prop · G703117 · 1983-12-31 00:00:00 — Den omständigheten attjärnvägen i järnvägstrafiklagen uttryckligen har getts en sådan rätt börgivetvis inte leda till den tolkningen att väglransportlagen inte medger atlfraktföraren skaffar bort godset i motsvarande fall. Liksom i vägtransportlagenoch i järnvägstrafikstadgan är möjligheten att sälja godset i paragrafenangiven som en rättighet för transportören. Av transportörens allmänna pliktatt ta vård om godset får emellertid anses följa, att transportören också ärskyldig att i mån av möjlighet använda försäljning som ett medel att mildrabefordrings- eller utlämningshindrets verkningar för trafikanten. I paragrafens andra styckeges regler om hur försäljning av godset skall gå till. Dessa överensstämmer ihuvudsak med motsvarande regler i vägtransportlagen och ijärnvägstrafikstadgan. Enligt båda dessa författningar skall transportören ommöjligt underrätta trafikanten om tiden och platsen för försäljningen för altunderlätta för honom att bevaka sina intressen vid denna. Sådan underrättelseskall enligl vägtransportlagen tillställas avsändaren och enligtjärnvägstrafikstadgan den till godset berättigade. Prop.1983/84:117 164 dessauttryck är emellertid helt tillfredsställande i detta sammanhang. Mot"avsändaren" kan invändas att det ibland inte alls är avsändaren somberörs av försäljningen. Uttrycket "den till godset berättigade" ärmångtydigt och kan därför vålla svårigheter i den ofta brådskande situation dåunderrättelse om försäljning skall lämnas. Enligt järnvägstrafikstadgaskulle en sådan underrättelse om möjligt sändas till "såväl avsändare sommottagare". Bakom denna föreskrift låg tanken alt mottagaren också i dennasituation ofta kunde ha intresse av att komma i besittning av godset. om att både avsändaren och mottagaren skall underrättas är intebara sakligt motiverad utan också lätlillämpad. Därför har en sådan föreskrifttagits upp i andra stycket. Iparagrafens tredje stycke behandlas utbetalning av överskott efter försäljningoch järnvägens rätt till ersättning, om köpeskillingen inte täcker vadjärnvägen har att fordra. Också detta stycke överensstämmer med vad som gällerenligt vägtransportlagen och järnvägstrafiksiadgan. I vägtransportlagen sägsemellertid att överskott från försäljningen skall tillställas avsändaren. Somhar berörts i det föregående är dock avsändaren inte undantagslöst den som idetta sammanhang är att betrakta som transportörens motpart. I tredje stycketanvänds därför uttrycket "den som hade rätt till godset" i ställetför "avsändaren". Därmed avses den som före försäljningenhade den formella rätten att lämna anvisning med anledning av det inträffadehindret. Att uttrycket inte direkt anger en viss person är av mindre betydelsei detta sammanhang, eftersom det knappast är lika brådskande med utbetalning avöverskott som med underrättelse om försäljning. I extrema fall skulle järnvägenkunna fullgöra sin betalningsskyldighet genom att nedsätta överskottet hoslänsstyrelsen enligt lagen (1927:56) om nedsättning av pengar hos myndighet. När köpeskillingen intetäcker det belopp som transportören har att fordra, uppkommer frågan om, och iså fall av vem, transportören har rätt till ersättning för bristen. Ivägtransportlagen besvaras denna fråga endast på det sättet att det föreskrivsatt transportören har rätt till sådan ersättning, medan det lämnas öppet vemsom skall betala ersättningen. Däremot anges i järnvägstrafiksiadgan altskyldighet att ersätta den uppkomna bristen åvilar den som är berättigad tillgodset. Denna lösning är inte given, eftersom den kan medföra t.ex. att enbefordringsavgift som avsändaren ensam svarar för enligt befordringsavtalet istället kan komma att belasta mottagaren. Lösningen är emellertid vedertagen isåväl inrikes som internationelljärnvägstrafik och torde i praktiken sällanföranleda några olägenheter. Denna lösning har därför valts också i denförevarande paragrafen (tredje stycket sista meningen). Av1 kap. 5 § följer att preskriptionstiden