prop · G70378 · 1983-12-31 00:00:00 — Självfallet bör avvisning inte fä tillgripas om inteföreläggandet innefattat upplysning om risken för avvisning vid bristandeuppfyllelse. Därav följer att den skriftliga formen för föreläggande alltid böranvändas, när det är fråga om brister av den typ som kan föranleda avvisning.Som påpekats vid remissbehandlingen bör vidare den omständigheten att den som utfärdatföreläggandet bedömt bristerna som avvisningsgrundande inte binda domstolen,när beslut i av visningsfrågan sedermera skall fattas. Som påföljd iföreläggandet bör därför anges att ansökningen kan komma att avvisas.Innehållet i föreläggandet behöver dock inte - lika litet som enligl gällanderätt - framgå av lag. Jag förordar att reglerna i 42 kap. 4 § första stycket, 47kap. 4 §, 50 kap. 7 § andra stycket, 51 kap. 7 § andra stycket, 52 kap. 6 §andra stycket, 55 kap. 7 § andra stycket och 56 kap. 7 § andra stycket RBändras i enlighel med vad Jag nu har anfört. Jag återkommer i specialmoliveringentill vissa tillämpningsfrågor. Del har i praxis ansetts att möjligheten till avvisningenligt grunderna för 42 kap. 4 § första stycket står öppen inte bara irättegångens inledningsskede utan även senare under processen, om det av någonanledning kommer att slå klart att käranden inte uppfyllt kraven i 42 kap. 2 §(NJA 1977 s. 827). Ett par remissinstanser har anfört att denna praxis bordelagfästas. Jag vill med anledning av detta anföra följande. Det är i praktiken inte ovanligt atl kärandens talan ävenefter rättegångens inledningsskede kommer att framstå som alltför opreciserad.Detta kan bero på att rätten av ett förbiseende utfärdat stämning trots attstäm- Prop.1983/84:78 41 ningsansökningen var behäftad med allvariiga brister. Delkan också vara så att bristerna uppdagats genom svarandens påpekanden. Ävenkärandens eget agerande senare i processen kan göra att bristerna upptäcks.Vilka åtgärder som i en sådan situation bör få vidtas från rättens sida måsteenligt min mening delvis bli beroende av omständigheterna i det enskildafallet. Upptäcks bristerna vid ett förberedelsesammanlräde, bör rätten i förstahand inrikta sig på all ulan något formellt föreläggande undanröja oklarheternavid sammanträdet. En annan möjlighet att komma till rätta med bristfälligtangivna yrkanden och grunder är atl ge etl s.k. preklusionsföreläggande enliglvad Jag tidigare föreslagit (avsnitt 2.4). Av vad jag nu sagt framgår alt ett formligt kompletleringsföreläggandeoch avvisning inte alltid är den lämpliga åtgärden i de nu aktuella situationerna.Att rätten ändå har möjlighet att avvisa en talan pä grund av brister iansökningen även sedan stämning utfärdats framgår av rättspraxis. Avgränsningenav de siluationer där avvisning skall få ske senare under rättegången är medhänsyn till situationernas skiftande karaktär svår att göra. Jag är därför intenu beredd att förorda atl frågan lagregleras. De fortsatta övervägandena medanledning av rättegångsutredningens arbele kan emellertid medföra alt saken tasupp pä nytt. Utredningen har föreslagit att det i vissa fall skall varamöjligt för domstolarna att avvisa en ansökan eller en fullföljdsinlaga pägrund av ofullständighet ulan att först ge den som gett in handlingen ett kompletleringsföreläggande(41 kap. 6 § andra stycket i utredningens förslag). Flera remissinstanser harinvändningar frän rättssäkerhetssynpunkt mot en sådan lösning, och enmajoritet har ifrågasatt det praktiska behovet av en direkt avvisningsmöjlighet.Jag kan för min del hysa förståelse för invändningarna, framför allt när detgäller överrätlsprocessen. I tingsrätt däremot hindrar Ju etl avvisningsbeslutinte en ny ansökan, vilket medför att sökanden i de allra fiesta fall interiskerar några rättsförluster. Med hänsyn till rättssäkerhetsaspekterna och detringa praktiska värdet av en reform i enlighet med förslaget har jag emellertidstannat för att inte nu lägga fram något förslag i denna del. 2.6 Uppenbart ogrundad talan i tingsrätt Mitt förslag: