prop · G70378 · 1983-12-31 00:00:00 — Utredningen föreslår att man stärkerparternas inflytande över valet av handläggningsform i den situationen genomatt slopa kravet på att hovrätten skall anse att huvudförhandling är uppenbartobehövlig. Förslaget innebär att hovrätten 1983/84:78 49 får gå emot parternas önskan bara om det frånutredningssynpunkt är olämpligt att avgöra målet utan att hållahuvudförhandling. Liksom f.n. bör hovrätten alltid ha rätt att hålla enhuvudförhandling, om hovrätten anser det nödvändigt för atl kunna döma i målet. De indispositiva tvistemålen kan - bortsett frånfall då vadelalan har medgivits eller är uppenbart ogrundad - avgöras påhandlingarna endast om målet uteslutande rör rättstillämpningen och dessutombåda parterna begär ett avgörande på handlingarna. Utredningen anser atl även i fräga om denna mälkategoribör avgörande för valet av handläggningsform vara vilken handläggning sombehövs för att målet skall bli tillfredsställande utrett. Endast omutredningsskäl kräver att etl indisposilivt mål avgörs efter huvudförhandlingbör hovrätten vara hindrad att avgöra målet på handlingarna. Vidare anserutredningen att parterna bör få ett ökat inflytande på valet avhandläggningsform. Ulredningen föreslår därför att de indispositivatvistemålen följer samma regler som de dispositiva såvitt rör frågan om i vilkafall avgörande på handlingarna kan äga rum. Utredningens förslag när det gäller förutsättningarna föratt avgöra tvistemål på handlingarna har godtagits av nästan alla remissinstanserna.Endast en instans avstyrker förslaget och anser att frågan berör grundläggandeprocessförulsätlningar av principiell art och därför inte bör tas upp i sambandmed en begränsad reform. Samma instans anser ocksä att - om förslagel ändå genomförs- reglerna bör utformas lika för brottmål och tvistemål så alt huvudförhandlingalltid skall hållas om någon av parterna begår det och det inte år uppenbartobehövligt. En annan instans anser all man bör gä längre än vad ulredningen harföreslagit och införa möjlighet för hovrätterna atl avgöra mål efter ettblandat muntligt och skriftligt förfarande. Som utredningen har anmärkt är avvägningen mellan muntligoch skriftlig process delvis en fråga om processekonomi. Jag anser detangelägel all man tar till vara alla möjligheter som erbjuds att låta överrälternaavgöra mål på handlingarna i den utsträckning del kan ske utan atträttssäkerheten eftersatts eller utredningens kommande förslag till utformningav över-rättsprocessen föregrips. Enligl gällande rätt är huvudprincipen för tvistemålen atlde skall avgöras efter huvudförhandling. Av processekonomiska skäl har manredan i de nuvarande reglerna gjort åtskilliga undantag frän den principen. Somjagser del innebär ulredningens förslag inte någon principiell nyhet utan endastall man nu går vidare på den inslagna vägen. I likhet med flertaletremissinstanser anser Jag att ulredningens förslag när del gäller tvistemålenår väl underbyggda och atl de bör genomföras . Däremot skulle det enligl minmening föra för långt all i samband med den begränsade reform som Jag nuförordar ta upp frågan om ett blandat muntligt och skriftligt föifarande i överrälternaefter mönsler från förvallningsprocessen. 