för järnvägens fordran på ersättningför underskott är . Prop.1983/84:117 165 ansvarighet Förutsättningarna för ansvarighet 22 § är ansvarig om gods går föriorat, minskaseller skadas medan järnvägen innehar det på grund av befordran. ärockså ansvarig för skada som uppkommer till följd av dröjsmål med att lämna utgodset. Dröjsmål med att lämna ut godset föreligger, när järnvägeninte är beredd att lämna ut godset inom avtalad tid eller, om någon tid intehar avtalats, inom den frist som järnvägen skäligen bör medges med hänsyn fillomständigheterna. Har järnvägen lagt upp godset till förvaring enligt 20 §,svarar järnvägen för godset enligt allmänna regler om förvaring. I fråga ompreskription av ersättningsanspråk gäller dock 1 kap. 5 §. Om järnvägen haruppdragit förvaringen åt tredje man, svarar järnvägen endast för atl denne harvalts och getts instruktioner med tillbörlig omsorg. (57 § JTS) Denna paragraf innehåller huvudreglerna om järnvägensansvarighet vid godsbefordran. Paragrafen motsvarar 27 § vägtransportlagen och57 § järnvägstrafikstadgan. I paragrafens första stycke behandlas del egentligafraktföraransvaret, dvs. järnvägens ansvarighet för att gods, som har tagitsemot till befordran, lämnas ut i rätt tid och i den mängd och det skick ivilket det togs emot. Ansvarigheten beskrivs i detta stycke som ett strikt (objektivt)ansvar. Ansvarigheten är dock i själva verket uppmjukad genom en rad undantag. I fråga om formuleringen av den nämnda ansvarsregelnavviker det förevarande lagrummet från motsvarande bestämmelse i vägtransportlagen.Ansvarigheten anges i vägtransportlagen omfatta tiden från det att godset togsemot till befordran till dess det lämnades ut. Det är dock inte helttillfredsställande att bestämma ansvarsperiodens slut till tidpunkten förullämningen. Fraktföraransvaret bör nämligen ibland anses upphöra innan godsetlämnas ut till varuhavaren, t.ex. när det läggs upp till förvaring elleröverlämnas till tull- eller annan myndighet. I det förevarande stycket angesansvarsperioden i fråga om transportskada i stället som den tid under vilkenjärnvägen innehar godset pä grund av befordran. Med denna formulering står detklart, att fraktföraransvaret inte gäller när godset är i t.ex. tullverketsbesittning och inte heller när järnvägen innehar det av någon annan anledningän befordran, t.ex. för förvaring. Uttrycket "på grund av befordran"omfattar dock även då befordran inte pågår, bl.a. tiden från det attsjälva transporten har avslutats till dess att godset på normalt sättöverlämnas i mottagarens besittning. I anslutning till huvudregeln om det egentligafraktföraransvaret finns i järnvägstrafikstadgan en föreskrift om attuppläggning av godset skall jämställas med utlämning, när det gällertillämpningen av ansvarsreglerna. Samma resultat uppnås genom attfraktföraransvaret i första stycket av den förevarande paragrafen harbegränsats till att omfatta tiden då järnvägen innehar godset på grund avbefordran. Prop.1983/84:117 166 Paragrafensandra stycke innehåller en definition av begreppet dröjsmål. En sådandefinition finns i vägtransportlagen men inte i järnvägstrafikstadgan. Istadgan anges i stället i 38 § andra stycket den tidpunkt vid vilken järnvägensskyldighet att lämna ut godset senast inträder. Enliglvägtransportlagen föreligger dröjsmål, när godset inte lämnas ut inom en tidsom är bestämd på visst sätt. Denna formulering kan uppfattas så, att dröjsmålskall anses föreligga så snart godset faktiskt inte har lämnats ut i rätt tid,oavsett vad som är anledningen till detta. Även om det enbart beror påmottagaren att utlämning inte har kommit till stånd, skulle såledesfraktföraren enligt vägtransportlagen kunna påstås vara i dröjsmål.Fraktföraren torde visserligen i sådana situationer oftast kunna visa att hanär fri från ansvar, men i dessa fall bör den uteblivna ullämningen inte ensbegreppsmässigt anses som dröjsmål. För att det tydligare skall framgå attdröjsmål kan föreligga bara när den avsedda ullämningen har uteblivit