Tingsrätterna får möjlighet att döma itvistemål och mäl om enskilt åtal utan att först utfärda stämning på svaranden.Förutsättningen är att kärandens framställning inte innefattar laga skäl förkäromålet eller att det annars är uppenbart att käromålet är ogrundat. Utredningens förslag: Överensstämmer i princip med mittförslag (SOU 1982:25 s. 65, SOU 1982: 26 s. 295). Prop.1983/84:78 42 Remissinstanserna: De flesta är positiva tillgrundtankarna bakom förslaget. Ett par remissinstanser förordar i ställetavvisning som medel att komma till rätta med problemen. En remissinstansmotsätter sig förslagel. Flera har synpunkter på den närmare utformningen av enregel. Se vidare remissammanställningen s. 551 och 769. Skäl för mitt förslag: Det är inte ovanligt att det tilltingsrätterna kommer in stämningsansökningar som uppenbarligen är av den arten atlde inte kan föranleda bifall. Det kan l.ex. vara fråga om grundlösaskadeståndskrav eller obefogade enskilda åtal. I många av dessa fall äryrkanden och grunder - trots föreläggande om komplettering - så oklart angivna atlansökningen kan avvisas enligt de regler som finns därom. Sistnämnda fall harjag behandlat i del föregående (avsnitt 2.5). Situationen kan emellertid också vara den att det finnsett eller flera bestämda yrkanden och att grunderna visserligen är ohållbaramen dock tydligt angivna. Sädana stämningsansökningar kan inte avvisas och harlänge vållat domstolarna problem när det gäller hanteringen. Målet måstei-dessa fall tas upp till saklig prövning. Handläggningen blir ofta tidsödandeoch föranleder etl arbete som inte står i rimligt förhållande till målets vikt.Vidare kan motparten vällas betydande ölägenheter och kostnader. De hittillsvarande försöken frän domstolarnas sida attkomma till rätta med de nu nämnda svårigheterna har främst gått ut på att pänågot sätt konstalera atl kärandens psykiskai tillstånd är sådant atl han inteär behörig att själv föra en talan inför domstolen. Den metoden har dock sinabegränsningar, framför allt med hänsyn till svårigheterna att få frammedicinskt underlag för bedömningen. Utredningen föreslår en helt annan lösning för attåtminstone delvis komma till rätta med de problem som finns, nämligen altdomstolarna skall kunna avgöra de nu aktuella målen i sak på ett mycket enkeltsätt, utan att ens kommunicera stämningsansökningen med svaranden. Remissinslanserna har i allmänhet varit positiva lillgrundtankarna bakom utredningens förslag. Ett par remissinstanser har dockförordat att rätten i stället får möjlighet till avvisning i de aktuellafallen. Härtill kommer att flera remissinstanser haft synpunkter påtillämpningsområdet för den föreslagna regeln. Endasl en remissinstans - TCO -har ställt sig direkt avvisande till en reglering i enlighet med grundtankarnai förslaget. För egen del vill Jag på nytl understryka alt ansökningarav det slag del här är fråga om bereder tingsrätterna ett inle obetydligtarbete. Det är mot den bakgrunden angelägel att försöka finna vägar alt hanteraansökningarna på ett sådant sätt att onödigt myckel resurser inte behöver lasi anspråk. måsle naturligtvis den enskilde kärandens rättssäkerhettillgodoses i tillbörlig mån. Jag håller med ulredningen orn att en ökad användning avinstitutet avvisning på grund av bristande processbehörighet inte är enframkomlig Prop.1983/84:78 43 Inte heller i övrigt är avvisning enligt min meningett lämpligt medel i dessa sammanhang. Det rör sig Ju om fall där kärandenformellt sett uppfyllt RB; s föreskrifter om vad en ansökan skall innehålla.Vad som brister år den rättsliga hållbarheten i de anspråk som ställs. Rimligenär då den rätta handläggningsformen sakprövning. 