska en legilimationshandling som han bär på sig. 1983/84:111 119 visitation är inte sällan nödvändig när t. ex. en psykisktsjuk skall omhändertas för att föras till sjukhus. Ett annat exempel erbjuderdet fallet att den som omhändertagits enligt LOB skall föras till sjukhus förvård eller till sin bostad. Polismannen är nämligen i detta fall skyldig attavge rapport till sin förman bl. a. för att underrättelse om omhändertagandetskall kunna sändas till körkortsmyndigheten. erinrar om att dess förslag att engeneralklausul i en ny polislag inle skall kunna åberopas som stöd för ettingrepp som begränsar grundläggande fri- och rättigheter enligt regeringsformenförutsätter att befogenheten till provisorisk visitation i nu angivna falllagfästs. En bestämmelse i ämnet synes enligt utredningen i nära anslutningfill 2 § häkleslagen kunna få det innehållet att en polisman, som med laga rättgriper eller annars omhändertar någon, i anslutning till frihetsberövandet fårulföra sådan ytlig kroppsvisitation som bedöms nödvändig av säkerhetsskäl föreftersökande av vapen eller annal farligt föremål eller som behövs för att denomhändertagnes identitet skall kunna fastställas. Beredningen ansluter sig liksom remissinstanserna fillpolisutredningens ståndpunkt. Att det behövs en bestämmelse som ger uttryckligtstöd för en polismans befogenhet att företa provisorisk skyddsvisitation isamtliga fall då någon med stöd av lag har berövats friheten av polisen synesfullt klart. Beredningen anser vidare att samma skäl, främst hänsynen fillarbetarskyddssynpunkter, talar för att en sådan befogenhet bör gälla även förfall då polisingripandet begränsas till att avlägsna någon från en viss plats,även om naturligtvis skyddsvisitation långt ifrån alltid behöver göras i dessasituationer. Beredningen förordar att en föreskrift i ämnet tas in iden nya polislagen. I överensstämmelse med vad polisutredningen har anförttorde bestämmelsen enligt beredningen få praktisk betydelse bl. a. vidingripanden enligt 35 § lagen om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissafall, där polisen åläggs att lämna handräckning bl. a. för att inställa elleråterföra en psykiskt sjuk person till sjukhus. Andra exempel erbjuder fall dåpoHsen lämnar biträde enligt lagen med vissa bestämmelser om vård av unga,liksom enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall. Att någon skall hämtastill huvudförhandling i brottmål med stöd av 46 kap. 15 § RB är ett annatpraktiskt exempel, liksom alt någon tas om hand enligt LOB. Men bestämmelsenbör i och för sig bli tillämplig även när den omhändertagne skall förvaras ihäkte eller polisarrest. Den kommer då enligt beredningen alt för dessa fallinnebära ett förtydligande av häkteslagens reglering. 1983/84:111 120 Den kroppsvisitation som det här är fråga om skall,påpekar beredningen, som regel begränsas till en summarisk undersökning av denomhändertagnes kläder i syfte att kontrollera att han inte bär på sig vapeneller några andra farliga föremål med vilka han kan skada sig själv eller sinomgivning. Om några sådana farliga föremål anträffas skall de naturligtvis tasom hand. En erinran om delta bör göras i bestämmelsen. Om den omhändertagne lasin i exempelvis polisarrest eller häkte eller på sjukhus, skall även föremålenavlämnas där. De kommer då att med stöd av den författning som är aktuell attförvaras för hans räkning tills frihetsberövandet har upphört, se exempelvis 4a § förordningen (1976:376) om behandlingen av häktade och anhållna m. fl.Upphör frihetsberövandet utan att någon sådan intagning äger rum, skallföremålen återlämnas i samband med frigivningen. Vad som har sagts nu gällergivetvis under förutsättning att de inte skall tas i beslag, vilket ju ofta kanförutsättas vara fallet (jfr numera 36 kap. 3 § BrB i lydelse efter den 1 juli1983). Någon uttrycklig bestämmelse i poHslagen om förfarandet med föremål avaktuellt slag som tagits om hand synes enligt beredningen inte vara erforderlig. I den mån den provisoriska visilationen tar sikte på attfå den omhändertagnes identitet fastställd, kan den enligt beredningen få endelvis annan karaktär. Det kan då bH fråga om att granska exempelvis körkorteller annan legitimation som den omhändertagne för med sig. Beredningen påpekaralt en låst portfölj eller resväska eller ett på annat sätt slutetförvaringsmedel (exempelvis ett med tejp eller snöre väl tillslutet paket)däremot inte får öppnas annat än när förutsättningar finns för husrannsakan. Det är enligt beredningen självklart att även en sådanytlig kroppsvisitation som det bär är fråga om allfid skall göras medtillbörlig hänsyn till den omhändertagnes kön och på ett sådant sätt allåtgärden inte väcker onödig uppmärksamhet. En erinran om detta har gjorts irikspolisstyrelsens tillämpningsföreskrifter häkteslagen (RPSFS 1979:4, FAP102-1). Någon bestämmelse i lagen härom behövs inte enligt beredningen. I enlighet med det anförda föreslår beredningen att det iden nya polislagen införs en bestämmelse av del innehållet att en polisman, sommed laga rätl griper eller annars omhändertar eller avlägsnar någon, ianslutning härfill får kroppsvisitera denne i den utsträckning som är nödvändigav säkerhetsskäl för att vapen eller andra farliga föremål skall kunna tas omhand eller för att identiteten hos den mot vilken ingripandet sker skall kunnafastställas. Remissinstanserna har allmänt godtagit innehållet iberedningens förslag till paragraf om rätt till kroppsvisitation. Överåklagareni menar dock att någon rätt att företakroppsvisitation i identifieringssyfte inte är nödvändig i de fall polisenendast avlägsnar den 1983/84:111 121 mot vilken ingripandel sker. En grupp polisstyrelser anser att paragrafen börkompletteras med en möjlighet för polisen att visitera åskådare i samband medinträde till vissa tillställningar, främst ishockey- och fotbollsmatcher samtpopgalor. menar att det finns skäl att överväga att kompletteraparagrafen med bestämmelser om rätt för polisen att tillgripa ytligkroppsbesiktning vid handräckning enligt 35 § LSPV och vid biträde enligt 18 §LVU och 26 § LVM. JO anför att s. k. skyddsvisitation enligt hans mening f.n. utförs i alltför stor omfattning.