på grundav någon omständighet som kan hänföras till järnvägen, anges i det förevarandestycket att dröjsmål med godsets utlämnande föreligger när järnvägen inte ärberedd atl lämna ut godset vid den angivna tidpunkten. Frågan hur dennatidpunkt skall bestämmas regleras i detta stycke på väsentligen samma sätt somi vägtransportlagen. Dethar ansetts lämpligt atl i detta sammanhang också precisera järnvägensansvarighet i de fall då fraktföraransvaret inte skall fillämpas. I paragrafenstredje stycke har därför tagits upp ansvarsregler för dessa fall. Enligt dettastycke skall en järnväg, som själv har hand om förvaringen av upplagt gods,svara för godset enligt allmänna regler om förvaring. Detta innebär, attjärnvägen blir ersättningsskyldig för skador som inträffar under förvaringen,om inte järnvägen visar att skadan inte har orsakats av försummelse på järnvägenssida. I den mån järnvägen är ersättningsskyldig, skall ersättningen bestämmasi enlighet med de regler om beräkning av skadestånd som gäller vid avtal omförvaring. Någon hänsyn skall alltså inte tas till de särskilda beräknings- ochbegränsningsregler som är tillämpliga, när det egentliga fraktföraransvaretföreligger. Det har emellertid ansetts att järnvägstrafiklagenspreskriptionsregler (1 kap. 5 §) skall tillämpas också på anspråk påersättning i anledning av förvaring. uppdrar åt tredje man alt förvara godset, svarar järnvägen inte baraför fel eller försummelse vid valet av tredje man utan enligt uttryckligföreskrift också för att denne har getts instruktioner med tillbörlig omsorg.Någon föreskrift i sistnämnda hänseende finns inte i 25 § väglransportlagen,men av förarbetena till lagen framgår att beslämmelsen inbegriper också detfallet att fraktföraren visar försumlighet när det gäller att ge tredje maninstrukfioner för förvaringen Gfr prop. 1974:33 s. 185 och 193). Regleringenav ansvaret vid förvaring innebär, att järnvägen kan bli skyldig att betalahögre ersättning för en skada som har inträffat under förvaring än som skulleha utgått, om skadan hade inträffat under beford- Prop.1983/84:117 167 ran.Det är emellertid inte troligt att kombinationen av presumtionsansvar ochobegränsad ersättningsskyldighet i praktiken skulle innebära någon nämnvärdbelastning för järnvägen. 23§ är fri från ansvarighet enligt 22 § första stycket, om järnvägenvisar att förlusten, minskningen, skadan eller dröjsmålet har orsakats av 1. fel eller försummelse av densom var berättigad till godset, 2. sådan anvisning av denberättigade som inte har föranletts av fel eller försummelse från järnvägenssida, 3. godsets bristfälligabeskaffenhet, eller 4. någon omständighet som inte kanhänföras till själva järnvägsdriften och som järnvägen inte hade kunnat undgåeller förebygga följderna av även om den hade vidtagit alla ätgärder somrimligen hade kunnat krävas av den. (58§ JTS) Det egentliga fraktföraransvaretär enligt huvudregeln i 22 § första stycket strikt. Som redan har nämntsmildras detta ansvar genom ett antal undantag. Dessa anges i form avansvarsfrihetsgrunder i denna paragraf och den följande. I denna paragraf tasupp de s.k. icke privilegierade ansvarsfrihetsgrunderna. Den motsvarar 28 §vägtransportlagen och 58 § järnvägstrafikstadgan. Liksomi vägtransportlagen nämns i den förevarande paragrafen fyra olikaansvarsfrihetsgrunder. Dessa har i stort sett samma innebörd som de ansvarsfrihetsgrundersom anges i 28 § vägtransportlagen. Såvitt gäller den första och den Qärdeansvarsfrihetsgrunden föreligger dock skillnader i förhållande tillvägtransportlagen. Somförsta ansvarsfrihetsgrund nämns i vägtransportlagen det fallet att fraktförarenvisar, att det inträffade har orsakats av fel eller försummelse av denberättigade. Denna formulering möjliggör den tolkningen att fraktförarenundgår ersättningsskyldighet för en viss skada endast om skadan har orsakatsgenom fel eller försummelse av den som framställer ersättningskravet (t.ex.mottagaren) och alltså inte om vårdslöshet har förelegat hos