1 de nu avsedda fallen ärdenna prövningjurrdiskt sett mycket enkel. Vad man bör se till är att rätten färmedel att utföra prövningen pä ett så enkelt sätt som möjligt. Jag ställer migmot denna bakgrund positiv till en lösning enligt den linje som utredningenhar föreslagit. När detgäller rättssäkerhetsaspekterna på den föreslagna lösningen vill Jag särskiltframhålla att svarandens rättssäkerhet knappast kan försämras av att han intefår del av kärandens framställning, när domen ändå kommer att gå i hans favör.Som utredningen framhållit kan man i dessa sammanhang i praktiken bortse fränden eventualiteten att svaranden vill medge käromålet. Och vad kärandenbeträffar bör det ligga även i hans intresse att målet avgörs så enkelt ochsnabbt som möjligt. Han löper ju därigenom också mindre risk att drabbas avansvar för motpartens rättegångskostnader. För att kärandens rättssäkerhet inle skall bli försämradgenom en möjlighet att avgöra mål utan kommunikation med svaranden krävsnaturligtvis att man avgränsar området för sådana avgöranden på ett rimligtsätt. I avvaktan på en mer allmän reform av RB; s förfaranderegler torde detvara lämpligt att utgå från gällande regler i 44 kap. 8 § angående de fall ivilka ett käromål skall kunna ogillas trots svarandens utevaro vid ettsammanträde. Möjligheten alt ogilla käromålet utan svarandens hörande böralltså stå öppen dels när kärandens framställning inte innefattar laga skäl förkäromålet och dels när det annars är uppenbart att käromålet är ogrundat. Atträtten vid sin prövning av om nu nämnda rekvisit är uppfyllda får bortse frånsådana påståenden i kärandens framställning som strider mot vad som är allmänt veterligttorde inte behöva utsägas direkt i lagtexten. Ett särskilt problem - som uppmärksammats av någraremissinstanser - är i vad mån rätten i de berörda målen skall utöva s.k.materiell processledning gentemot käranden. Frågan gäller närmare bestämt i vadmån rätten skall verka för att käranden kompletterar sin ansökan med andrayrkanden eller grunder som kanske har större utsikt till framgång i processen.Utredningen har som en förutsättning för att rätten skall få döma utan attutfärda stämning föreslagit att den bristande rättsliga hållbarheten ikärandens framställning är av sådan art att en materiell processledning frånrättens sida - inom de ramar som gäller därom - inte kan föranleda någonändring därvidlag. Flera remissinslanser har funnit denna regel oklar. Man har bl.a.frågat sig om rällen innan kärandens talan kan ogillas alltid måste ta kontaktmed käranden och försöka få honom att komma med andra yrkanden eller grunder. Jag vill för min del inte utesluta att det kan finnas situafionerdär rätten Prop.1983/84:78 44 ulanatt komma i konflikt med de principer som bör gälla för processledningen kanta kontakt med käranden och få till stånd en korrigering av Juridiskt ohållbarayrkanden eller grunder. Jag skulle dock tro att detta inträffar betydligtoftare i de fall där det är oklart vad käranden menar och där alltså avvisningspäföljdi stället blir aktuell. I de nu avsedda fallen -där det alltså redan genom vadsom sägs i ansökningen står klart vad käranden vill och vilken grund han harför det - har Jag däremot svårt att föreställa mig alt denna situation kanuppkomma annal än undantagsvis. Domarens processledningsbefogenheterökar emellertid i ett senare skede av rättegången, l.ex. Detta innebär alt domaren när han i inledningsskedetgranskar stämningsansökningen för att utröna om dom kan meddelas utanföregående stämning måste fundera på vad som kan tänkas hända senare iprocessen. Finner han därvid alt de Juridiska bristerna i ansökningen är avsådan karaktär att de erfarenhetsmässigt kommer alt kunna rättas till senareunder processen genom rättens materiella processledning, bör stämning utfärdas. Fråganär då om - som utredningen har föreslagit - en erinran om-rättens skyldighel atli de aktuella sammanhangen utöva materiell processledning bör tas in ilagtexten. Enligt min uppfattning bör emellertid omfattningen av rättensmateriella processledning i dessa mäl principiellt inte skilja sig frän vad somgäller i andra mål. Det är enligt min mening därför obehövligt med ett särskiltpåpekande om rättens skyldigheter i Just dessa fall. En sådan särregel kanockså - som remissbehandlingen visar - leda till