prop · G703117 · 1983-12-31 00:00:00 — En motsvarande regel har tagits upp i förevarandeparagraf. 'Dennaparagraf har emellertid avfattats på ett sätt som avsevärt avviker från denärmast jämförbara bestämmelserna.i 66 § järnvägstrafikstadgan och 38 §vägtransportlagen. I dessa båda lagrum anges att bestämmelser om"begränsning av järnvägens ansvarighet" resp. bestämmelser som"utesluter eller begränsar" fraktförarens ansvarighet inte skalltillämpas i de fall som avses. Iförevarande paragraf används i stället uttrycket "bestämmelser i denna lagsom anger särskild beräkningsgrund för skadestånd eller som begränsarskadestånd till beloppet". Detta uttryck har valts för att göra det klartatt varken de särskilda föreskrifterna om grunderna för skadeståndets beräkningeller bestämmelserna om beloppsmässig begränsning av skadeståndets storlekskall tillämpas, när skadan har uppkommit lill följd av uppsåt eller grov vårdslöshetpå järnvägens sida. I38 § vägtransportlagen föreskrivs att inte heller bestämmelser "sominnebär överflyttning av bevisskyldighelen" får tillämpas. Lagförslagetsaknar i likhet med järnvägstrafikstadgan en motsvarighet till denna föreskrift.För att den förevarande paragrafen skall kunna tillämpas förutsätts nämligenatt den skadelidande visar, att uppsåt eller grov vårdslöshet ligger järnvägentill last. Någon ytterligare överflyttning av bevisbördan på den skadelidandetorde inte bli aktuell. Föratt en regel om full ersättning för skada som har orsakats uppsåfligen ellergenom grov vårdslöshet skall ha mer än symbolisk betydelse, krävs att den kantillämpas också när sådant vållande har förelegat hos transportörensmedhjälpare. Att förevarande paragraf skall tillämpas i sådana fall torde följaredan av 4 §. Någon uttrycklig föreskrift om att paragrafen gäller också närdet föreligger kvalificerat vållande på medhjälpares sida skulle således intebehövas. En sådan föreskrift saknas också lag. Däremot innehållerbåde järnvägstrafikstadgan och vägtransportlagen uttryckliga bestämmelser pådenna punkt. För tydlighetens skull har denna lösning valts också i denförevarande paragrafen. 9§ Om anspråk på ersättning för skada som järnvägen är ansvarig för enligt dennalag riktas mot någon som är anställd hos järnvägen eller i annan egenskapanlitas för järnvägsdriften, gäller i fråga om denne vad som sägs i 7 och 8 §§om järnvägen. (78§ JTS; 11 § andra stycket lag) Prop.1983/84:117 115 Enligtvad som nämnts i det föregående kan vissa transporträttsliga regler ge tillresultat, att trafikanten själv får bära en del av sin skada även omtransportören i princip är ersättningsskyldig. Regleringen i 1 kap. 7 §lagförslagel medför, att den skadelidande inle kan undgå detta genom att grundasin talan mot transportören pä andra skadeståndsregler. En möjlighet förtrafikanten att få full ersättning enligt vanliga skadeberäknings-regler skulledå kunna vara att rikta talan mot skadevållaren personligen i de fall då någonav transportörens anställda eller andra medhjälpare har orsakat skadan pä ettsätt som medför ansvar för honom enligt allmänna skadeståndsregler. Också dennautväg har emellerfid stängts genom transporträltslig lagstiftning. Sålundaföljer t.ex. av 11 § andra stycket lag, 78 § andra meningenjärnvägstrafikstadgan och 37 § vägtransportlagen att anspråk, som inte kangöras gällande mot transportören, inte heller får göras gällande motmedhjälpare på vars personliga ansvarighet anspråket grundas. Fastänrättsförhållandet mellan den skadelidande och den ansvarige i dessa fall inteär av transporträttslig natur, skall således transporträttsliga regler omreklarriation, preskription, skadeståndsberäkning och ersättningsbegränsningtillämpas på anspråket. Av 4 kap. 1 §skadeståndslagen (1972:207) följer att en arbetstagare hos järnvägen kan görasansvarig för skador som han har vållat i Qänsten endast om det föreliggersynnerliga skäl för detta. Regler av den typ som har beskrivits i detföregående får därför numera anses ha mycket begränsad betydelse. Emellertidförekommer