fraktförarensandre motpart (i detta fall avsändaren) Gfr prop. 1974: 33 s. 104 O- En sådanlolkning är emellertid främmande för järnvägsrätten. För inrikestrafikens delfår denna lolkning anses ha varit utesluten så länge 1925 årsjärnvägstrafiksladga gällde, eftersom det i denna talades om "denförfogandeberättigades vållande". Med hänsyn till terminologin i 1966 årsjärnvägstrafikstadga synes det uppenbart att del där använda uttrycket"fel eller försummelse av den till godset berättigade" har sammainnebörd. Också i fråga om internationell järnvägstrafik står det klart, atttransportören inte är ansvarig för skador som har orsakats genom vårdslöshetav den som för vårdslösheten var att anse som transportörensmotpart och att detta gäller oavsett om ersättningsanspråket framställs av denvållande eller av dennes medpart i befordringsavtalet. Detta synes numera varaklart också när det gäller internafionella vägtransporter. 1983/84:117 168 Medhänsyn till vad som har anförts har den första ansvarsfrihetsgrundenformulerats så, att det skall klart framgå att den omfattar inte baravårdslöshet av den som är berättigad att framställa ersättningskrav utan ocksåvårdslöshet av järnvägens andre motpart, förutsatt att vårdslösheten ägde rummedan denne hade rätt att disponera över godset. Detta följer av det användauttrycket "fel eller försummelse av den som var berättigad till godset". Denandra ansvarsfrihetsgrunden medför att järnvägen inte behöver svara för skadorsom är en följd av en anvisning som inte har föranletts av fel ellerförsummelse från järnvägens sida. I fråga om räckvidden av dennaansvarsfrihetsgrund får vad som har sagts motsvarande tillämpning. är fri från vårdslöshet, undgår den således ersättningsskyldighetoavsett vilken av dess motparter som framställer kravet, under förutsättningatt den som gav anvisningen då var den av parterna som hade rätt att lämnaanvisning. Någon annan tolkning måste anses utesluten i järnvägsförhållanden,och detta även om den likalydande ansvarsfrihetsgrunden i vägtransportlagenskulle komma att tolkas på något annat sätt. Enfullständig överensstämmelse mellan den förevarande paragrafen ochvägtransportlagen föreligger däremot i fråga om den tredje ansvarsfrihetsgrunden.Enligt denna skall järnvägen inte vara ansvarig för skador som har sin grund i"godsets bristfälliga beskaffenhet". Formuleringen i paragrafen skiljersig något från ordalydelsen av motsvarande ansvarsfrihetsgrund ijärnvägstrafiksiadgan, i vilken i stället talas om godsets "egen"beskaffenhet. Någon egenfiig saklig skillnad har inte avsetts. Genomformuleringen "godsets bristfälliga beskaffenhet" anges emellertidtydligare ansvarsfrihetsgrundens naturliga tillämpningsområde, nämligen detfallet att ett parti av ett vanligen motståndskraftigt godsslag på grund avsärskilda defekter inte tål transportens påfrestningar Gfr prop. 105O- Den valda lydelsen anknyter till formuleringen inte bara i vägtransportlagenutan också i . Liksom de övrigaansvarsfrihetsgrunder som anges i denna paragraf har också den Qärde sindirekta motsvarighet såväl i vägtransportlagen som i järnvägstrafikstadgan.Enligt dessa författningar är transportören fri från ansvar för skador somorsakas av något förhållande som transportören inte har kunnat undvika och varsföljder han inte har kunnat förebygga. Att denna ansvarsfrihetsgrund harformulerats på samma sätt i vägtransportlagen och i järnvägstrafikstadganberor på att en text som ursprungligen hade tagits års i bådafallen har använts som förebild. När denna text infördes i , var avsiktenatt den skulle Qäna som en klargörande beskrivning av den typ av skadeorsakersom dittills hade betecknats enbart med begreppet "force majeure".Uttryckets karaktär av definition av begreppet "force majeure" harbehållits inom järnvägsrätten. Sedan uttrycket hade kopierats i 1956 årskonvention om fraktavtalet vid internationell befordran på väg (CMR) ochdärifrån förts över till vägtransportlagen. 