missförstånd. Jag förordardärför att någon hänvisning till reglerna om materiell processledning inle görsi lagtexten. framhåller bör rätten kunna underlåta att utfärda stämning endaslnär hela käromålet är av sådan beskaffenhet atl det inte kan föranleda bifall.Att rätten skall kunna meddela dom utan atl höra svaranden är ju dikterat delsav processekonomiska skäl och dels av hänsyn till motparten. Inget av dessa skälframträder med särskild styrka, om käromålet endast delvis är av sådanbeskaffenhet atl det faller in under rekvisiten. Härtill kommer att manundviker en hel del praktiska svårigheter. Rätten slipper sålunda i eltinledningsskede fundera på om t.ex. ett ränteyrkande är delvis uppenbartogrundat, om ansökningen i övrigt ändå skall föranleda att stämning utfärdas. Dethar under remissbehandlingen från något håll uttryckts oro för all det kan bli belungandeför rätlen att granska alla inkommande ansökningar för att konstalera omförutsättningar för dom utan föregående stämning föreligger. Jag vill medanledning härav erinra om atl rätten under alla omständigheter är skyldig attgranska ansökningarna för att kontrollera om de uppfyller de krav på ansökningensinnehåll som ställs upp i 42 kap. 2 § och 47 kap. 2 § RB. Den granskning somrätten härutöver behöver göra för att kontrollera om det finns skäl atttillämpa regeln om omedelbar dom torde inte medföra något väsentligt merarbete.Särskilt gäller della om man Prop.1983/84:78 45 - somjag vill förorda - i varje fall tills vidare hållerde fall där talan väcks i den summariska processen utanför tillämpningsområdet.För att undvika att en regel om meddelande av dom utan föregående stämning kankomma att innebära ett väsentligt nytt arbetsmoment i domstolsarbetet, börregeln vidare utformas som fakultativ. Den bör alltså ha det innehållet atträtten får meddela dom utan att stämning utfärdas, om de angivnaförutsättningarna föreligger. Jag förordar i enlighet med det anförda att i 42 kap. 5 §och 47 kap. 5 S RB intas regler som gör det möjligt för rätten att underiålaatt utfärda stämning och i stället ogilla käromålet genom dom, omkärandens framställning inle innefattar laga skäl för käromålet eller om detär uppenbart att käromålet är ogrundat. Ändring bör även göras i 42 kap. 18 § och 47 kap. 21 § RBför att det skall bli formellt möjligt att under förberedelsen meddela domarenligt det nu sagda. 2.7 Uppenbart ogrundad vadetalan Mitt förslag: Om det är uppenbart att en vadetalan itvistemål eller brottmål är ogrundad, får hovrätten möjlighet att omedelbartfastställa tingsrättens dom utan att kommunicera vadeinlagan medmotparten. Utredningens förslag: Överensstämmer med mitt förslag (DsJu 1983: 1 s. Remissinstanserna: De allra flesta tillstyrker förslageteller lämnar det utan erinran. Från ett par håll ifrågasätts det praktiskabehovet av en reform. En remissinstans avstyrker förslaget, dock endast ommotsvarande förslag rörande tingsrätterna genomförs. Se vidareremissammanställningen s. 25. Skäl för mitt förslag: Det inträffar inte så sällan atttill överrätterna kommer in fullföljdsinlagor, som visserligen innehållerbestämda yrkanden och grunder, men i fråga om vilka man genast kan konstatera atlnågon utsikt till ändring av den lägre rättens avgörande inte finns. Att enpart överklagar pä ett sådant sätt kan ha oHka orsaker. Det kan l.ex. varaokunnighet om de rättsliga förutsättningarna för ändring eller en önskan attfördröja verkställigheten av den lägre rättens aygöratide, Pä samma sätt som när det gäller uppenbart ogrundadestämningsansökningar i tingsrätterna - ett problem somjag behandlat i avsnitt2.6 - är det väsentligt att överrälterna har möjlighet att aygöra denna typ av mälpå ett enkelt sått. Så är också fallet när det gäller besvärsmål i hovrätten,där tingsrättens beslut kan fastställas utan att besvärsinlagan kommuniceras Prop.1983/84:78 46 För högsta domstolens del gäller attprövningstillstånd kan avslås utan att fullföljdsinlagitn dessförinnanöversänds till motparten. För vademålens del - här bortses då från småmålen - ärsituationen f.n. en annan. 