det atl järnvägarna för att utföra en befordran anlitar även andraän sina arbetstagare. På grund härav har i den förevarande paragrafen tagitsupp en bestämmelse som behandlar det fall att anspråk riktas mot någon som äranställd hos järnvägen eller som i annan egenskap anlitas för järnvägsdriften,dvs. mot någon som järnvägen svarar för enligt 4 §. I sådana fall har 7 och 8§§ motsvarande tillämpning. Den mot vilken anspråket riktas får alltså görasådana invändningar som anges i 7 §. Vidare skall till följd av hänvisningentill 8 § reglerna om skadeståndsberäkning och ansvarsbegränsning inte tillämpaspå anspråket, om den mot vilken anspråket riktas har orsakat skadanuppsåtligen eller genom grov vårdslöshet. Av denna bestämmelseföljer, all talan i princip inte kan föras mot järnvägens personal eller andramedhjälpare, om rätten till talan mot järnvägen har gått förlorad till följd avpreskription eller genom underlåten reklamation. Detta medför en väsentligförkortning av den preskriptionstid som annars skulle ha gällt för krav motmedhjälparen. I avsaknad av en särskild föreskrift skulle en sådan förkortningav preskriptionstiden inträda också om medhjälparen har gelt upphov till kravetgenom brott. Som har anförts i anslutning till 5 § Qärde stycket är emellertidfordringar mot järnvägens medhjälpare på skadestånd med anledning av brott inteunderkastade järnvägstrafiklagens preskriptionsregler. Detta innebär, atttalan Prop.1983/84:117 116 omersättning för skada till följd av brott kan föras mot den brottslige utanhinder av att rätten till ersättning av järnvägen för skadan har gått förlorad. Den omständigheten att den skadelidande har underlåtitatt reklamera torde så gott som alltid sakna betydelse för hans rätt att göragällande anspråk på skadestånd med anledning av brott. Även om reklamation vidvissa skadetyper principiellt är en förutsättning för talerält, faller reklamationsskyldighetenbort enligt 3 kap. 31 § resp. 4 kap. 13 §, när uppsåt eller grov vårdslöshetföreligger på järnvägens sida. Detta torde regelmässigt få anses varaförhållandet, när skadan har orsakats av någon järnvägens medhjälpare genombrottsligt förfarande. Närmedhjälparens handlande inte innefaltar brott, kan medhjälparen som nämnts görasamma invändningar mot skadeståndskrav som järnvägen kan göra. Även närvållandet inte är brottsligt, kan emellertid reklamationsskyldigheten fallabort enligt 3 kap. 31 § resp. 4 kap. 13 §. Sådan skyldighet föreligger nämligeninte, om järnvägen har orsakat skadefallet uppsåfligen eller genom grovvårdslöshet. Om brott inte föreligger, tillämpas undantagslöst lagenspreskriptionsregler också på anspråk mot medhjälpare. En förlängning avpreskriptionstiden till enligt 1 kap. 5 § tredje stycket kan emellertidkomma i fråga både när det gäller fordringar mot järnvägen och beträffandefordringar mot medhjälparen. Omreklamation har skett hos järnvägen eller om preskription har avbrutits iförhållande till järnvägen, måste därmed också rätten till talan mot järnvägensmedhjälpare anses ha bevarats. Ogillas talan mot järnvägen och kan därförenligt 17 kap. 11 § ny talan i samma sak inte föras motjärnvägen, skulle frågan kunna uppkomma om motsvarande talan får föras motmedhjälparen. Frågan torde böra besvaras jakande. En annan sak är att talantorde komma att ogillas också i detta senare fall. Närskadeståndsskyldighet för en medhjälpare aktualiseras, kan denne som nämntsbegära att skadeståndet beräknas och begränsas i enlighet med reglerna i dennya järnvägstrafiklagen. Det torde dock bli ganska ovanligt att talan förs moten medhjälpare, åtminstone om medhjälparen inte är ett fristående företag.Andra medhjälpare torde nämligen knappast komma att göras personligen ansvarigaför en skada, om de inle har vållat denna uppsåtligen eller genom grovvårdslöshet. Föreligger däremot uppsåt eller grov vårdslöshet hosmedhjälparen, kan denne lika litet som järnvägen åberopa de föreslagna reglernaom beräkning och begränsning av ersättningen. Detta framgår av hänvisningentill 8 §. 