1983/84:117 169 har det emellertid gjorts gällande att det skulle lämnautrymme för ansvarsfrihet inte bara i force majeure-situationer utan också närskada har inträffat, fastän transportören visat en hög grad av aktsamhel Gfr prop.1974: 33 s. 193). Det tordeinte finnas någon anledning att gå ifrån den uppfattning som är fast etableradinom järnvägsfrakträtten att järnvägen bör svara också för sådana renaolyckshändelser som inte kan betraktas som fall av force majeure, bl.a. pågrund av att de inte är tillräckligt ovanliga och omfattande. I sak är såledesnågon avvikelse från järnvägstrafikstadgans reglering på denna punkt intepåkallad. Med hänsyn till de uttalanden som har förekommit om innebörden av denlikalydande ansvarsfrihetsgrunden i vägtransportlagen kan den formulering somnu används i järnvägstrafikstadgan för alt ange ansvarsfrihet för force majeureuppenbarligen inte fylla detta ändamål i fortsättningen. I den förevarandeparagrafen har den Qärde ansvarsfrihetsgrunden i stället avfattats efterförebild av den regel om ansvarsfrihet för force majeure som finns i 3 § andrastycket lag och som motsvaras av 2 kap. 1 § andra stycket i denföreslagna järnvägstrafiklagen. I 28 § andra stycket vägtransportlagen finns enbestämmelse om att fraktföraren inte till befrielse från ansvarighet fåråberopa vare sig bristfällighet hos del fordon som har använts för befordringeneller fel eller försummelse av den av vilken han kan ha hyrt fordonet eller avdennes folk. Någon motsvarande bestämmelse finns inte i förslaget till järnvägstrafiklag.Ansvarsbefrielse kan emellertid inte komma i fråga enligt den förevarandeparagrafen, när skadan är en följd av bristfälligheter i järnvägens materieleller av felaktigheter i skötseln av denna. Detta framgår motsätlningsvis avden Qärde ansvarsfriheisgrunden, som endast omfattar omständigheter som intekan hänföras till själva järnvägsdriften. 24 § är vidare fri från ansvarighet enligl 22 §första stycket, om föriusten, minskningen eller skadan är en följd av densärskilda risk som är förbunden med 1. att godset harbefordrats i öppen vagn, när avsändaren har godkänt detta transportsätt, 2. att godset inteär förpackat eller är bristfälligt förpackat och det är fråga om sådant godssom på grund av sin beskaffenhet är utsatt för svinn eller skada, närförpackningen är bristfällig eller saknas, 3. att godset harlastals eller lossats på ett felaktigt sätt och järnvägen inte själv har utförtlastningen eller lossningen, 4. att godset ärav sådan beskaffenhet att det är särskilt utsatt för fara att gå förlorat,minskas eller skadas, till exempel genom bräckning, rost, inre självförstöring,uttorkning eller svinn, 5. att gods, somjärnvägen enligt sina villkor inte tar emot till befordran eller tar emotendast på särskilda villkor, har lämnats in under oriktig, otydlig ellerofullständig benämning, 6. att avsändarenhar underlåtit att vidta föreskrivna försiktighetsåtgärder, när han har lämnatin gods som järnvägen tar emot till befordran endast på särskilda villkor. 1983/84:117 170 7. att befordringen avser levandedjur, eller 8. att sändningen är sådan att den enligt befordringsavtaleteller föreskrift i författning skall åtföljas av vårdare eller tillsynsman,dock endast om förlusten, minskningen eller skadan är en följd av den fara somvar anledningen till att vårdare eller tillsynsman skulle vara med vid befordringen. att förlusten, minskningen eller skadan med hänsyn tillomständigheterna kan vara en följd av en sådan särskild risk som avses i förstastycket, skall den antas vara en följd av denna risk, om det inte visas alt denfaktiskt beror på någon annan omständighet. När det i ett sådant fall som avsesi första stycket 1 är fråga om onormalt stor minskning eller om förlust av helakollin, skall detta dock inte antas vara en följd av att godset har befordratsi öppen vagn. Skallbefordringen enligt avtalet ske i en vagn som är utrustad med särskildaanordningar för alt skydda godset mot värme, kyla, temperaturväxlingar ellerluftens fuktighet, får järnvägen inte till befrielse