prop · G703142 · 1983-12-31 00:00:00 — Även om det kan antas att påföljden för brotten skulle stanna vid böter,bör myndigheten ändå kunna rapportera saken till polis eller åklagare. Jag villtillägga att det även i fortsättningen kan inträffa fall då det kan varabefogat att rapportera misstankar om mindre allvarliga brott med stöd av 1 kap.5 § SekrL, dvs. bestämmelsen om alt sekretess inte hindrar att en uppgiftlämnas ut, om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten skall kunnafullgöra sin egen verksamhet (se prop. 1979/80:2, Del A, s. 122). Jag vill idetla sammanhang också framhålla att den förordade bestämmelsen inte är avseddatt påverka nuvarande möjligheter att med stöd av generalklausulen lämnauppgifter om annat än misstankar om brott, t.ex. sådana uppgifter om ekonomiskaförhållanden som är av betydelse i skattemyndigheternas arbete. 3 1983/84. 1983/84:142 34 3.4 Tillämpningsområdet för en allmän regel om uppgiftslämnande i brottsbekämpandesyfte Mittförslag: 1 princip skall den nya regeln om uppgiftslämnande i brottsbekämpandesyfte vara tillämpHg bos alla myndigheter. Bestämmelsen blir emellertid intetillämplig för den som har tystnadsplikt på gmnd av det tryckfrihetsrättsligaanonymitetsskyddet enligt 3 kap. 3 § TF eller på grund av lagen (1979:926) om tystnadspUktför präst inom . Bestämmelsen får inte heller tillämpas av deallmänna advokatbyråerna. -För myndighetema inom hälso- ocb sjukvården ochsocialtjänsten gäller även i fortsättningen att uppgift får lämnas ut barabeträffande brott med ett minimistraff på fängelse och beträffandevissa brott mot underåriga. Även för andra myndigheter som inte får tillämpageneralklausulen i 14 kap. 3 § SekrL föreslås atl uppgift skall få lämnas barabeträffande brott med ett minimistraff fängelse. BRÅ-gruppensförslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag. BRÅ-gmppen har dockföreslagit vissa mindre förändringar av de nuvarande bestämmelserna om uppgiftslämnandefrån myndigheterna inom hälso- och sjukvården och . Vidare hargruppen föreslagit bl.a. att övriga myndigheter som inte får lämna ut sekrelessbelagdauppgifter till en annan myndighet efter en intresseavvägning med stöd av 14kap. 3 § SekrL skall få betydligt ökade möjligheter att lämna ut uppgifterangående brottsmisstankar. Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser har godtagit huvuddragen i BRÅ-gruppens förslag. Enrad kritiska synpunkter har emellertid förts fram beträffande detaljer iförslaget. Dekritiska synpunkterna gäller framför allt frågan i vilken utsträckningmyndigheterna inom de områden, som f.n. är undantagna från möjligheten attlämna uppgifter om brott efter en intresseawägning, skall omfattas av uppgiftslämnandet.En del remissinstanser anser att BRÅ- gruppens förslag borde ha gått längre, t.ex.beträffande huvuddelen av myndigheterna inom . Flertalet av dekritiska remissinstanserna anser emellertid att den nu aktuella kategorin avmyndigheter inte skall få lämna uppgifter i så stor utsträckning som BRÅ-gruppenhar föreslagit. Skälenför mitt förslag: När man skall bestämma tillämpningsområdet för en genereUreglering av myndigheternas informationsutbyte är det, som BRÅ- gmppen harpåpekat, naturligt att ta sekretesslagens bestämmelser som utgångspunkt. Denreglering som det är fråga om nu har så nära saklig anknytning tillsekretesslagen att det är önskvärt att tillämpningsområdet såvitt möjhgtavgränsas på samma sätt. Jagföreslår därför att tillämpningsområdet för bestämmelsen om myndigheternasinformationsutbyte angående brottsmisstankar i pricip bestäms i enlighet medreglerna i sekretesslagen. Det betyder atl bestämmelsen blir tiUämplig hos allamyndigheter, både statiiga och kommunala. kommerbestämmelsen att gälla också vissa andra organ som anges i 1 kap. SekrL. Somjag har sagt i närmast föregående avsnitt finns det emellertid skäl att övervägaundantag från bestämmelsen på vissa särskilda områden. De områden där del kanfinnas anledning att föreskriva undantag är sådana där