10§ Om järnvägen har en förfallen fordran för sin befattning med egendom som deninnehar med anledning av ett befordringsavtal som avses i denna lag, ärjärnvägen inte skyldig att lämna ut egendomen till den som är betalningsskyldigför fordringen förrän fordringen har blivit betald eller säkerhet har ställtsför betalningen. När endast en del av en sändning begärs utlämnad, fårjärnvägen dock inte hålla kvar delen, om värdet av återstoden täckerfordringen. Prop.1983/84:117 117 Rättatt hålla kvar egendom lill säkerhet för en sådan fordran som avses i förstastycket föreligger också, när tredje man har hand om egendomen för förvaring påuppdrag av järnvägen eller när egendomen finns hos en annan järnväg som hardeltagit i utförandet av befordringsavtalet. Tredje man som har hand omegendomen för förvaring på uppdrag av järnvägen har också rätt att hålla kvaregendomen till säkerhet för en egen fordran på betalning för förvaringen. (28och 74 §§ JTS) Idenna paragraf regleras järnvägens rätt att hålla kvar egendom som den har isin besittning med anledning av befordringsavtal. Paragrafen gäller såväl godssom inskrivet resgods. Dessutom är paragrafen tillämplig på handresgods, närjärnvägen t.ex. med stöd av 6 kap. 6 § har fått detta i sin besittning medanledning av en befordran. Isyfte att påskynda regleringen av uppkomna kostnader ges järnvägen iförevarande paragrafs första stycke möjlighet att som påtryckningsmedel molsina gäldenärer undanhålla dem besittningen till den befordrade egendomen tilldess de betalar vad järnvägen. har att fordra. Utöver denna retentionsrättinnebär lagrummet inte att järnvägen får någon sakrätt till den befordradeegendomen. kan således inte med stöd av detta lagrum skaffa sigbetalning för sin fordran genom försäljning av egendomen. Densituation i vilken järnvägens retentionsrätt oftast får betydelse torde varanär mottagaren vid godsets ankomst till bestämmelseorten begär att få utgodset. I vägtransportlagen finns för denna situation en särskild bestämmelsei 20 § iredje stycket, enligt vilken fraktföraren vid "tvist om vadmottagaren skall betala" inte är skyldig att lämna ut godset utan attmottagaren ställer säkerhet. Också för det fallet att godset har lagls upp medanledning av befordrings- eller utlämningshinder finns i vägtransportlagen enbestämmelse om retentionsrätt för fraktföraren (25 § sista meningen). Transportörenbör emellertid också i andra situationer än de som har nämnts kunna utövaretentionsrätt i egendom som han innehar med anledning av befordran, t.ex. omavsändaren med stöd av sin förfoganderätt begär att godset skall återlämnastill honom. I vägtransportlagen har använts tekniken att i regleringen av vissaspörsmål foga in bestämmelser om retentionsrätt. Denna teknik har inte använtsi förslaget till järnvägstrafiklag. Liksom järnvägstrafikstadgan innehållerlagförslaget en sammanhållen reglering av retentionsrätten av mera allmänräckvidd. Densäkerhetsrätt som järnvägen har enligt den förevarande paragrafen innefattarsom nämnts inte befogenhet för denna att tillgodogöra sig något av egendomensvärde. Något primärt krav på proportionalitet mellan det kvarhållna godsetsvärde och storleken av järnvägens fordran har därför inte ställts i paragrafen.Järnvägen behöver således inte avstå från att hålla kvar föremål därför attdetta saknar marknadsvärde eller för alt det har större värde än fordringen. Åandra sidan bör retentionsrätten inte ges 1983/84:117 118 större omfattning än som behövs för att den skall fyllauppgiften att göra det angeläget för gäldenären att betala sin skuld.Retentionsrätten kan i allmänhel antas få denna verkan redan när gäldenärenmåste avvara så mycket av egendomen som värdemässigt motsvarar skulden. Förfallet att en del av en sändning begärs utlämnad, får därför järnvägen enligten uttrycklig föreskrift inte vägra utlämning av den delen, om värdet avåterstoden täcker järnvägens fordran. får inte hålla kvar egendom till säkerhet förnågon annan