prop · G703117 · 1983-12-31 00:00:00 — Järnvägensmöjligheter att på det sätt som har angetts förvärva förfoganderätten tillresgodset har därför - i likhet med vad som kommer att gälla i fråga om gods -begränsats till att avse förhållandet mellan den resande och järnvägen. I den mån det finnsanledning atl räkna med att tredje man kommer att göra gällande rätt tillresgodset, bör järnvägen således inte göra sig av med detta. förhållande till tredje man bör 7 § kunna anses analogt tillämplig idenna situation. Tredje man skulle då ha möjlighet att göraanspråk på själva egendomen och inom fordra att få ut etteventuellt överskott från försäljning av egendomen. Liksom en godtroende förvärvarei princip har rätt till lösen om han inte får behålla den förvärvade egendomen,bör järnvägen gentemot tredje mans krav kunna kräva gotlgörelse för denersättning som järnvägen har betalat med anledning av att godset tidigareansågs ha gått förlorat. Prop.1983/84:117 213 Om den resande inte har begärt ersättning som om resgodsethade gått förlorat, får han anses ha kvar sin rätt att få befordringengenomförd och resgodset utlämnat till sig. Om resgodset kommer till rätta, fårjärnvägen anses vara skyldig att tillvarata den resandes rätt fill resgodset ienlighet med 5-7 §§. Enligt normalvillkoren (art. 36) får järnvägen, oavsett omförlustersättning har utgått eller ej, fritt förfoga över resgods som harkommit till rätta efter det att det begärdes eller hade kunnatbegäras utlämnat. Enligt den förevarande paragrafen kommer en sådan bestämmelseatt kunna göras gällande mot den resande bara i de fall som innefattas avhänvisningen till 3 kap. 27 § Qärde stycket. 13 § Om den resande vill begära ersättning av järnvägenför att resgods har minskats, skadats eller gått föriorat eller för dröjsmålmed att lämna ul godset, skall han utan oskäligt uppehåll göra anmärkning tilljärnvägen om minskningen, skadan, förlusten eller dröjsmålet. Gör han inte det,har han förlorat rätlen till ersättning, om inte järnvägen har orsakatskadefallet uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet. (83-86 §§ JTS) Järnvägensansvarighet för transportskada eller dröjsmål vid befordran av inskrivetresgods är såväl enligt den föreslagna järnvägstrafiklagen som enligt dennuvarande ordningen i princip ett strikt ansvar. Som stöd för ersättningskravbehöver den resande därför inte förebringa någon annan bevisning än enutredning som visar att skadan måste ha orsakats under befordringen. vill gå fri från ansvar, måste den å sin sida visa att skadan harorsakats av en omständighet som utgör ansvarsfrihetsgrund. Det är emellertid iallmänhet inte möjligt att utreda hur skadan har orsakats, om inte utredningenkan påbörjas i nära anslutning till skadetillfället. En förutsättning för attansvarssystemet skall kunna fungera tillfredsställande är därför, attjärnvägen inom rimlig tid får underrättelse om att en skada som utgör grund förersättningskrav har inträffat. I enlighet härmed görs i denna paragraf den resandes rätttill talan om ersättning för att inskrivet resgods har minskats, skadats, gåttförlorat eller försenats beroende av att järnvägen underrättas omersättningsfallet inom en viss reklamationsfrist. Enligt järnvägstrafikstadgangäller gemensamma reklamationsregler i fråga om gods och inskrivet resgods. Ensådan ordning är ändamålsenlig och har behållits. Denna paragrafhar utformats på samma sätt som reklamationsreglerna för godsbefordran i 3 kap.31 §. Detta innebär atl något exakt mått på reklamationsfristens längd inteanges. Denna frist anges i slället så, att den resande måste lämnaunderrättelse om skadefallet utan oskäligt uppehåll. I fråga om innebörden avuttrycket "utan oskäligt uppehåll" hänvisas till vad som anförs ianslutning till 3 kap. 31 §. Av paragrafen följer, att den resande inte har någon reklamationsskyl- 1983/84:117 ' 214 dighet, om järnvägen har orsakat skadefallet uppsåtligeneller av grov vårdslöshet. 