4 1983/84. Prop.1983/84:78 50 En utvidgning av möjligheterna för hovrätterna atl avgöratvistemål på handlingarna skulle för familjemälens del medföra att nämndemänkom att medverka i mindre utsträckning än f.n., eftersom nämndemän enligt gällanderegler kan delta endast vid huvudförhandling. Jag förordar - liksom utredningen- att möjlighel till nämndemannamedverkan i familjemål i hovrätt öppnas ävenvid avgörande av mål på handlingarna. Reglerna i 15 kap. 30 a § giftermålsbalkenbör ändras i enlighet härmed. Enligt 51 kap. 21 § RB får hcivrätten avgöra brottmål ulanhuvudförhandling, om åklagaren för talan endasl till den tilltalades förmåneller åklagaren biträder den tilltalades talan (första stycket). Hovrätten fåräven avgöra ett mål på handlingarna, cm den tilltalade har frikänts iunderrätten och del inte förekommer anledning all döma till annan påföljd änböter. Med att en tilltalad har frikänts Jämställs att han fått påföljdseftergifteller befunnits på grund av själslig abnormitet vara fri frän påföljd. Vidarekan huvudförhandling underlåtas, om den tilltalade i tingsrätten dömts tillböter och det inte förekommer anledning att döma honom till någon annanpåföljd. Med böter Jämställs vite och förverkande. Om talan förs även om annatän ansvar, krävs för etl avgörande på handlingarna att lalan i den delen enligt50 kap. 21 § får prövas utan huvudförhandling. För brottmålens del finns inte någon direkt motsvarigheltill den i 50 kap. 21 § första stycket upptagna möjligheten att avgöra mål påhandlingarna, om hovrätten finner uppenbart alt vadetalan är ogrundad. Utredningenanser att avgörande för frågan om huvudförhandling skall hållas eller ej börför brottmålens del, på samma sätt som för tvistemålens, vara om det finnssakliga skäl för en sådan förhandling. Enligt utredningen kan en munfiigförhandling vara värdefull både med hänsyn lill utredningen om brottet och förbedömningen i påföljdsfrågan. Den kriminalpolitiska effekten av att dentilltalade tvingas inställa sig inför hovrätten torde däremot vara mindre ännär det gäller inställelse inför tingsrätten. Enligt ulredningen bör huvudregeln för brottmål alltjämtvara att målet skall avgöras efler huvudförhandling. Men liksom när det gällertvistemål bör vissa ytterligare avsteg frän huvudregeln kunna göras. Utredningenföreslår att hovrätternas möjligheter att avgöra mål på handlingarna vidgasgenom att man dels "höjer takel" i fråga om påföljden, dels tarfasta pä den påföljd som år aktuell i hovrätten i stället för att som låtatingsrättens val av påföljd vara avgörande. Ett målbör sålunda få avgöra;; på handlingarna även i de fall det står klarl attpåföljden skall bli villkorlig dom. Med böter och villkorlig dom bör enligl ulredningenJämställas dels s.k. konsumtionsdomar enligt 34 kap. I S första stycket 1brottsbalken, såvida det inte är fråga om förverkande av villkorligt medgivenfrihet, dels vite och förverkande. Vidare föreslår utredningen att det även för brottmålensdel införs en Prop.1983/84:78 51 möjlighet att avgöra mål på handlingarna i de fallvadetalan är uppenbart ogrundad. När det gäller parternas inflytande på handläggningsformenanser ulredningen att en part i princip alltid skall ha rätt tillhuvudförhandling även i hovrätt, om en sådan inte är uppenbart obehövlig. Ävenen parts önskan om att få ett avgörande pä handlingarna bör respekteras, ominte motparten motsätter sig det eller hovrätten finner att huvudförhandlingbehöver hållas av hänsyn till utredningen. Även förslaget rörande brottmålen har godtagits av deflesta remissinstanserna. En av de instanser som avslyrker förslaget anser attbehovet av vissa av de föreslagna ändringarna kan ifrågasättas. Någraremissinstanser anser att man bör gå längre än vad utredningen har föreslagitoch öppna möjlighet att avgöra mål på handlingarna även i de fall påföljden kanbli skyddstillsyn eller ett kortare fängelsestraff. För egen del anser Jag att utredningens förslag är välavvägda och att processekonomiska skäl lalar för att de genomförs . För att ett mål skall tas upp i högsta domstolen (HD)fordras normall prövningstillstånd. Frågan om prövningstillstånd avgörs efterföredragning. Beviljas prövningstillstånd, skall huvudförhandling i principhållas. Enligt 55 kap. 12 § finns del emellertid möjlighet alt avgöra ävenrevisionsmål pä handlingarna. Reglerna