fordran än sådan som har uppkommit genom järnvägens befattning medegendomen, dvs. i första hand från befordran eller förvaring av egendomen.Till sådana fordringar räknas självfallel främst fordringar på befordringsavgift.Hit hör emellertid också t.ex. fordringar på ersättning för att järnvägen vidbefordrings- eller utlämningshinder har inhämtat och utfört anvisningar om hurden skall förfara eller vidtagit någon annan åtgärd. Det torde sällan mötanågra svårigheter att i fråga om en viss fordran avgöra huruvida retentionsrättföreligger eller inte. En särskild fråga är i vilken utsträckning järnvägen börfå utöva retentionsrätten mol mottagaren till säkerhet för fordringar somjärnvägen har mot avsändaren. I propositionen med förslag till vägtransportlaguttalade föredragande statsrådet atl fraktföraren skulle vara oförhindrad atlinnehålla godset till dess han hade fått betalning inte bara för de kostnadersom enligt fraktavtalet skulle betalas av mottagaren utan även för de kostnadersom det ålåg avsändaren att betala och som denne till äventyrs inte hade betalt(prop. 1974: 33 s. 95). Detta torde enligl föredraganden inte medföra någonstörre olägenhet för mottagaren, eftersom denne alltid kunde vägra att ta emolgodset, om avsändaren inte hade erlagt sin del av befordrings-kostnaden. I vissa fall skulle det dock kunna innebära en väsentlignackdel för mottagaren, om järnvägen kunde utöva retentionsrätt till säkerhetför sina fordringar mot avsändaren. Del skulle nämligen ofta kunna slrida motmottagarens intresse att vägra att ta emot godset, t.ex. när mottagaren ägergodset, när han har betalat köpeskillingen för det eller när han har åtagit sigatt i sin tur leverera det till tredje man. Retentionsrätten har därför i den förevarande paragrafenbegränsats så att den får utövas bara gentemot den som vid den aktuellatidpunkten är betalningsskyldig för fordringen. Retentionsrätt kan sålunda integöras gällande mot mottagaren till säkerhet för en fordran för vilken enligtsärskilda bestämmelser endast avsändaren är betalningsskyldig, t.ex. fordranpå skadestånd enligt 3 kap. 10 § för att bristfällig förpackning av gods harorsakat skador på järnvägsmateriel. När betalningsskyldigheten inte är närmarereglerad, kan däremot retentionsrätten åberopas mot både avsändaren ochmottagaren, förutsatt att något annat inte har avtalats. Ett sådant fall ärfordran enligl 3 kap. 19 § på ersättning för atl järnvägen vid befordrings-eller utlämningshinder har inhämtat och utfört en anvisning om hur den skallförfara. Prop.1983/84:117 119 Enytterligare begränsning i retentionsrätten föreligger enligt första stycketgenom att retentionsrätt medges endast för "förfallen fordran". Harmottagaren åtagit sig att betala fraktkostnaderna men medgetts kredit, fårjärnvägen således inte åberopa retentionsrätt för att förmå honom att betaladessa kostnader, även om det då skulle vara uppenbart att han inte kommer attbetala dem. En järnväg som har fordranmot en trafikant och önskar att egendom skall hållas kvar fill säkerhet fördenna fordran innehar i regel själv egendomen. Vid genomgångsbefordran kan detemellertid inträff'a, att den järnväg som innehar egendomen inte själv harnågon fordran mot trafikanten men att en annan järnväg som har deltagit ibefordringen har en sådan fordran. Den förstnämnda järnvägen bör i ett sådantfall kunna hålla kvar egendomen till säkerhet för den andra järnvägensfordran, om denna järnväg önskar det. Undantagsvis kan det också förekomma, attegendom som en järnväg har tagit emot för befordran överlämnas till tredje manför förvaring. Också i detta fall bör retentionsrätt kunna utövas. Näregendomen innehas av någon annan än den järnväg som är fordringsägare, äremellertid första stycket i förevarande paragraf inte tillämpligt. I ställethar i paragrafens andra stycke tagits upp en bestämmelse av innebörd attretentionsrätt föreligger för järnvägens fordran också när egendomen förvarasav tredje man på uppdrag av järnvägen och när egendomen finns hos någon annanjärnväg som har deltagit i utförandet av befordringsavtalet. Stycket ärtillämpligt ocksä på det fallet att tredje man som har hand om egendomen förförvaring på uppdrag av järnvägen vill hålla kvar egendomen till säkerhet fören egen fordran på betalning för förvaringen. Att retentionsrätt får görasgällande för en egen fordran när det gäller en järnväg som innehar egendomen iegenskap av medverkande i en genomgångsbefordran följer däremot redan av förstastycket. 