5 Kap. Ansvarighet i annat fall än vid befordran 1 § Om någon i annat fall än som förut har nämnts i dennalag har tillfogats personskada eller har lidit sakskada till följd avjärnvägsdriften, skall järnvägen ersätta skadan med de undantag som anges iandra stycket och i 2 §. är fri från ansvarighet enligt första stycket,om skadan har orsakats av omständigheter som inte kan hänföras till självajärnvägsdriften och som järnvägen inte hade kunnat undgå eller förebyggaföljderna av även om den hade vidtagit alla åtgärder som rimligen hade kunnatkrävas av den. (Jfr 2 § lag) 5 kap. har i departemenlsförslaget byggts upp på ett sättsom delvis skiljer sig från utredningens förslag. Sålunda svarar 1 § idepartementsförslaget mot 1 § första stycket och 2 § första stycket iutredningsförslaget. I fråga om spårtrafikföretagens skyldighet atl ersättapersonskador som uppkommer till följd av spårdriften finns enligt gällande rätttvå olika ansvarsgrunder. Om personskador tillfogas resande som ett spårtrafikföretagbefordrar, har företaget enligt lag ett strikt ansvar för skadorna,medan spårtrafikföretagens ansvarighet för andra personskador enligt 1886 årslag eller skadeståndslagen bara omfattar de fall då vårdslöshet föreligger hosföretaget självt eller hos dess anställda eller övriga medhjälpare. Även närdet gäller sakskador blir järnvägens ansvarighet enligt nuvarande regler olikaberoende på om järnvägen har hand om den skadade egendomen för befordran ellerom sakskadan uppkommer i andra fall. Vid skador i samband med befordran gällerjärnvägstrafikstadgans regler som bygger på ett strikt ansvar. Skador påegendom som den resande bär på sig eller har med sig som handresgods omfattasdock av. Om en sådan sakskada uppstår i samband med personskadasom järnvägen har eU strikt ansvar för, gäller det strikta ansvaret också försakskadan. I annat fall är järnvägen ansvarig för sakskadan endast omvårdslöshet föreligger på järnvägens sida. Vid andra sakskador gäller 1886 årslag som enligt huvudregeln bara föreskriver ansvar för vårdslöshet. Den förevarande paragrafen innehåller huvudregeln om spårtrafikföretagensansvarighet för sak- och personskador som tillfogas tredje man till följd avspårdriften i andra fall än som anges i 1-4 kap. Paragrafen liksom övrigabestämmelser i 5 kap. skall enligt 1 kap. tillämpas inte bara på järnvägar iegentlig mening utan också på spårvägar och tunnelbanor. I paragrafen åläggs spårföretagen ett strikt ansvar förperson- och sakskador som tillfogas tredje man till följd av spårdriften. Iparagrafens andra stycke görs ett undantag från det strikta ansvaret för vissa forcemajeure-situationer. Motsvarande undantag görs beträffande befordran av resandei Prop.1983/84:117 215 2 kap.1 § andra stycket. I 5 kap. 2 § görs ett ytteriigare undantag från det strikta ansvaret för personskador som tillfogas förare eller passagerare i ett motordrivet fordon eller skador på ett sådant fordon eller på egendom som befordras med ett sådant fordon. Beträffandepersonskador innebär den förevarande paragrafen följande. Spårföretagenåläggs i princip ett strikt ansvar för personskador som tillfogas tredje mantill följd av spårdriften. Ansvaret enligt paragrafen omfattar allapersonskador till följd av spårdriften utom skador som fillfo-gas resande medande uppehåller sig i ett spårfordon eller håller på att stiga på eller stiga avett sådant fordon. Sådana resandeskador omfattas av 2 kap. 1 §. Övrigapersonskador till följd av spårdriften, såsom skador som filtfogas vägtrafikanter,spårtrafikpersonalen, post- och tullpersonal som tjänstgör ombord på tåget,personal för resandeservice (tågservering, tidningsförsäljning o.dyl.) ellerresande som har stigit av spårfordon eller ännu inte stigit på, ersätts enligtden förevarande paragrafen Qfr avsnitt 5.3.2). Huruvidaen skada skall anses falla under denna paragraf eller under 2 kap. 1 § tordesällan kunna ge anledning till tvekan. Skulle detta bli fallet,torde det nästan undantagslöst röra sig om ett problem av teoretisk natur.Enligt