intresset avsekretesskydd är särskilt starkt. SomBRÅ-gruppen har framhållit är del ganska svårt att jämföra intresset avsekretess på olika områden. I sekretesslagen används olika metoder för att angesekretessgraden. Huvudalternativen är atl man har ett rakt skaderekvisit, ettomvänt skaderekvisit eller inget krav på skada alls, dvs. Avbetydelse i detta sammanhang är emellertid inte i första hand frågan vilket skaderekvisitsom gäller eller inte gäller i ett visst fall. Vad som primärt är av intresseär om sekretessen ger skydd för allmänna eller enskilda intressen. Uppgiftslämnandemellan myndigheter i syfte att bekämpa brott avser ju framför allt uppgifter omenskildas förhållanden. Vad det nu gäller att ta ställning till är därför iförsta hand om den sekretess som gäller till förmån för enskilda i vissa fallär av sådan styrka att man bör föreskriva undantag från den föreslagnabestämmelsen om uppgiftslämnande om brott. Föratt ringa in de fall där det kan finnas skäl att föreskriva undantag har BRÅ-gruppenundersökt framför allt två typer av situationer där sekretessintresset ärsärskilt starkt. Det gäller dels sådana fall där en offentlig funktionär intaren förtroendeställning i förhållande till den enskilde, dels sådana områden somär undantagna från tillämpningsområdet för generalklausulen i 14 kap. 3 § SekrL. Medutgångspunkt i de överväganden som BRÅ-gmppen har gjort rörandeförtroendesituationer och liknande fall ansluter jag mig till uppfattningen attregleringen inte bör omfatta två speciella områden, som f.ö. båda fallerutanför sekretesslagens tillämpningsområde (jfr dock 16 kap. SekrL). Detena fallet gäller den som är bunden av reglerna om det tryckfrihetsrättsligaanonymitetsskyddet i 3 kap. 3 § TF. En myndighet som ger ut en tidskrift böralltså inle få lämna ut uppgifter om författare eller meddelare även omuppgifterna är av betydelse i samband med ett brott, annat än i de speciellafall som anges i den ifrågavarande grundlagsregeln. Detandra fallet gäller uppgifter som lämnas till präster under själavårdandesamtal med enskilda. Av 1 kap. 10 § SekrL följer att uppgifter som har anförtrottsen präst inom under själavårdande samtal har undantagits frånsekretesslagens tillämpning. Enligt lagen (1979:926) om tystnadsplikt för prästinom har den som är prästvigd i tystnadsplikt ifråga om det som han har erfarit under enskilt skriftermål eller undersjälavårdande samtal i övrigt. Bestämmelsernai 36 kap. 5 § RB om vittnesförhör innebär att tystnads- 1983/84:142 36 pliktenhar ett ovillkorligt företräde framför vittnesplikten för präster inom . En präst inom får alltså inte höras som vittne om sådantsom omfattas av hans tystnadsplikt. Pågrund av det anförda bör bikthemligheten enligt min mening inte vika förintresset av brottsbekämpning. En präst inom bör alltså inte fåtillämpa en allmän regel om uppgiftslämnande i brottsbekämpande syfte. Detfinns också andra områden där sekretesskyddet är särskilt starkt för denenskilde på grund av att en förtroendesituation föreligger mellan honom och enoffentlig funktionär vid en myndighet. Enligt36 kap. 5 § RB får, som jag har nämnt, vissa offentliga funktionärer inte hörassom vittne om något som har anförtrotts dem på grund av deras ställning ellersom de har erfarit i samband därmed. De som har undantagits från vittnespliktenär advokater, läkare, tandläkare, barnmorskor, sjuksköterskor, kuratorer vidfamiljerådgivningsbyråer samt dessa funktionärers biträden. Förbudetatt höra funktionärerna som vittne är emellertid inte utan undantag. Bl.a.viker förbudet för samtliga kategorier utom för försvarare, om förhöret gällerbrott för vilket är föreskrivet fängelse i lägst . Funktionärernaomfattas av sekretess enligt sekretesslagen. Sekretess gäller för advokater ochderas biträden vid en allmän advokatbyrå enligt 9 kap. 9§ första stycket SekrL.Läkare, tandläkare, barnmorskor och sjuksköterskor som är i allmän tjänst samtderas biträden omfattas av hälso-och sjukvårdssekretessen enligt 7 kap. 1 § SekrL.Socialtjänstsekretessen i 7 kap. 4 § SekrL gäller bl.a. för kuratorer vidfamiljerådgivningsbyråer och deras biträden. Avdet anförda framgår att tystnadsplikten är särskilt stark vid de allmänna advokatbyråerna.BRÅ-gruppen har föreslagit att uppgifter som omfattas av sekretess enligt 9kap. 9 § första stycket SekrL skall undantas från den föreslagna regleringenutom från bestämmelsen om uppgiftslämnande angående förestående brott. Som jagtidigare har sagt i avsnitt 3.2 anser jag inte att det är motiverat med enallmän regel om uppgiftslämnande om misstankar om förestående brott. När detgäller en regel om uppgiftslämnande om begångna brott anser jag i likhet med BRÅ-gruppenoch ett flertal remissinstanser att de aUmänna advokatbyråerna bör undantasfrån tillämpningen av en sådan bestämmelse. Vadhärefter angår personalen inom hälso- och sjukvården kan konstateras att denintar en särstäUning i detta sammanhang. I förhållandet mellan hälso- ochsjukvårdspersonalen och deras patienter föreligger det regelmässigt sådana förtroendesitualioneratt det finns särskild anledning tiU återhållsamhet när det gäller att lämna utuppgifter om brottsmisstankar till andra myndigheter. Detsamma gäUer i storutsträckning i fråga om förhållandet mellan de anställda i ochderas klienter. Denämnda personalkategorierna omfattas också i stor utsträckning av bestämmelsernai 36 kap. 5 § RB om undantag från vittnespUkten beträffande uppgifter som harlämnats i förtroende. I fråga om personal gäller bestämmelsernadock endasl kuratorer vid familjerådgivningsbyråer och deras biträden. Vidareär hälso- och sjukvårdssekretessen och socialtjänstsekretessen undantagna fråntillämpningsområdet för generalklausulen i 14 kap. 3 § SekrL. Personalen pådessa områden har alltså inte möjlighet att lämna ut sekrelessbelagda uppgifterefter en intresseawägning. Tilldetta kommer att det redan nu finns bestämmelser i sekretesslagen som reglerarmöjligheten att lämna ut uppgifter om brott från hälso- och sjukvården ochsocialtjänsten. Personalen på dessa områden har rätt att utanhinder av sekretess anmäla misstankar om brott mot liv och hälsa, frihet ochfrid eller sedlighetsbrott, om den straffbara gärningen är riktad mot någon sominte har fyllt . Som jag fömt har sagt gäller dessutom fr.o.m. den 1januari 1983 en bestämmelse som ger personalen inom dessa områden möjlighet attutan hinder av sekretess lämna uppgifter till pohs eller åklagare angåendemisstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelsei . BRÅ-gmppensförslag innebär vissa mindre ändringar av de angivna bestämmelserna. Delsföreslås att bestämmelsen angående möjlighet att lämna uppgift om brott mot underårigabehålls oförändrad i sak men flyttas över till den föreslagna lagen om uppgiftslämnandemellan myndigheter i brottsbekämpande syfte. Dels föreslås att bestämmelsen om uppgiftslämnandeangående brott med ett minimistraff fängelse flyttas från 14 kap. 2§ SekrL till 3 § i samma kapitel. Detta betyder att det uttryckligen föreskrivsatt möjligheten att lämna ut uppgifter angående de brott som avses medbestämmelsen får utnyttjas endast om del är uppenbart att intresset av attuppgift lämnas bar företräde framför intresset av sekretess. Slutligen innebär BRÅ-förslagetockså att det införs en möjlighet att rapportera misstankar om allvarligaförestående brott utan hinder av de ifrågavarande sekretessbestämmelserna. Enligtmin mening innebär de bestämmelser som i detta avseende föreslås i BRÄ-promemorian- vilken f.ö. beslöts innan riksdagsbehandlingen av de senasteändringsförslagen var avslutad - inte någon förbättring av de regler som gällernu. Tvärtom medför BRÅ-förslaget närmast att den nuvarande regleringen i onödanblir mer komplicerad. Inte heller i övrigt har det framkommit någraomständigheter som motiverar någon grundläggande omprövning av den nyligengjorda awägningen mellan intresset av brottsbekämpning och intresset avsekretess inom dessa områden. Jagföreslår därför inte någon ändring när det gäller möjlighetema att lämna utuppgifter om brott från myndigheterna inom hälso- och sjukvården ochsocialtjänsten. Vissa justeringar bör emellertid göras för att samordna bestämmelsemamed den allmänna regeln om uppgiftslämnande i brottsbekämpande syfte. 