1 sådana mål är hovrätten skyldig att sändaklagandens inlaga till vadesvaranden för genmäle även om det är uppenbart alt vadelalaninte kan bifallas. Efter denna kommunikationsomgång finns för tvistemålens delmöjlighet att träffa ett avgörande på handlingarna. För brottmålens del kommerJag i det följande (avsnitt 2.8) att föreslå atl en motsvarande möjlighetinförs. Det kvarstår emellertid att vadeinlagan måste kommuniceras medmotparten trots att detta objektivt sett är helt överflödigt. För att hovrätterna skall kunna underlåta denna onödigaskriftväxling föreslår utredningen en regel, enligt vilken hovrätterna ivademål - såväl tvistemål som brottmål - får fastställa tingsrättens dom utanatt först kommunicera vadeinlagan med svaranden, under förutsättning att vadetalanår uppenbart ogrundad. Förslaget har tillstyrkts eller lämnats utan erinran avpraktiskt taget samtliga remissinstanser, även om några ifrågasatt om det ipraktiken kan bli särskilt vanligt att hovrätten redan på ett så tidigt stadiumav processen som det här blir fräga om vågar konstalera att en vadetalan äruppenbart ogrundad. En remissinstans, TCO, avstyrker förslaget, dock endast om mangenomför den reform i fråga om uppenbart ogrundade stämningsansökningar somjagtidigare tagit upp (avsnitt 2.6). För egen del vill Jag på nytt understryka det angelägna iatt domstolarna inte skall behöva vidta åtgärder som objektivt sett inte fyllernågon funktion. Jag har tidigare föreslagit atl tingsrätterna i helt klarafall skall få meddela dom utan att översända stämningsansökningen tillsvaranden. Att låta hovrätterna i vademål få motsvarande möjlighel - etthandläggnings-sätt som redan förekommer i besvärsmål - framstår som naturligt. Den nu aktuella reformens samband med tingsrätternasmöjligheter att avgöra uppenbart ogrundade ansökningar utan att höra svarandenframstår som särskill tydlig, om man tänker sig det fallet att tingsrättenogillar ett käromål ulan att först höra svaranden och käranden därefteröverklagar. Hovrätten skulle då om den inle hade möjlighet att avslå frånkommunikation med vadesvaranden - tvingas sända ut vadeinlagan för genmäle.Reformen för tingsrättsprocessens del skulle därigenom förlora mycket av sittsyfte. I fråga om verkningarna i rättssäkerhetshänseende av enreform i den antydda riktningen kan man anlägga ungefär samma synpunkter somjag redovisat i avsnill 2.6. För vadesvarandens del uppkommer givetvis ingarisker i rättssäkerhetshänseende, eftersom hovrättens dom inte kommer att blimer oförmånlig för honom än tingsrättens. Vadekärandens rättssäkerhet påverkasknappast heller. Man kan utgå från att en kommunikafion med vadesvarandenendast resulterar i ett bestridande av ändringsyrkandet och ett ökaträttegångskostnadsansvar för vadekäranden. Liksom ulredningen och en slor majoritet avremissinstanserna anser Jag Prop.1983/84:78 47 alltså att en möjlighet att avgöra vademål i sak utankommunikation med vadesyaranden bör öppnas för de fall där vadetalan uppenbartär ogrundad. Som utredningen föreslagil bör möjligheten avse såväl tvistemålsom brottmål, även om utrymmet för avgörande torde bli störst i dedispositiva tvistemålen. När det gäller indispositiva tvistemål och brottmåltorde rättens ulredningsansvar kräva särskild försiktighet i fråga om utnyttjandeav möjligheten. framhållit bör kommunikation inte få underlåtas om bristerna ivadeinlagan är av sådan arl alt det ligger inom ramen för rättens materiellaprocessledning att avhjälpa dem. I fråga om sådan processledning får Jaghänvisa fill vad Jag sagt i den frågan när det gällertingsrättsprocessen (avsnitt 2.6). Reglerna i50 kap. 8 § och 51 kap. 8 § RB bör ändras i enlighet med det anförda. Enligtmin mening bör man därvid anknyta till den konstruktion somjag föreslår i frågaom motsvarande situation i tingsråttsprocessen (42 kap. 5 § och 47 kap. 5 §).Man bör sålunda ange alt, om en vadetalan uppenbart är ogrundad, vademålet