huvudregeln i första stycket av den förevarande paragrafen är nämligenjärnvägens ansvarighet densamma som den som gäller enligt 2 kap. 1 §. Somnyss har nämnts görs undantag från det strikta ansvaret för personskador i denförevarande paragrafens andra stycke och i 5 kap. 2 §. Ifråga om sakskador innebär den förevarande paragrafen följande. Iparagrafen regleras spårdriftsansvaret med avseende på all egendom utom sådansom resande bär på sig eller har med sig som handresgods under befordran ochunder på- eller avstigning eller egendom som spårtrafikföretaget innehar medanledning av befordran eller för förvaring i anslutning till ettbefordringsavtal. Paragrafen är med andra ord tillämplig på vaGe sådan sakskadatill följd av spårdriften som inte kan hänföras under 2 kap. 2 eller 3 §(resandes handresgods och andra personliga tillhörigheter), 3 kap.22 § (gods) eller 4 kap. 8 § (inskrivet resgods). Försådana sakskador som faller under den förevarande paragrafen har järnvägen iprincip ett strikt ansvar. Från den grundläggande ansvarsregeln för sakskadorgörs undantag i den förevarande paragrafens andra stycke samt i 2 §. Dessamotsvarar undantagen från det strikta ansvaret för personskador. Iparagrafen berörs inte frågan vilken bevisning den skadelidande måsteförebringa till stöd för skadeståndskrav enligt denna paragraf. Det tordeemellertid utan vidare vara klart att en skadelidande inte behöver bevisa annatän skadans omfattning och att skadan har uppkommit till följd av spårdriften.Om det visas att skadan är en följd av spårdriften, måste spårtrafikföretagetför att undgå ansvar bevisa att skadan har orsakats av Prop.1983/84:117 216 ensådan omständighet som enligt andra stycket inte omfattas av spårdriftsansvaret.Mot bakgrund av hittillsvarande erfarenheter är det emellertid inte särskiltsannolikt att sådana omständigheter, t.ex. oväntade naturhändelser, skulle ledatill att personer eller egendom utanför spårfordonen skadas genom spårdriften.Något slörre skulle risken kunna vara att någon av spårtrafikföretagetspersonal kunde skadas till följd av en omständighet för vilken företaget intehar något skadeståndsansvar enligt vad som har sagts. De anställdas behov avekonomiskt skydd tillgodoses emellertid i sådana fall genomtrygghetsförsäkring. Somframgår av 3 § skall reglerna i skadeståndslagen om jämkning av skadeståndtillämpas också på skadestånd enligt detta kapitel. Detsärskilda spårdriftsansvaret enligt 5 kap. i lagförslaget omfattar, liksomenligt gällande rätt, inle alla skador som uppkommer i trafikföretagetsverksamhet. Det skärpta ansvar som spårdriftsansvaret innebär omfattar sålundabara skador som är en följd av den egentliga kommunikationsverksamheten.Utredningen har i betänkandet (s. 66 O redogjort för vad spårdriftsansvaret haransetts täcka Gfr även prop. 1975/76: 7 s. 61 f, 66). Någon utvidgning av denverksamhet som spårdriftsansvaret omfattar har inte avsetts. Somanfördes i förarbetena till lag om järnvägs ansvarighet vid befordranav resande (prop. 1975/76:7 s. 66) bör järnvägsdriften anses omfatta, förutomsjälva befordringen, också den serviceverksamhet som järnvägen ellersjälvständiga entreprenörer bedriver på tåget, t.ex. en restaurangrörelse. Allverksamhet som kan sägas vara ett naturligt komplement till befordringen börhänföras lill järnvägsdriften. Liksomlidigare kommer vissa skador som uppkommer i spårföretagens verksamhet attfalla utanför tillämpningsområdet för den nya järnvägstrafiklagen.Ansvarigheten för sådana skador får bedömas enligt annan speciallagstiftningeller enligt allmänna skadeståndsregler. I fråga om skador som utan närmaresamband med förflyttning av spårfordon orsakas av elektrisk ström, t.ex. genomberöring av en luftledning eller en ström-skena, gäller lagen (1902:71 s. 1)innefattande vissa bestämmelser om elektriska anläggningar. Spårföretag blirvidare ansvariga enligt allmänna skadeståndsregler för skador som uppkommer,utan direkt medverkan av spårfordon i trafik, till