prop · G703117 · 1983-12-31 00:00:00 — Ocksåden ansvarsfrihetsgrund som tas upp i punkt 3 har motsvarigheter ivägtransportlagen och järnvägstrafikstadgan, I den förevarande paragrafenföljs emellertid inte vägtransportlagens formulering och inte hellerjärnvägstrafikstadgans. Avsikten har varit att med ett mera komprimeratuttryckssätt täcka de moment i godshanteringen som i vägtransportlagen beskrivsmed uppräkningen "handhavande, lastning, stuvning eller lossning"och som i järnvägstrafikstadgan anges med begreppen "lastning, lossningoch anbringande av godset". I enlighet härmed används i denna punktuttrycket att "godset har lastats eller lossats på ett felaktigtsätt". Detta uttryckssätt får anses omfatta allt arbete som utförs isamband med lastning och lossning. har dock rätt tillansvarsbefrielse bara om järnvägen inte själv har utfört lastningen ellerlossningen. I1925 års järnvägstrafikstadga föreskrevs uttryckligen, att järnvägen Prop.1983/84:117 172 intesvarade för skador som hade uppkommit på grund av bristfällighet i den vagn somavsändaren hade lastat godset i, förutsatt att avsändaren kände till ellerborde ha upptäckt bristfälligheten. En motsvarande regel gäller enligt 1970 årsCIM. Den uttryckliga bestämmelsen om ansvarsfrihet vid lastning i bristfälligvagn överfördes inte års till stadga. I den tidigare nämndapromemorian med kommentarer till stadga uttalades emellertid, att dennya stadgans ansvarsfrihetsgrunder inte innefattade någon principiell avvikelsefrån vad som gällde enligt 1925 ärs stadga. Det skulle därför möjligen kunnagöras gällande att järnvägen vid inrikes befordran, på samma sätt som vidinternationell befordran, är utan ansvar för skador genom lastning ibristfällig vagn, något som järnvägarna i praktiken dock inte synes ha hävdat. Enligten numera allmänt spridd uppfattning är en generell ansvarsfrihet för järnvägeni det nämnda fallet inte berättigad, och den berörda regeln finns inte i 1980års järnvägsfördrag. Det finns inte heller anledning att ha en sådan regel förinrikes järnvägstrafik. Uttrycket att "godset har lastats eller lossats påett felaktigt sätt" innefattar således inte den omständigheten attavsändaren har lastat godset i en vagn som har företett bristfälligheter, inteens om dessa är uppenbara. Att avsändaren har lastat godset i en bristfälligvagn kan dock ibland betraktas som en sådan vårdslöshet från avsändarens sidasom kan föranleda ansvarsfrihet för järnvägen enligt den första av de ickeprivilegierade ansvarsfrihetsgrunderna (23 § punkt 1). Vid bedömningen avvilken verkan avsändarens vårdslöshet bör ha måste emellertid också beaktas denvårdslöshet som järnvägen kan ha visat genom att ställa en uppenbartbristfällig vagn till förfogande. Denansvarsfrihetsgrund som tas upp i punkt 4 är avsedd att kunna tillämpas påsådana godsslag som till följd av sin speciella känslighet lätt kan ta skadaockså av en transport som förlöper normalt. Både vägtransportlagen ochjärnvägstrafikstadgan innehåller en sådan ansvarsfrihetsgrund. Uppräkningen idenna punkt av tänkbara. skadeverkningar har begränsats till de exempel somanges i järnvägstrafikstadgan. Ivägtransportlagen finns en ansvarsfrihetsgrund av innebörd att fraktförareninte skall svara för förlust, minskning eller skada som härrör av den risk detinnebär atl godsets märkning eller numrering är ofullständig eller felaktig.Någon motsvarande ansvarsfrihetsgrund finns inte i järnvägstrafikstadgan.Frånvaron av en sådan ansvarsfrihetsgrund torde inte innebära någon störreolägenhet för järnvägen. Ofullständig eller felaktig märkning av gods innebärvisserligen en risk för alt godset kommer på avvägar och därvid går förlorateller försenas sä avsevärt, att mottagaren får betrakta det som förlorat.Inträffar detta, måste järnvägen för att undgå ansvar under alla förhållandenbevisa att godsets märkning från början har varit ofullständig eller felaktig.Om järnvägen kan bevisa detta, torde det i regel vara uppenbart att denotillfredsställande märkningen måsle tillräknas avsändaren som vårdslöshet ochanses vara orsaken till skadefallet. 