fåravgöras direkt genom dom utan att vadeinlagan kommuniceras medmotparten. Jag återkommer i specialmotiveringen till 50 kap. 8 § till vissatillämpningsfrågor. Att dom ide avsedda fallen får meddelas utan huvudförhandling följer för tvistemålensdel redan nu av 50 kap. 21 § RB. Den ändring i 51 kap. 21 § RB somjag kommer atlföreslå i det följande (avsnitt 2.8) medför att även brottmål, vari vadetalanär uppenbart ogrundad, får avgöras på handlingar- 2.8 Avgörande av mål på handlingarna i överrätt Mitt förslag: Möjligheterna för överrätterna att avgöramål på handlingarna utvidgas. Ett tvistemål får avgöras utan huvudförhandling,om båda parterna begär det eller de:, år uppenbart att huvudförhandling intebehövs. För brottmålens del införs möjlighet att avstå från huvudförhandling,om det är uppenbart alt den fullföljda talan är ogrundad eller det endast finnsanledning att döma till villkorlig dom eller sådan påföljd i förening medböter. Utredningens förslag: Överensstämmer med mitt förslag (DsJu 1983; 1 s. 45-67). Remissinstanserna; De allra flesta tillstyrker förslageteller lämnar det utan erinran. En remissinstans anser att förslaget berör degrundläggande processförutsättningarna och därför inte bör tas upp i sambandmed en mer begränsad reform av överrättsprocessen. Ett par remissinstanseranser att man bör gå längre än vad utredningen har föreslagit (remissammanställningens. 31- 40). Prop.1983/84:78 48 Skäl för mitt förslag; 1 sill delbetänkande om lingsrättsprocessenhar utredningen föreslagit ökade möjligheter för tingsrätterna atl avgöra såvältvistemål som brottmål på handlingarna. Förslaget övervägs f.n. i justitiedepartementetoch kommer alt las upp . När del gäller hovrätternas möjlighet atl avgöra mål påhandlingarna finns bestämmelser i 50 kap. 21 § såvitt gäller tvistemål och i 51kap. 21 § i fräga om brottmål. För högsta domstolens del finns gemensammabestämmelser för tvistemål och brottmål i 55 kap. 12 §. Förutsättningarnaför atl avgöra mäl som fullföljts till hovrätt pä handlingarna är olikautformade för tvistemål och brottmål. Vissa gemensamma drag finns dock.Generellt krävs att målet kan anses tillfredsställande utrett utanhuvudförhandling. Huvudförhandling behövs inte heller för en prövning som inleavser själva saken, t.ex. dä målet avskrivs efter återkallelse, då förlikningstadfästs eller då talan avvisas p.g.a. rättegångshinder. Ett tvistemål fårockså - vare sig målet är dispositivt eller indisposilivt -avgöras påhandlingarna när vadelalan har medgivits eller när hovrätten finner attvadetalan är uppenbart ogrundad eller när det bara är fråga omrättstillämpningen. Beträffande dessa fall föreslår utredningen ingen ändring. Utöver vad som har sagts kan disposdiva tvi.stemål enligt50 kap. 21 § RB avgöras på handlingarna när båda parter begär det och hovrättenfinner det uppenbart att huvudförhandling inte behövs (tredje stycket). Sådanatvistemål kan också avgöras på handlingarna när tvisteföremålet kan uppskattasi pengar och värdet inte överstiger basbeloppet. Som ytterligare förutsättninggäller då att inte båda parter begär huvudförhandling (andra stycket). Mål ivilka tvisteföremålets värde i tingsrätt inte överstiger ett halvt basbelopphandläggs dock enligt småmålslagen, vilket för hovrättens del innebär att deredan nu i de fiesta fall kan avgöras på handlingarna. Utredningenanser atl rätten och parterna bör få ett större inflylande än nu pä valet avhandläggningsform. I de nämnda fallen bör hovrätten vara skyldig att hällahuvudförhiindling endast om det finns sakliga skäl för en sådanhandläggningsform. Utredningen föreslär därför en regel om att hovrätten alltidskall få avgöra ett mål utan huvudförhandling, om det är uppenbart atl en sådanförhandling är obehövlig. Detta gäller oavsett parternas inställning. Om bådaparterna begär att ett dispositivt tvistemål skall avgöras på handlingarna, kanhovrätten som tidigare nämnts gå med på detta endast om den finner atthuvudförhandling är uppenbart obehövlig.