följd av att spårföretagetinte har vidtagit tillräckliga åtgärder mot halka eller till följd av bristfälligheteri byggnader, perronger, gångtunnlar, broar eller andra liknande anläggningar.Allmänna skadeståndsregler bör i sådana fall lillämpas också om denskadeorsakande anordningen är av mera speciellt slag, såsomtunnelbanestationernas rulltrappor. Fråndet särskilda järnvägsansvaret bör också uteslutas vissa skador, trots attdessa klart har orsakats av spårfordons förflyttning längs banan. Därmed avsessådana skador, t.ex. genom buller och skakningar, som kan uppkomma också omspårdriften sker utan missöden. Prop.1983/84:117 217 driftsansvaret omfattar sålunda inte skador som uppkommervid normal spårtrafik genom alt någon närboende har åsamkats nervösa besvärtill följd av buller från trafiken på ett järnvägsspår eller genom attsprickbildningar uppkommer i en byggnad till följd av skakningar från trafikenpå en tunnelbana. Däremot bör sådana skador omfattas av järnvägsansvaret, omskadan har föranletts av en särskild händelse, t.ex. om en sprickbildning i enhusgrund har orsakats av att ett tunnelbanetåg har kört in i en bergvägg. 2 § Skadas förare eller passagerare i ett motordrivetfordon som är i trafik eller skadas ett sådanl fordon eller egendom sombefordras med ett sådant fordon, är järnvägen ansvarig endast om skadan harorsakats genom fel eller försummelse på järnvägens sida eller genombristfällighet i någon anordning som är av belydelse för järnvägsdriften. Paragrafen motsvarar 1 § andra stycket 2 och 2 § andrastycket 2 i utredningens förslag. Enligt den förevarande paragrafen gäller inte det strikta spårdriftsansvareti fråga om vissa skador som till följd av spårtrafiken uppkommer på motorfordonssidan.I fråga om personskador omfattar det strikta ansvaret inte skador som tillfogasförare eller passagerare i motordrivna fordon som är i trafik. Om sådanapersoner skadas vid sammanstötning med spårfordon, har de enligt trafikskadelagen(1975:1410) rätt till trafikskadeersättning på objektiv grund från det egnafordonets trafikförsäkring. Av skäl som har anförts i den allmänna motiveringen(avsnitt 5.6.4) har något behov inte ansetts föreligga av ytterligare skydd fördessa personer i form av rätt till skadestånd på objektiv grund av den som äransvarig för det skadevållande spårfordonet. Detta undantag från det strikta spårdriftsansvaretgäller inte bara järnväg utan också tunnelbana och spårväg. I fråga omtunnelbanor får undantaget dock antas sakna egentlig betydelse, medan detdäremot ofta kommer att få tillämpning på järnvägs- och spårvägstrafik. Den inbördes ansvarigheten mellan motorfordonssidan ochspårsidan vid i första hand plankorsningsolyckor regleras i denna paragraf ochen motsvarande beslämmelse för motorfordonssidan i trafikskadelagen (11 §tredje stycket). De överväganden som ligger till grund för denna reglering harredovisats i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.6.4). Också beträffande de skador som enligt den förevarandeparagrafen inte omfattas av det strikta spåransvaret har spårtrafikföretagenålagts ett strängare ansvar än enligt gällande rätt. Spårtrafikföretaget svararsålunda för dessa skador inte bara som f.n. när skadan har orsakats genom feleller försummelse på företagets sida utan också när skadan har orsakats genombristfällighet i någon anordning av betydelse för spårtrafiken utan att dettakan läggas företaget till last som vårdslöshet. har alltså i fråga omskador på motorfordonssidan ålagts ett strikt ansvar för att järnvägensrullande material samt vägbommar, varningssignaler, stängsel, skyltar och andraliknande anordningar inte är bristfälliga. Prop.1983/84:117 218 En remissinstans har anfört att det förhållandet att enövergång inle har signalreglering fastän detta skulle vara motiverat med hänsyntill övergångens läge, trafikfrekvensen och andra omständigheter skulle kunnaanses som bristfällighet i en anordning av betydelse för järnvägsdriften.Enligt denna remissinstans