1983/84:117 173 Möjligheten att utnyttja den första av de ickeprivilegierade ansvarsfrihetsgrunderna (23 § 1) förefaller därför ge järnvägentillräckligt skydd mot oberättigade krav på ersättning för skador som beror påotillfredsställande märkning av godset. Någon särskild ansvarsfrihetsgrund fördetta fall har därför inte tagits upp i järnvägstrafiklagen. Efterförebild av järnvägstrafikstadgan har under punkten 5 förts in en ansvarsfrihetsgrundsom tar sikte på det fallet att gods av sådant slag som järnvägen enligt sina befordringsvillkorinte alls tar emot till befordran eller tar emot endast på särskilda villkorlämnas in under en benämning som inte klart utvisar att godset är av sådantslag. Anledningen till att järnvägen i fråga om vissa slag av gods harförklarat inte ta emot sådant gods eller ta emot det endast på särskildavillkor är i regel att det är alltför riskfyllt att transportera sådant godseller i vart fall att transportera det utan atl de angivna villkoren äruppfyllda. Om avsändaren lämnar in gods av sådant slag och järnvägen genom enoriktig, otydlig eller ofullständig benämning på godset vilseleds atttransportera detta eller att transportera det utan att de särskilda villkorenär uppfyllda, uppkommer självfallet en särskild risk för skador. Dennaskaderisk skall alltså inte bäras av järnvägen. En liknande risk som den nämnda kan uppkomma även omgodset lämnas in under riktig benämning. Detta är fallet, om gods som fårbefordras endast på särskilda villkor avlämnas till befordran utan attavsändaren har vidtagit de försiktighetsåtgärder som är föreskrivna. Punkt 6innehåller en ansvarsfrihetsgrund som avser detta fall. I järnvägstrafikstadganfinns en motsvarande ansvarsfrihetsgrund. Vägtransportlagen saknar motsvarighet till deansvarsfrihetsgrunder som har tagits upp i punkterna 5 och 6 i det förevarandelagrummet. Däremot innehåller såväl vägtransportlagen som järnvägstrafikstadganen särskild ansvarsfrihetsgrund för det fallet att befordringen gäller levandedjur. Det kan visserligen hävdas att bestämmelsen om befordran av levande djurinte är någon självständig ansvarsfrihetsgrund utan endast behandlar ettspecialfall, som redan omfattas av ansvarsfriheisgrunden i punkl 4. Till befordranav levande djur anknyter emellertid vissa andra bestämmelser. Från redaktionellsynpunkt kan det därför vara befogat att i detta sammanhang behandla befordranav levande djur för sig. I punkt 7 har därför tagits upp som särskild ansvarsfrihetsgrundatt skadan är en följd av den särskilda risk som är förbunden med befordran avlevande djur. I järnvägstrafikstadgan finns i ett särskilt stycke enbestämmelse av innebörd att de tidigare uppräknade ansvarsfrihetsgrundernaskall fillämpas också på en viss fara, om enligt järnvägens begäran ellerenligt föreskrift i lag eller annan författning en vårdare eller tillsynsmanskall följa med sändningen för att avvärja denna fara. Denna bestämmelse ärtill sin rättsliga natur en ansvarsfrihetsgrund av samma slag som de tidigarenämnda. Den har därför tagits upp i punkt 8 som den sista av de privilegie- 1983/84:117 174 Av uttrycket "den farasom var anledningen till att vårdare eller tillsynsman skulle vara med"framgår, att bestämmelsen är tillämplig även om någon vårdare ellertillsynsman i verkligheten inte följde med. I paragrafens andra stycke regleras den lindring avjärnvägens bevisskyldighet som är förenad med de privilegieradeansvarsfrihetsgrunderna. Innebörden av dessa bevisregler är att järnvägen påvanligt sätt måste bevisa att den åberopade riskfaktorn har förelegat, t.ex.att godset var bristfälligt förpackat. Vidare måste järnvägen visa, atlskadeeffekten är sådan att den mycket väl kan vara en följd av dén åberopaderiskfaktorn. Däremot behöver järnvägen inte förebringa något fullständigt bevisför alt ett orsakssamband mellan riskfaktorn och skadeeffekten föreligger idel