11§ Om atomskada gäller särskilda bestämmelser. (12§ andra stycket lag; 77 § JTS; 7 § lag) I denna paragraf hartagits upp en erinran om att särskilda bestämmelser gäller för atomskador.Motsvarande bestämmelser finns i sjölagen, vägtransportlagen, och1976 års lagar samt järnvägstrafikstadgan. Ansvarighetenför atomskador regleras i atomansvarighetslagen (1968:45).Atomansvarighetslagens reglering innebär i korthet att atomskada ersätts påobjektiv grund av innehavaren av en atomanläggning. Ersättningsansvaret ärbegränsat men till höga belopp. Anläggningsinnehavaren är i princip skyldigatt täcka sin ansvarighet genom ansvarsförsäkring eller liknande säkerhet. Vidtransport av atomsubstans skall i vissa fall fraktföraren vara ansvarig istället för anläggningsinnehavaren. I ett sådant fall avser lagens bestämmelserom innehavaren i stället fraktföraren. Möjligheterna för en skadelidande attfå skadestånd av någon annan än an- Prop.1983/84:117 120 läggningsinnehavarenär mycket snävt begränsade. Enligt atomansvarighetslagen kanaliseras sålundaansvaret för atomskador till atomanläggningens innehavare. Detta gäller ocksånär atomskador uppkommer under transport av atomsubstans. Detta innebär attreglerna i frakträttslig lagsfiftning om fraktförarens ansvar inte skalltillämpas på atomskador. Atomansvarighetslagen bygger på 1960 årsPariskonvention om skadeståndsansvar på atomenergins område, som hartillträtt. Innebördenav den förevarande paragrafen är att järnvägsansvaret i händelse av atomskadakonsumeras i den mån skadan omfattas av atomansvarighetslagen. Teoretiskt settskulle konkurrens kunna inträffa mellan järnvägsansvar enligt lagförslaget ochatomansvar i utländsk lagstiftning. Motsvarande situation har berörts i prop.1975/76:7 s. 76 f. Sannolikheten för att en sådan konkurrens skall uppstå tordeemellertid vara så obetydlig, att regler om undanlag från järnvägsansvaret iett sådant fall måste anses överflödiga. 1§ Om en resande medan han uppehöll sig i eller steg på eller av ettjärnvägsfordon har skadats lill följd av järnvägsdriften, skall järnvägenersätta skadan. Järnvägenär fri från ansvarighet enligt första stycket, om skadan har orsakats avomständigheter som inle kan hänföras till själva järnvägsdriften och somjärnvägen inte hade kunnat undgå eller förebygga följderna av även om den hadevidtagit alla ålgärder som rimligen hade kunnat krävas av den. (3§ lag) Paragrafenöverensstämmer i sak med 3 § lag, som har behandlats i SOU 1974:89s. 104-110 och i prop. 1975/76:7 s. 60-70. Begreppetresande behandlas i SOU 1974:89 s. 97-99 och i prop. 1975/76:7 s. 40 och s.52-57. Tolkningen av detta begrepp har gett upphov till svårigheter i praxis. Iprincip skall frågan vem som är resande enligt järnvägstrafiklagen avgöras påsamma sätt som enligt lag Gfr avsnitt 5.3.2). Som framgår av vad somanförs i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.3.2) ställs inte något krav attvederbörande person har löst biljett för att han skall omfattas av begreppetresande. Som resande i inrikes trafik torde anses var och en som uppehåller sigpå tåget med anledning av ett befordringsavtal som han har ingått ellerålminstone avser atl ingå. Den som har stigit ombord på tåget utan att habiljett men med avsikl att betala är därför att anse som resande. Utanförresandebegreppet faller den järnvägspersonal som tjänstgör ombord på tåget.Som resande kan inte heller anses vissa andra personalkategorier som Qänstgörombord på tåget, såsom post- och tullpersonal och personal för resandeservice,t.ex. 