korresponderar med vad som gäller förhovrätt i vademål. Härutöver gäller att HD får avgöra mål på handlingarna somhar upptagits av hovrätten. Utredningens förslag under vilka förutsättningar hovrättbör ha möjlighet alt avgöra mål på handlingarna lar sikle åven på rättegångeni HD. Förslaget har i den delen inte mött några särskilda invändningar. Jagförordar därför att de föreslagna ändringarna i fråga om hovrättsprocessen fårtillämpning även beiräffande rättegången i HD. 2.9 Avgörande av mål i den tilltalades frånvaro vidhuvudförhandling i överrätt m.m. Mitt förslag: Om en enskild vadekärande i elt brottmålunderlåter alt infinna sig personligen vid en huvudförhandling i hovrättentrots atl han blivit ålagd sådan inställelse, förfaller hans vadelalan, såvida inlerätten anser sig kunna döma i målet trots hans frånvaro. Möjligheten förvadekäranden att få ell tvistemål eller elt brottmål återupptaget i hovrätten,dä vadetalan i målet förklarats förtallen, begränsas till de situationer dåhan haft laga förfall. Motsvarande skall gälla i revisionsmål i högsta domstolen. Prop.1983/84:78 52 Utredningens förslag: Överensstämmer med mitt förslag (DsJu 1983: 1 s. 68). Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrkereller lämnar utan erinran förslaget om att vadetalan skall förfalla när enenskild vadekärande i brottmål underlåter att följa ett föreläggande attinfinna sig personligen. Elt par remissinstanser anser att motsvarande ordningbör införas i tvistemål. Det sägs också från ett par håll att hovrätten i deaktuella fallen aldrig borde vara skyldig att pröva målet materiellt. Förslagetom att möjligheten till återupptagande i tvistemål och brottmål skall begränsastill de situationer där laga förfall föreligger har tillstyrkts eller lämnatsulan erinran av nästan alla. Endast en remissinstans - advokatsamfund- uttalar tveksamhet i denna del. Skäl för mitt förslag: Om en enskild vadekärande uteblirfrån en huvudförhandling i hovrätten, dvs. inställer sig varken personligeneller genom ombud, förfaller hans vadetalan, vilket i praktiken innebär atthovrätten avskriver målet från vidare handläggning och att tingsrättens domstår fast. Detta gäller både tvistemål och brottmål (50 kap. 19 § första stycketoch 51 kap. 19 § första stycket RB). Motsvarande gäller i revisionsmål i högstadomstolen (55 kap. 15 § RB). Om envadetalan har förklarats förfallen, har vadekäranden räll att efler begäran fåmålet återupptaget. Denna rätt är inle villkorad på annal sätt än att begäranskall framställas frän beslutet om att vadetalan förfallit. Ommålet tagits upp på nytt och vadekäranden återigen uteblir från en förhandling,dvs. inställer sig varken personligen eller genom ombud, har han dock inle råttatt fä målet återupptaget ytterligare en gång (50 kap. 20 §, 51 kap. 20 § och55 kap. 15 § RB). 1 brottmålförekommer det inte sällan att den tilltalade som vadekärande underlåter attinfinna sig personligen vid en förhandling, trots atl han av hovrätten ålagtssådan inställelse. 1 de fall där något ombud för honom inte heller inställersig, tillämpas de regler om förfallen vadetalan jag nämnt. Den praktisktvanligaste situationen år emellertid alt den tilltalade inte infinner sig men välhans försvarare. Som regel har denne ocksä ställning som ombud. I dessa fall ärdet enligt gällande regler inte möjligt för hovrätten alt förklara vadelalanförfallen, trots att den omständigheten att vadekäranden inte följer ettföreläggande att infinna sig personligen normalt får tolkas som ett tecken på atlhan inte är villig atl medverka till att processen förs framåt. Hovrättenhar i denna situation möjlighet att avgöra målet trots den tilltalades frånvaro(51 kap. 19 § sista stycket RB). Enligt ordalagen i lagtexten är dennamöjlighet obegränsad. I praxis