konkreta fallet. Ett sådant orsakssamband skall under de angivna förutsättningarnaantas föreligga, om inte motparten visar att detta samband saknas. Denna reglering har sin motsvarighet både ivägtransportlagen och i järnvägstrafikstadgan. På denna punkt skiljer sig dessaförfattningar från varandra bara på det sättet att enligt vägtransportlagenantagandet om orsakssamband mellan riskfaktor och skadeeffekt blir bestående"om det icke visas" att orsakssamband saknas, medan enligtjärnvägstrafikstadgan anlagandet om orsakssamband skall överges redan om del "göressannolikt" att sådanl samband saknas. Formellt skulle möjligheterna tillansvarsbefrielse därför vara något slörre enligt vägtransportlagen än enligtjärnvägstrafikstadgan. Skillnaden torde emellertid knappast märkas i denpraktiska tillämpningen av dessa bevisregler. Denna tillämpning torde nämligeni hög grad få bygga på en helhetsbedömning av samtliga omständigheter. Det ärangeläget att vägtransport- och järnvägslagstiftningen pä denna punkt har sammainnehåll. Bevisreglerna i andra stycket av den förevarande paragrafen hardärför utformats med vägtransportlagen som förebild. I andra stycket finns också en bestämmelse som begränsartillämpningsområdet för ansvarsfrihetsgrunden under punkten 1 i förstastycket. Enligt denna bestämmelse skall den nämnda lindringen i fråga om kravetpå bevisning rörande orsakssamband mellan riskfaktor och skadeeffekt intetillämpas, när det har uppkommit onormalt stor minskning eller hela hargått förlorade vid befordran i öppen vagn. Dessa skadetyper kan nämligen inteanses som så näraliggande följder av befordran i öppen vagn, att ett påståendeom orsakssamband i det enskilda fallet bör godtas annal än när ett sådantsamband kan styrkas. Bestämmelsen, som således i realiteten utgör en femte ickeprivilegierad ansvarsfrihetsgrund för vissa skador vid befordran i öppen vagn,har sin direkta motsvarighet i såväl vägtransportlagen somjärnvägstrafikstadgan. Paragrafens tredje stycke innehåller, bestämmelser sommodifierar ansvarsfrihetsgrunden i första stycket punklen 4. Bestämmelsernaavser det fall att befordran sker i en specialutrustad vagn, t.ex. kylvagn. Prop.1983/84:117 175 korthetatt järnvägen för att undgå ansvarighet måste visa, aft den har vidtagit allade åtgärder till godsets skydd som det har ålegat den att vidta. Också dessabestämmelser har sina direkta motsvarigheter i såväl vägtransportlagen somjärnvägstrafikstadgan. Bestämmelsernas utformning ansluter sig i huvudsak tillmotsvarande föreskrift i vägtransportlagen. Enligtdenna föreskrift i väglransportlagen kan fraktföraren uppnå ansvarsbefrielse"endast om han visar att alla åtgärder blivit vidtagna, som med hänsyntill omständigheterna åvilat honom i fråga om val, underhåll och användning avanordningen, och att han följt de särskilda anvisningar som kan ha meddelatshonom". Tolkat efter ordalydelsen innebär detta, att ansvarsbefrielseenligt vägtransportlagen inte kan komma i fråga, om det visserligen inte kanuteslutas att fraktföraren har försummat en viss åtgärd men det är uppenbartatt en sådan försummelse har varit utan betydelse för skadans uppkomst. Ensådan tolkning är dock inte rimlig. För att utesluta denna tolkning har detförevarande lagrummet i stället avfattats på det sättet, att järnvägen är frifrån ansvar endast om den visar att skadan beror på någon annan omständighet änatt järnvägen har försummat vad den har varit skyldig att iaktta enligt vadsom nu har sagts. Ocksåi fråga om tillämpningsområdet skiljer sig paragrafens tredje stycke frånvägtransportlagen. Föreskriften i den lagen är tillämplig på befordran somfaktiskt sker i specialutrustat fordon, medan tredje stycket avser befordransom enligt befordringsavtalet skall ske i sådant fordon. För tydlighetens skullanvänds i tredje stycket andra meningen uttrycket "erhållnaanvisningar" i stället för vägtransportlagens "anvisningar som kan hameddelats honom". En exculpationsregel avden nu nämnda typen har