skulle också bristande åtgärder för att förbättrasikten vid en övergång kunna tänkas utgöra en sådan bristfällighet. Det torde inte vara möjligt att bestämt ange vad som skallanses utgöra sådana bristfälligheter att järnvägen skall ha ett strikt ansvarockså i det fall som behandlas i den förevarande paragrafen. Denna fråga fåravgöras i rättstillämpningen, och domstolarna får då göra en samlad bedömningav omständigheterna i det enskilda fallet. Enbart den omständigheten att en bristfällighet består iatt järnvägens egna föreskrifter har åsidosatts bör inte nödvändigtvis medförastrikt ansvar. Dessa föreskrifter har ibland utfärdats av andra skäl än isyfte att förebygga olyckor. Å andra sidan medför den omständigheten att järnvägensegna föreskrifter har uppfyllts inte nödvändigtvis att del inte föreliggernågon bristfällighet av det slag som avses. 3 § I fråga om skadestånd enligt detta kapitel gäller 5kap. och 6 kap. 1-3 §§ skadeståndslagen (1972:207). Har vållande på den skadelidandes sida medverkat tillskador på nötkreatur eller hästar under betesgång eller på renar, fårskadeståndet jämkas endast om medverkan har skett uppsåtligen eller genom grovvårdslöshet. Skadas ett motordrivet fordon som är i trafik elleregendom som befordras med ett sådant fordon, skall medverkan till dennasakskada anses föreligga, om vållande i samband med förandet av det skadadefordonet eller det fordon som den skadade egendomen befordrades med eller bristfällighetpå fordonet har medverkat till skadan. Paragrafen innehåller regler om hur skadestånd skallbestämmas. Den moisvarar 3 § i utredningens förslag. Särskilda regler om hur skadestånd skall bestämmas finnspå åtskilliga ställen i den föreslagna järnvägstrafiklagen. Sålunda anges i 3kap. en särskild metod för beräkning av skadestånd med anledning av att godshar gått förlorat, minskats eller skadats. Bestämmelser om begränsning avskadeståndels sloriek finns i 2, 3 och 4 kap. För skadestånd som ett spårtrafikföretagåläggs enligt 5 kap. gäller däremot inle några sådana beräknings- ellerbegränsningsregler. I sådana fall skall skadeståndet fastställas enligt deallmänna principer som gäller när skadestånd skall bestämmas. För atl klargöradetta hänvisas i första stycket i denna paragraf till reglerna i 5 kap.skadeståndslagen om hur skadestånd skall bestämmas. Hänvisningen till 6 kap. 1 § skadeståndslagen i sammastycke innebär att sådant skadestånd för personskada som kan åläggas enligt detförevarande kapitlet får jämkas i vissa fall av kvalificerad medverkan tillskadan på den skadelidandes sida. Sålunda kan jämkning äga rum, när detföreligger Prop.1983/84:117 219 uppsåtligmedverkan lill skadan av den skadelidande själv. Jämkning kan också äga rum,när den skadelidande har medverkat lill skadan genom grov vårdslöshet. Ocksåenkel vårdslöshet kan i ett specialfall föranleda jämkning, nämligen när enförare av ett motordrivet fordon vårdslöst har medverkat till skadan och därvidockså gjort sig skyldig till irafiknykterhetsbrott. Har någon skadats så atthan avlider, får skadestånd till de efterlevande jämkas, om den avlidne uppsåtligenhar medverkat till dödsfallet. Ifråga om sakskador innebär hänvisningen till skadeståndslagens jämkningsregleratt jämkning i allmänhet skall kunna äga rum, om vårdslöshet på denskadelidandes sida har medverkat till skadan. Från denna huvudregel görsemellertid i paragrafens andra stycke undanlag när skadeståndet avser sådanersättning för skada på nötkreatur eller hästar under betesgång eller på renar.Enligt gällande regler (6 § andra stycket lag) synes nämligen imotsvarande fall medverkan på den skadelidandes sida inle kunna inverka påjärnvägens strikta ansvar utom när den som var skyldig alt ha vård om djurenhar vållat skadan uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet vid bevakningen. Somhar anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.6.2) har det ansetts attdjurägarnas rättsställning i detta hänseende inte bör försämras. För