har dock en viss reslriktivitet gjort siggällande. Enligl ell uttalande i förarbetena till RB bör det når det gäller målom mera allvarliga brott endast undantagsvis komma i Prop.1983/84:78 53 fråga atl hovrätten avgör målet eller i varje fall ändrartingsrättens dom till den tilltalades nackdel utan att denne hörts personligeni hovrätten. Etl grundläggande krav som gäller alla brottmål är naturligtvisatt hovrätten kan få ett tillräckligt underlag för ett materiellt avgörandeäven utan den tilltalades personliga medverkan. Anser sig hovrätten inte kunna avgöra målet i sak i dentilltalades frånvaro, är man hänvisad till att kalla den tilltalade till en nyhuvudförhandling eller atl låta hämta honom till rätten. Den aktuellaförhandlingen mäsle då i allmänhet ställas in. Allt detta förorsakar givetviskostnader och olägenheter. Utredningen har diskuterat olika möjligheter att kommatill rätta med de nu nämnda problemen och stannat för en lösning som innebäratt vadetalan i brottmål skall anses förfallen inte bara när den tilltaladevarken inställer sig personligen eller genom sin försvarare utan även närförsvararen inställer sig och har ställning som ombud. Det bör nämnas att den nu aktuella frågan togs upp i enmotion till 1978/. Motionärerna föreslog en lösning i linje medvad utredningen nu kommit fram till (mot. 1978/79:1757). avslog dockmotionen under hänvisning till utredningens arbete (se JuU 1979/80: 13). För min del är jag inle beredd att , frånsett vad somföljer av förslaget om vidgade möjligheter att avgöra brottmål pä handlingarna,förorda en ändring i fråga om möjligheterna för hovrätt att avgöra brottmål isak utan den tilltalades medverkan. I stället vill Jag ansluta mig tillutredningens förslag, som vid remissbehandlingen allmänt godtagits och sominnebär att vadetalan i de aktuella situationerna förklaras förfallen.Förslaget betyder att vadekärandens bristande vilja att lojalt medverka iförfarandet får samma konsekvenser, oavsett om hans eventuelle försvarare harställning som ombud eller inte. Vadekärandens rättssäkerhet tillgodoses genomrätten till återupptagande. Jag återkommer strax till den frågan. Ett par remissinslanser har förordat att den ordning somsålunda föreslås när det gäller enskilda vadekärande i brottmål bör gälla äveni tvistemål, i varje fall i de indispositiva målen. Jag kan i och för sighålla med om att en sådan ordning kan vara motiverad av rent systematiska skäl.Något större praktiskt behov av en utvidgning till tvistemålen torde emellertidinte föreligga, eftersom vadekäranden i ett tvistemål i de allra fiesta falltorde ha ett starkt intresse av att själv agera för atl få till stånd enändring av tingsrättens dom. I den största gruppen indisposifiva mäl, nämligenfamiljemålen, finns regelmässigt ett interimistiskt beslut som tillgodoservadesvaranden fram till lagakraftägande dom. Härtill kommer, somutredningen påpekat, att en reform för tvistemålens del i den antyddariktningen kan kräva vissa konsekvensändringar för påföljdssystemet i tingsrätti sådana mål. Jag år mot denna bakgrund inte beredd att nu ta upp frågan om enändring i det nu aktuella hänseendet för tvistemålens del. Prop.1983/84:78 54 Saken fär övervägas på nytt vid den fortsatta översynen avöverrättsprocessen. Utredningens förslag innebär att hovrätten, om dentilltalade underiåter att infinna sig personligen men däremot företräds av eltombud vid förhandlingen, i första hand skall undersöka om det är möjligt attavgöra målet i sak på det tillgängliga materialet och först därefter utnyttjamöjligheten att förklara vadetalan förfallen. Ett par remissinslanser harifrågasatt om man inte borde ha samma regler i denna situation som närvadekäranden uteblir helt, dvs. alltid förklara vadetalan förfallen ulan någonmöjlighet till materiell prövning. Enligt min mening år det i det aktuella hänseendet en klarskillnad mellan del fallet atl ingen från vadekärandens sida inställer sig ochdel fallet att ett ombud är närvarande. I den förra situationen vet domstolenoftast i praktiken ingenting om vadekärandens inslällning, l.ex. om han överhuvud laget vidhåller sina yrkanden i målet. 