1983/84:142 38 Iavsnitt 3.2 har jag föreslagit att myndigheterna, i de fall de får möjlighet attlämna ut uppgifter angående brottsmisstankar utan hinder av sekretess, ocksåskall vara skyldiga att lämna ut en uppgift om den i ett konkret fall begärs aven annan myndighet. Jag har inte föreslagit någon lagbestämmelse med deninnebörden, eftersom en sådan skyldighet enligt min mening liksom enligt BRÅ-gmppenföljer av 15 kap. 5 § SekrL, där det föreskrivs att en myndighet på begäran aven annan myndighet skall lämna ut uppgifter som den förfogar över i den månhinder inle möter på gmnd av någon sekretessbestämmelse eller av hänsyn tillarbetets behöriga gång. Enligtmin mening bör samma princip gälla på de områden där uppgift om brottsmisstankarskall få lämnas ut bara beträffande särskilt allvarliga brott. Om en polis-eller åklagarmyndighet begär att få ut uppgifter som angår misstankar om ettmord eller ett dråp eller något annat brott med ett minimistraff på minst tvåårs fängelse, skall personalen inom hälso- och sjukvården och socialtjänstenalltså vara skyldig att lämna de begärda uppgifterna. Av vad jag förut har sagtföljer att någon ny lagbestämmelse inte behövs för att detta skall gälla. Idetta sammanhang viU jag, med anledning av uttalanden om behovet avöversyn av sekretessen mellan hälso- och sjukvården, och skolan(KU 1982/83:12 s. 15, rskr 1982/83:74), nämna aU jag har erfarit att det inomsocialdepartementet övervägs författningsändringar i syfte att möjliggöra ettökat informationsutbyte mellan förskole- och fritidsverksamheten å ena sidan ochden obligatoriska skolan å andra sidan. Utövervad jag nu har anfört finns det enligt min mening inte skäl att föreslå någonändring av bestämmelserna om sekretess inom hälso- och sjukvården ochsocialtjänsten. BRÅ-gruppenhar föreslagit att bestämmelserna om uppgiftslämnande angående brott i storutsträckning skall vara tillämpliga på de områden i övrigt som ärundantagna från generalklausulen i 14 kap. 3 § SekrL. Hit hör riksbankensbankrörelse, upplåningsverksamhet, myndigheternasuppdragsverksamhet för enskildas räkning, medling i arbetstvister, tekniskbearbetning och lagring av personregister för annans räkning, särskildapostförsändelser, telemedddanden och verksamheten hos publicus. Idenna del innebär BRÅ-gruppens förslag att de allmänna bestämmelser somföreslås om skyldighet att lämna uppgift om brott som har begåtts inom enmyndighets eget ansvarsområde, om rätt att lämna uppgift om brott som harbegåtts inom någon annan myndighets område och om skyldighet att rapporteramisstankar om förestående brott skall vara tillämpliga också hos de angivnamyndigheterna. Dessutomföreslår BRÅ-gruppen att generalklausulen skall bli tillämplig även på dessaområden, dock i mycket begränsad utsträckning, nämligen dels beträffandeuppgifter som på begäran lämnas till den som leder en 1983/84:142 39 förundersökning,dels belräffande uppgifter i övrigt som lämnas till polis eller åklagare angåendemisstanke om brott med ett minimistraff fängelse. Under remissbehandlingenhar man i allmänhet godtagit att det införs vissa begränsade möjligheter atllämna uppgift om misstankar angående allvarligare brott på de angivnaområdena. Däremot har flera remissinstanser motsatt sig en sådan merlångtgående uppmjukning av sekretessen som den föreslagna bestämmelsen angåendeuppgiftslämnande under fömndersökning innebär. För egen del anser jag attdet kan vara motiverat att införa vissa möjligheter att lämna uppgift ombrottsmisstankar även på de nu aktuella områdena. Enligt min mening finns detdock skäl att iaktta återhållsamhet. De uppgifter som det här är fråga om rörinte sällan förhållanden som är av mycket ömtålig art för enskilda personer. Deifrågavarande bestämmelserna reglerar bl.a. uppgifter hos postverket omsärskilda postförsändelser och uppgifter hos angående särskildatelefonsamtal. I flertalet fall gäller absolut sekretess. Enligt min mening bör maninte genom en allmän regd genomföra en så långtgående uppmjukning avsekretessen på de angivna områdena att det blir möjligt att bryta sekretessenså snart det föreligger misstanke om ett brott som kan antas medföra fängelse. BRÅ-förslagetär f.