från ansvarighet åberopaden risk som avses i första stycket 4. får dock åberopa denna risk,om den visar alt förlusten, minskningen eller skadan beror på någon annan omständighelän att järnvägen inte har följt erhållna anvisningar eller att den inte hargjort vad den med hänsyn till omständigheterna borde ha gjort i fråga om val,underhåll och användning av de särskilda anordningarna. Järnvägenfår till befrielse från ansvarighet åberopa första stycket 7 endast om denvisar att förlusten, minskningen eller skadan beror på någon annan omständighetän att järnvägen inte har följt erhållna anvisningar eller har försummat altvidta de åtgärder som med hänsyn till omständigheterna hade kunnat fordras. (59§ JTS) Ansvarsfrihetenligt 23 § inträder som nämnts, om skadefallet har orsakals av någonomständighet som i den paragrafen anges som ansvarsfrihetsgrund. För att fåansvarsfrihet måste emellertid järnvägen bevisa att skadeorsaken var en sådanomständighet. När det gäller transportskador framstår det ofta som sannolikt,att skadan är en följd av en speciell risk som har förelegat vid den aktuellatransporten. I såväl väglransportlagen som järnvägstrafikstadgan anges ettantal sådana risker som ansvarsfrihetsgrunder. Dessa s.k. privilegieradeansvarsfrihetsgrunder får åtnjutas av transportören även om sambandet mellanden ansvarsfrihetsgrundande risken och den inträffade skadan inte är heltstyrkt. förevarande paragrafen behandlas de privilegierade ansvarsfrihetsgrunderna.Den motsvarar 29 § vägtransportlagen och 59 § järnvägstrafik-stadgan. Till sinutformning överensstämmer paragrafen nära med nämnda lagrum ivägtransportlagen. Denförevarande paragrafens/öwfa stycke innehåller en uppräkning av vissaomständigheter i åtta punkter. Redan det förhållandel att en omständighet somnämns i någon av dessa punkter har förelegat medför i princip att järnvägenbefrias från ansvarighet. Prop.1983/84:117 171 Ipunkt 1 nämns befordran i öppen vagn, när avsändaren har godkänt dettatransportsätt. Denna ansvarsfrihetsgrund återfinns också i väglransportlagenmen har där ett snävare tillämpningsområde genom att den inte gäller närpresenning används som täckning för lasten. På motsvarande sätt kundeansvarsfrihet enligt järnvägstrafikstadga inte komma i fråga, om befordringenutfördes med täckning. Denna begränsning slopades emellertid i 1966 årsstadga, sannolikt i syfte att uppnå överensstämmelse med regleringen i CIM.Det har ansetts viktigare att på denna punkt få överensstämmelse mellanreglerna för inrikes järnvägstransport och än att få överensstämmelsemellan regleringen för inrikes vägtransport och inrikes järnvägstransport.Enligt den förevarande punkten är järnvägen således fri från ansvar sä snart befordringensker i en vagn som till sin konstruktion är sådan att godset inte överallt påsidorna och upptill innesluts av väggar och tak. Enförutsättning för ansvarsfrihet enligt denna punkt är att avsändaren hargodkänt detta transportsätt. Sådant godkännande behöver inte vara uttryckligt Gfrprop. 1974:33 s. 108). I järnvägstrafikstadgan nämns särskilt det fallet att befordringenenligt föreskrift i lag eller annan författning får försiggå endast i öppenvagn. I ett sådant fall måsle avsändarens åtgärd att ändå låta utföra befordringeninnebära ett godkännande av att den utförs i öppen vagn. Godkännande får ocksåanses föreligga t.ex. när avsändaren till befordran överlämnar gods som sedvanemässigttransporteras i öppen vagn eller när han, utan att göra invändning, underrättasom atl godset kommer att befordras på detta sätt. Ipunkt 2 anges som grund för ansvarsbefrielse att gods, vars beskaffenhetkräver en ändamålsenlig förpackning, saknar förpackning eller är bristfälligtförpackat. Denna ansvarsfrihetsgrund har utformats efter förebild avmotsvarande grund i vägtransportlagen. I denna punkt täcks uttryckligen intebara det fallet att förpackningen är bristfällig utan också det fallet attförpackning helt saknas. Detta senare fall nämns inte i jämvägstrafikstad-gan.