i vägtransportlagen anknutits också till den ansvarsfrihetsgrundsom gäller befordran av levande djur. Detta har inte skett ijärnvägstrafikstadgan. Det får ändå antas att en förutsättning föransvarsbefrielse för järnvägen i detta fall är, att den har fullgjort sina avtalsenligaåtaganden avseende djurens vård och de åligganden som kan följa av allmännagrunder för omsorg om och behandling av djur. Även om en särskild bestämmelsesåledes knappast är nödvändig för att på det angivna sättet begränsaansvarsfriheten vid befordran av levande djur, kan det vara lämpligt att detföreligger överensstämmelse mellan järnvägstrafiklagen och vägtransportlagen pådenna punkt. Som ett ftärde stycke i denna paragraf har därför tagits upp enbestämmelse som i huvudsak överensstämmer med 29 § Qärde stycketvägtransportlagen. I stället för att som i vägtransportlagen knytatransportörens egna åtgärder till vad som "normalt åvilar honom"används i Qärde stycket uttrycket "åtgärder som med hänsyn tillomständigheterna hade kunnat fordras". Järnvägsbefordran av levande djursynes nämligen numera vara så sällsynt, att det är svårt atl fastställa vadsom "normalt" åvilar järnvägen vid en sådan befordran. Prop.1983/84:117 176 25 §Om ett skadefall som avses i 22 § första stycket delvis har sin grund i omständigheter som enligt 23 eller 24 § medför att järnvägen är fri från ansvarighet, svarar järnvägen ändå för skadefallel till den del det inte har sin grund i någon sådan omständighet. Idenna paragraf regleras fraktförarens ansvarighet vid samverkande skadeorsaker. Motsvarighettill den förevarande paragrafen saknas såväl järnvägstrafikstadgasom i . Däremot fanns en sådan bestämmelse stadga. Dennabestämmelse hade såtillvida en självständig betydelse som den medgav, att dendel av det totala skadebeloppet som järnvägen inte skulle behöva betala fickbestämmas efter en skälighetsbedömning. I 30 § vägtransportlagen finns enbestämmelse som avser det fallet att olika skadeorsaker har samverkat till enviss skadeeffekt. Fraktföraren är i ett sådant fall ansvarig bara i denutsträckning som den omständighet för vilken han svarar har medverkat tilleffekten. Attfraktföraren inte skall svara för hela skadan, när denna delvis har orsakats avnågot förhållande som inte omfattas av hans ansvarighet kan förefallasjälvklart. Som har nämnts har det emellertid ansetts angeläget att fåtill slånd största möjliga överensstämmelse i formellt avseende mellanvägtransport- och järnvägslagstiftningen. I denna paragraf har därför tagitsupp en föreskrift som i sak överensstämmer med vägtransportlagens beslämmelse iämnet. Enligtden förevarande paragrafen är järnvägen inte ansvarig för en sådan del av enskada som har orsakats av någon av de omständigheter som utgör ansvarsfrihetsgrund.Med "omständighet" avses en skadeorsak som är fastställd genombevisning eller som skall anses föreligga enligt presumtionsreglerna.Järnvägens ansvarighet står däremot kvar för den återstående delen av skadan. Paragrafenär tillämplig bl.a. på det fallet att den skadelidande har medverkat tillskadan genom eget vållande Gfr prop. 1974: 33 s. 113). Paragrafenär inte tillämplig, om järnvägen har enbart ett förvaringsan-svar. Detta är enföljd av atl ansvarsfrihetsgrunderna i 23 och 24 §§ gäller bara sådanaskadefall som avses i 22 § första stycket, dvs. skador som uppkommer medanjärnvägen innehar godset på grund av befordran. 