ö. i denna del utomordentligt invecklat. Jag anser emellertid attdet kan vara motiverat att på dessa områden införa en bestämmelse som gör detmöjligt att lämna uppgift angående brottsmisstankar i samma utsträckning sompå övriga områden som är undantagna från generalklausulen, dvs. hälso- ochsjukvården och . Jag förordar alltså att uppgift skall få lämnasangående misstankar om brott med ett minimistraff fängelse. Någonmotsvarighet till bestämmelsen angående rätt att lämna uppgift om brott mot underårigatorde dock inte behövas på de områden som det gäller här. I den mån det ansesbehövligt med mer långtgående bestämmelser om rätt eller skyldighet att anmälamisstankar om brott på något av de ifrågavarande områdena kan sådana bestämmelsertas in i en författning som gäller just det området. Sådana bestämmelser finnsredan i dag, t.ex. 135 § lagen (1934:437) för riksbank. Närdet gäller uppgiftslämnande från domstolarna vill jag understryka atl jag delarBRÅ-gmppens och remissinstansernas uppfattning att det är av stor betydelse förtillilen till rättsväsendet att domstolarna visar återhållsamhet med att lämnauppgifter om brott som har framkommit i den rättskipande verksamheten. remissinstanser har förordat att också t.ex. , , riksprovplatserna och andra organutanför myndighetsområdet skall tillämpa bestämmelserna om uppgiftslämnande. 1983/84:142 40 Jagvill peka på att kommunalföretagskommittén i sitt slutbetänkande (SOU 1983:61) HandUngsoffentlighetutanför myndighetsområdet, som avlämnades , har behandlat fråganom offentlighetsprincipens tillämpning hos privaträttsUga organ som tillagtsstatliga eller kommunala förvaltningsuppgifter. Fråganhumvida olika organ utanför myndighetsområdet skall omfattas av reglerna om uppgiftslämnandei brottsbekämpande syfte har ett nära samband med den mer övergripande fråganom olika privaträttsliga subjekt skall tillämpa offentlighetsprincipen. Jaganser att de båda frågorna bör övervägas i ett sammanhang och då lämpligen isamband med behandlingen av kommunalföretagskommitténs betänkande. Jag tar därförinte nu upp frågan om uppgiftslämnande utanför myndighetsområdet. 3.5.1Av vem och till vem bör uppgifter få lämnas? Mittförslag: Uppgifter om brott skall få lämnas av enskilda befattningshavare ochinte bara av myndigheten som sådan. - Uppgiftema skall lämnas tillpolismyndighet, åklagarmyndighet eller annan myndighet som har att ingripa motbrottet. BRÅ-gruppensförslag: Beslut att lämna ut uppgifter om brott skall fattas av myndigheten somsådan, dvs. av ett organ eller en befattningshavare som bar behörighet attföreträda myndigheten. Uppgiftema skall i allmänhet lämnas till polismyndigheteller åklagarmyndighet. När det gäller brott inom en annan myndighetsansvarsområde skall uppgiftema dock i första hand lämnas till den myndigheten. Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser lämnar BRÅ-gmppens förslag utan erinran. Ett mindreantal remissinstanser anser emellertid att uppgiftslämnandet bör handhas av deenskilda befattningshavarna och inte av myndigheten som sådan. En delremissinstanser är också tveksamma till att uppgifter om brott i vissa fallskall få lämnas till andra myndigheter än pohs och åklagare. Skälenför mitt förslag: Vem som för en myndighets räkning får besluta om att lämna utoffentliga eller sekrelessbelagda uppgifter till en annan myndighet reglerasinte uttömmande i sekretesslagen. 