sådanaskador på nötkreatur, hästar eller renar skall därför de allmänna reglerna omjämkning av skadestånd för sakskada tillämpas bara i sådana fall då ett uppsåtligteller grovt vårdslöst förfarande på den skadelidandes sida har medverkat tillskadan. Paragrafenshänvisning till skadeståndslagen omfattar vidare 6 kap. 2 § om jämkning avskadestånd som är oskäligt betungande med hänsyn till den skadeståndsskyldigesekonomiska förhållanden. Det nämnda lagrummet är däremoi inte medtaget i denhänvisning till skadeståndslagen som finns i 8 § lag och som i lagförslagetmotsvaras av hänvisningen i 2 kap. 4 §. Denna olikhet får inte uppfattas somuttryck för att det skulle finnas anledning att i fråga om tillämpningen avdenna jämkningsgrund göra skillnad mellan skadestånd i och utomkontraktsförhållanden. När det gäller egentliga spårtrafikföretag bör det inteheller i fråga om skadestånd enligt 5 kap. finnas något ulrymme för jämkning avekonomiska skäl. Även andra innehavare av spåranläggningar än egentliga spårtrafikföretagkommer emellertid alt ha ett spårdriftsansvar enligt detta kapitel. Detta kangälla t.ex. innehavaren av ett industrispår. Om en sådan person med stöd av 6kap. 2 § skadeståndslagen kan uppnå jämkning av skadeståndsskyldighet som hanannars ådrar sig i sin verksamhet, skulle det förefalla egendomligt om dennamöjlighet skulle vara utesluten när det gäller skador till följd av driften påspåranläggningen. Hänvisningentill 6 kap. 2 § skadeståndslagen gäller som framgår av lagtexten bara"skadestånd enligt detta kapitel". Gentemot resandes skadeståndskravenligt 2 kap. bör som nämnts den jämkningsgrund som har behandlats intekunna åberopas. Detsamma bör anses gälla vid krav på Prop.1983/84:117 220 skadeståndsom enligt 3 eller 4 kap. skall bestämmas med tillämpning av särskildaberäknings- eller begränsningsregler. Den maximering av ersättningsskyldigheten-somföreskrivs i åtskilliga fall innebär ju att risken för en oskäligt betungandeskadeståndsskyldighet beaktas generellt, och hänsyn till denna risk skallnaturligtvis inte dessutom las i det enskilda fallet. I den mån skadeståndenligt 3 eller 4 kap. skall fastställas enligt allmänna regler för hurskadestånd skall bestämmas, bör reglerna om jämkning på ekonomiska grunder ioch för sig kunna beaktas. I dessa kapitel finns inte heller något uttryckligtförbud mot alt denna jämkningsregel tillämpas. Det torde dock inte bli aktuelltatt tillämpa denna regel på skadestånd som utgår enligt 3 eller 4 kap. utom imycket sällsynta undantagsfall. Omtvå eller flera rättssubjekt är ansvariga enligt 5 kap. i lagförslaget församma skada, följer av hänvisningen till 6 kap. 3 § skadeståndslagen att desolidariskt svarar för det skadestånd som skadan föranleder. I praktiken tordedenna bestämmelse få tämligen liten användning såvitt gäller skador somuppkommer i anledning av spårdriften. Spårdriftsansvar kan nämligen görasgällande bara mot den som är innehavare av den spåranläggning i samband medvars drift skadan har inträffat Qfr avsnitt 5.6.2). Den som utan att varainnehavare äger eller trafikerar anläggningen eller som fillhandahåller fordonför trafik på denna kan således inte göras ansvarig enligt detta kapitel. Attflera ådrar sig ansvar för samma skada kan därför bara inträffa om den skadevållandehändelsen äger rum på en bana som innehas av flera gemensamt. I ett sådant fallhar emellertid enligt lagförslaget, till skillnad från vad som gäller enligt 8§ lag, var och en av innehavarna spårdriftsansvar. Denna utvidgning avdet solidariska ansvaret är emellertid i huvudsak formell, eftersom det numerasällan förekommer att någon bandel innehas av flera rättssubjekt gemensamt. Somförut har nämnts innebär hänvisningen fill 6 kap. 1 § skadeståndslagen bl.a,att skadestånd som ett spårtrafikföretag skall betala för sakskador på ettmotordrivet fordon i trafik eller på egendom som befordras med ett sådantfordon kan jämkas, om vårdslöshet på den skadelidandes sida har medverkat tillskadan.