26 §Vill någon som är part i ett befordringsavtal göra järnvägen ansvarig enligt 22 § första stycket för att gods har gått förlorat, minskats eller skadats, åligger det honom att visa att skadefallet har inträffat medan järnvägen innehade godset för att fullgöra avtalet. Om järnvägen i anslut ning till en tidigare järnvägsbefordran har ingått avtal om ny befordran utan att godset däremellan har lämnats ut eller sändningen ändrats (nyin lämning), skall minskningen eller skadan hänföras till den senare beford ringen, om den som är berättigad till godset begär det och visar att minsk ningen eller skadan har inträffat medan godset innehades för någon av befordringarna. (67§ JTS) 1983/84:117 177 Idenna paragraf regleras främst vissa bevisfrågor när det visar sig att godsethar gått förlorat, minskats eller skadats. Paragrafen saknar motsvarighet ivägtransportlagen. Den motsvaras däremot delvis av 67 § järnvägstrafiksiadgan. Envaruhavare som vill göra transportören ansvarig för att hans gods har gåttförlorat, minskats eller skadats måste bevisa all förlusten, minskningen ellerskadan inträffade då transportören hade hand om godset förbefordran. Detta följer av allmänna bevisregler. Någon bestämmelse om dettafinns inte vare sig i vägtransportlagen eller i järnvägstrafikstadgan. Istadgan finns emellertid för det fallet att s.k. nyinlämning har ägt rum ensärskild bestämmelse, som innebär ett undantag från de allmänna bevisreglerna.En motsvarande bestämmelse har tagits upp i denna paragraf (andra meningen). Ensådan undantagsregel blir emellertid lättare att förstå, om i sammanhangetockså anges den huvudregel från vilken den utgör ett undantag. I förstameningen av den förevarande paragrafen har därför tagits upp den bevisregel somi allmänhet skall tillämpas, när godset påstås ha gått förlorat, minskatseller skadats under en viss befordran. Därefter anges den särskilda bevisregelsom ersätter huvudregeln, när nyinlämning har ägt rum. Denna särskilda regeltorde i sak stämma överens med järnvägstrafik-stadgans motsvarande regel, menden har utformats på ett något annorlunda sätt. I järnvägstrafikstadgan sägsatt varuhavaren får "anse minskningen eller skadan uppkommen efter nyinlämningen".Detta uttryck kan föranleda den missuppfattningen, att presumtionsregeln skullekunna till-lämpas inte bara på t.ex. skador som faktiskt uppkom under dentidigare befordringen utan också på skador som förelåg redan före dennasbörjan. För alt förhindra en sådan missuppfattning föreskrivs uttryckligen iandra meningen, att varuhavaren på vanligt sätt måste bevisa att minskningeneller skadan har inträffat under någon av befordringarna. Försl om han visardetta, kan han med presumtionsregelns hjälp hänföra skadefallet till denbefordran som har ägt rum efter nyinlämningen. Tillskillnad från vad som är fallet i järnvägstrafikstadgan anges inte uttryckligeni den förevarande paragrafen att presumtionsregeln avser bara förhållandetmellan den som är berättigad till godset och järnvägen. Att bestämmelsen intetar sikte på något annat än förhållandet mellan dessa båda torde dock varaklart även utan en uttrycklig föreskrift om detta. Någon sådan föreskrift finnsinte heller i motsvarande reglering i (art. 29). Enförutsättning för att presumtionsregeln skall kunna tillämpas är enligtparagrafen, liksom enligt järnvägstrafikstadgan, att godset inte lämnas ut ochatt sändningen inte ändras. Som en ändring av sändningen bör betraktas t.ex.att godset lastas om eller att förpackningen öppnas. Däremot bör en yttreförstärkning av förpackningen inte anses som en ändring av sändningen. 12 1983/84. 1983/84:117 178 27§ Är järnvägen inte beredd att lämna ut godset på avtalad plats inom 30 dagarfrån avtalad tid för utlämning eller, om särskild fid inte har avtalats, inom60 dagar från det att godset togs emot till befordran, får den som har rätt attfå ut godset begära ersättning som om godset hade gått förlorat. Järnvägenär skyldig att underrätta den som har fått ersättning för förlust enligt förstastycket när godset kommer till rätta, om denne har begärt det i samband med atthan tog emot ersättning för förlusten. skall skriftligen bekräfta ensådan begäran. som har begärt unden-ättelse enligt andra stycket fått en sådanunderrättelse och krävt att godset skall lämnas ut tillhonom, är järnvägen skyldig att lämna ut godset. Som villkor för detta får dockjärnvägen kräva återbetalning av vad den har betalat i ersättning för förlustenav godset. Vad som har sagts berör inte rätten till ersättning för dröjsmålmed utlämnandet eller annan