1983/84:117 121 vering eller tidningsförsäljning. Personer som utan atlsjälva ha för avsikt att resa har följt någon annan upp på tåget omfattas inteav resandebegreppet, och inte heller ett bud som skadas när han lämnar varortill en restaurangvagn. Personer som följer med ett tåg för att utöva tillsynöver djur eller gods bör däremot betraktas som resande. Begreppet resandeomfattar inte uppenbara Quvåkare, t.ex. en fripassagerare som färdas gömd i enresgodsvagn eller under en vagn. Emellertidtorde frågan om en viss person skall anses som resande i praktiken få enbartformell betydelse Gfr avsnitt 5.3.2). Om någon som inte är resande skadas tillföljd av spårdriften under vistelse i spårfordon eller vid på- eller avstigningskall nämligen spårtrafikföretaget enligt 5 kap. 1 § svara för skadan enligtsamma grunder som om denna hade tillfogats en resande. 2 § Om egendom som den resande bar på sig eller hade medsig som handresgods helt eller delvis har gått förlorad eller skadats i samband med att den resande tillfogades sådan skada som järnvägen är ansvarig för enligt 1 §, skall järnvägen ersätta också skadan på egendomen. Omegendomen har gått förlorad eller skadats under befordringen i annat fall änsom avses i första stycket, är järnvägen ansvarig endasl om den har gjort sigskyldig till fel eller försummelse. (4 § lag) I denna paragraf behandlas spårtrafikföretagetsansvarighet för skada på en resandes handresgods och personliga tillhörigheter.Den överensstämmer i sak med 4 § lag, som har behandlats i SOU1974:89 s. 110-113 och i prop. 1975/76:7 s. 70-71. I fråga om de överväganden som ligger lill grund förparagrafens utformning hänvisas till den allmänna motiveringen (avsnitt5.3.5). Attreglerna om den resandes rätt till ersättning för skador på egendom som han harmed sig på resan behålls oförändrade i förhållande till lag innebäratt den resande formellt får ett svagare skadeståndsskydd än personer som iannan egenskap uppehåller sig i färdmedlet. Sådana personer, t.ex. denQänstgörande tågpersonalen, får nämligen enligt 5 kap. 1 § rätt till obegränsadsakskadeersättning på objektiv grund. Denna skillnad i behandlingen av resandeoch icke resande är dock i praktiken av endast margipell betydelse. För detfallet atl resandes tillhörigheter kommer till skada i samband med en kollisionmed motorfordon har SJ dessutom förklarat sig komma alt frivilligt lämnaersättning till sina passagerare för skador på personliga tillhörigheter isamma utsträckning som trafikförsäkringsgivarna gör beträffandemotorfordonslrafikanterna Gfr avsnitt 5.6.4). 3 § Om järnvägen blir tvungen att tillfälligt avbrytajärnvägsdriften och befordrar eller låter befordra de resande med annat transportmedel och om en resande till följd av denna befordran tillfogas personskada eller sådan sakskada som avses i 2 §, är järnvägen ansvarig för skadan enligt de regler som gäller för det använda befordringssättel. Bestämmelserna i 1 kap. 5 och 6 §§ skall dock tillämpas. 1983/84:117 122 (5 § lag) I denna paragraf behandlas ett spårtrafikföretagsansvarighet för det fall att detta företag blir tvunget att tillfälligt avbrytaspårdriften och i slället befordrar de resande med ett annat slagstransportmedel. Paragrafen överensstämmer i sak med 5 § lag.Innebörden av paragrafens bestämmelser har behandlats i SOU 1974:89 s. 113 fochi prop. 1975/76:7 s. 71-74. Paragrafen innebär, att spårtrafikföretaget kan görasansvarigt också när en skada av angivet slag har uppkommit till följd avbefordran med det transportmedel som anlitats sedan spårdriften har avbrutits.I ett sådant fall skall dock spårföretagels ansvarighet bestämmas enligt deansvarsregler som gäller för det använda befordringssättel. Även närskadeståndsanspråk sålunda grundas på ett annat ansvarssystem, skall dockjärnvägslagstiftningens preskriptions- och forumregler tillämpas. 4 § I fråga om skadestånd enligt 1 eller 2 § gäller 5 kap.och 6 kap. 3 § skadeståndslagen (1972: 207) samt, om inte annat följer av 6 §,6 kap. 1 § samma lag.