6 § SekrL finns dock vissa bestämmelser i ämnet. Där föreskrivs att det iförsta hand ankommer på den som förfogar över en handling för myndighetensräkning att ta stäUning till om handlingen skall lämnas ut. I tveksamma fallskall han hänskjuta frågan om handlingens utlämnande till myndigheten. Hanskall också på begäran hänskjuta frågan till myndigheten, om han vägrar attlämna ut handlingen eller på annat sätt begränsar någons rätt att förfoga överhandlingen. Bestämmelsen gäller emeUertid enligt sin 1983/84:142 41 ordalydelsebara om det är en enskild som begär alt få en handling utlämnad. Någonmotsvarande reglering i lag av frågan om utlämnande till myndighet ansågföredragande statsrådet inte nödvändig (prop. 1979/80:2, Del A, s. 362). Fråganom vem som skall få lämna ut uppgifter om brott till en annan myndighetdiskuterades i samband med den lagändring som trädde i kraft vid årsskiftet1982/83 och som innebar att myndigheterna inom hälso- och sjukvården ochsocialtjänsten fick ökade möjligheter att lämna uppgifter om brott utan hinderav sekretess. (KU 1982/83:12) anslöt sig tiU förslaget iprop. 1981/82:186 att prövningen borde ankomma på de enskildabefattningshavarna men påpekade atl det låg i sakens natur attprövningen som regel bör ske på "hög nivå" inom myndigheten.Utskottet erinrade också om att befattningshavaren i tveksamma fall kan hänskjutafrågan om utlämnande till myndighetens prövning. följde utskottetsförslag (rskr 1982/83:74). (Jfr dock lagrådels yttrande, KU 1982/83:12 s. 38 f.) Jagdelar uppfattning att uppgiftslämnandet bör ankomma påde enskilda befattningshavarna. Det finns såvitt jag känner till inte någratecken på att den nu gäUande ordningen har medfört olägenheter av något slag.Det skulle däremot innebära en onödig omgång om frågan om uppgiftslämnande vidbrott alltid skuUe ankomma på myndigheten som sådan. Jagvill dock påpeka att det i många faU kan vara lämpUgt att den enskilde befattningshavarenrådgör med en överordnad när fråga är om att lämna ut uppgifter om brott och itveksamma fall lämnar över frågan till myndigheten för avgörande. Jagvill också erinra om att det inte finns något hinder mot att en myndighet i sinarbetsordning närmare reglerar i vilken utsträckning enskilda tjänstemän skallkunna lämna uppgifter till andra myndigheter och i vad mån uppgiftslämnandetskall ankomma på myndighetens ledning. bör inte med stöd av den nya bestämmelsen få rätt att lämna utuppgifter om brottsmisstankar till vilken myndighet som helst även om uppgiftslämnandetsker i brottsbekämpande syfte. Det är enligt min mening självklart att, i defall uppgifter om brott lämnas, de i första hand bör lämnas tiU polis elleråklagare. Uppgifter bör dock få lämnas till en annan myndighet än polis ochåklagare i sådana fall då det ankommer på den andra myndigheten att ingripa motbrottet. Som exempel kan nämnas det fallet att en myndighet har ålagts attutöva tillsyn inom ett visst område. Mittförslag: Uppgifter om brott bör som huvudregel lämnas i skriftlig form. I defall uppgifter lämnas muntligen bör uppgiftslämnandet dokumenteras. 1983/84:142 42 BRÅ-gruppensförslag: Överensstämmer i princip med mitt förslag. Frågan om dokumentation vidmuntligt uppgiftslämnande berördes dock inte. Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser lämnar BRÅ-gruppens förslag utan erinran. Ett parremissinstanser framhåller att uppgiftslämnandet bör dokumenteras i de fall uppgifterlämnas ut muntligen. Skälenför mitt förslag: Jag delar BRÅ- gmppens förslag att uppgiftslämnandet i såstor utsträckning som möjligt bör ske i skriftlig form. Den skriftUga formenter sig naturlig inte minst av det skälet att det bör vara möjligt attkontrollera bl.a. vilka uppgifter som har lämnats ut, när det har skett, tillvem uppgifterna lämnats och vem som har svarat för uppgiftslämnandet. Det bördock inte vara uteslutet att uppgifter lämnas ut muntligen. Detta kan varamotiverat t.ex. när det är fråga om ett brådskande ärende eller om uppgiftersom lämnas vid ett sammanträde. I sådana fall är det viktigt att enprotokollsanteckning eUer tjänsteanteckning görs. Att den mottagandemyndigheten dokumenterar uppgifterna ligger i sakens natur.