ersättning som kan grundas på befordringsavtalet. Framställs inte begäransom avses i andra stycket eller krävs inte att godset lämnas ut enligt tredjestycket inom den tid som anges där, får järnvägen förfoga över godset med deinskränkningar som kan följa av tredje mans rätt. (61§ JTS) Dennaparagraf innehåller regler för det fallet att godset har kommit på avvägar, såatt det inte kan lämnas ut till den berättigade ens avsevärd tid efterleveransfristens slut. Paragrafen motsvarar 31 § vägtransportlagen. I 61 §järnvägstrafikstadgan finns en reglering av väsentligen samma innehåll somförsta stycket av den förevarande paragrafen, medan stadgan i övrigt saknarföreskrifter för de situationer som behandlas i paragrafen. Omdröjsmål med godsets utlämning varar , kommer den som har rätttill godset ofta i samma läge som om godset hade gått förlorat. Om godset efteren ännu inte har lämnats ut till den berättigade, får denne därförbåde enligt vägtransportlagen och enligt järnvägstrafikstadgan begäratillämpning av de regler som gäller vid konstaterad förlust av godset. Detta ärfallet även om godset bevisligen fortfarande finns i behåll. För att angebefogenheten att bringa reglerna om förlust av godset i tillämpning i de falldä förlusten inte är styrkt, används i järnvägstrafikstadgan uttrycket att denberättigade får anse godset förlorat. Det utredningsförslag som låg till grundför vägtransportlagen innehöll en liknande formulering, men denna ersattes iden slutliga texten med uttrycket att den berättigade får begära ersättning somom godset hade gått förlorat. Denformulering som används i vägtransportlagen får anses ange befogenhetensinnehåll tydligare än järnvägstrafikstadgans uttryckssätt. Den har därföranvänts i förevarande paragrafs/orira stycke. Någonovillkorlig rätt till ersättning är inte avsedd utan endast en rätt tillprövning av fallet enligt de regler som gäller vid förlust av godset. Entillämpning av dessa regler kan självfallel ge till resultat, att en ansvarsfrihetsgrundföreligger och att ersättning därför inte skall utgå. 1983/84:117 179 Ifråga om längden av den tid under vilken den berättigade måste avvakta godsetsankomst innan han kan göra anspråk pä föriustersättning innehållervägtransportlagen och järnvägstrafiksiadgan praktiskt taget samma bestämmelser.Tiden är resp. en månad och räknas i båda fallen från utgången av denavtalade léveransfristen. Skulle någon viss leveransfrist inte vara avtalad,gäller som utgångspunkt för tidsberäkningen i stället den dag då godset togsemot till befordran. I detta fall skall det enligt vägtransportlagen gå 60dagar och enligt järnvägstrafikstadgan , innan den berättigade fårkräva tillämpning av de regler som gäller vid förlust av godset. förevarande paragrafen har tiden bestämts i överensstämmelse medvägtransportlagen och är sålunda 30 resp. . För det fallet att någonleveransfrist inte har avtalats innebär detta en förlängning av väntetidenjämfört med vad som gäller f.n. Denna förlängning torde emellertid knappast hanågon praktisk betydelse. I den mån någon särskild överenskommelse omleveransfristens längd inte har träffats, skall nämligen enligtnormalvillkorens bil. 8 den leveransfrist som anges i den bilagan ansesavtalad. Föratt den som har rätt till godset skall få kräva tillämpning av reglerna förförlust krävs i vägtransportlagen enbart att godset inte har lämnats ul vidväntetidens utgång. Enligt lagens ordalydelse skulle frågan om förlustersättningsåledes kunna aktualiseras, även om fraktföraren har varit beredd atl lämna utgodset men någon utlämning ändå inte kommit till stånd. En sådan tolkning ärdock inte rimlig. I första stycket av den förevarande paragrafen används därfördet uttryckssättet att järnvägen inte är beredd att lämna ut godset. Givetvisbör endast en utlämning på bestämmelseorten räknas i sammanhanget. Varuhavarenär därför berättigad att kräva tillämpning av förlustreglerna, om järnvägeninte är beredd att lämna ut godset på avtalad plats.