1 den senare situationen kandäremot försvararen ibland lämna alla uppgifter som behövs för att hovrättenskall fä lillräckligt underiag för ett materiellt avgörande. Det är då frånflera synpunkter bättre om ett sådani avgörande kommer lill slånd. Bl.a.elimineras risken för en ny hovrättsprocess efter ansökan om återupptagande.Jag stöder mot den bakgrunden utredningens linje i det aktuella hänseendet. Jag förordar atl reglerna i 51 kap. 19 § förstastycket RBändras i enlighet med det sagda. RÅ har isitt remissvar tagit upp frågan om handläggningen när den tilltalade, efter attha blivit dömd av tingsrätten och överklagat domen, håller sig undan på sådantsätt att han inte kan nås med ordinär delgivning och inte heller kan hämtastill hovrätten. Om denna situation uppkommer redan under tingsrättens handläggning,har rätten enligt 46 kap. 15 S andra stycket andra punkten RB möjlighet attavgöra målet i den tilltalades frånvaro. Enligt RÅ har denna regel stundomtillämpats analogi i hovrätts-processen, men det borde nu uttryckligen fastslåsatl del är lillåtet även i hovrätt att i de aktuella fallen avgöra målet ivadekärandens frånvaro. Det är naturligtvis inte tillfredsställande att entilltalad enbart genom atl hålla sig undan skall kunna förhindra alt en domvinner laga kraft. Med de ändringar i fråga om möjlighelerna att förklaravadetalan förtallen som jag förordat torde emellertid behovet av enlagstiftning enligl den linje RÅ förordar inte vara framträdande. 1 de aktuellafallen torde hovrätten regelmässigt kunna företa s.k. kungörelsedelgivning avett föreläggande till vadekäranden att infinna sig personligen vid enhuvudförhandling. Följer vadekäranden inte ett sådant föreläggande, harhovrätten möjlighet att -om de förslag somjag lagt fiam godtas - förklaravadetalan förfallen, oavsett om vadekäranden vid förhandlingen representeras avelt ombud eller ej. Tingsrättens dom vinner därigenom laga kraft sedan lidenför ansökan om återupptagande gått ut. Prop.1983/84:78 55 Jag går härefter in pä frågan om rätten tillåterupptagande av målet efter det att vadetalan har förklarats förfallen. Dennarätt finns både i tvistemål och brottmål. Utredningen har ansett det rimligt att rätten tillåterupptagande begränsas till sådana fall där vadekäranden haft laga förfallför sin underiåtenhel att inställa sig. Nästan alla remissinstanser haranslutit sig till denna bedömning. Man ifrågasätter om inte en regel, som gör rätten tillåterupptagande beroende av laga förfall, är för sträng mol vadekäranden. Mananför att det finns en mångfald möjligheter till missöden eller missförståndsom kan äventyra en inställelse vid rätlen. utan att därför laga förfall iformell mening kan anses föreligga. För min del vill Jag i denna fråga påpeka atl det finnsmånga situationer i en rättegång där en part måste utföra en prestation inom enviss tid vid påföljd att det annars inträder en oförmånlig rättsverkan förhonom. När del gäller bl.a. frister för överklagande finns möjlighet tillrättelse enligt bestämmelserna om återställande av försutten tid i 58 kap. 11 §RB. Förutsättningen för att återställande skall beviljas är att sökanden hadelaga förfall för sin underlåtenhet alt iaktta fristen. Att en vadetalan förklaras förfallen innebår som tidigarenämnts att hovrätten avskriver målet och att tingsrättens dom vinner lagakraft. Om vadekäranden verkligen hade för avsikt alt infinna sig men hindradesav en oförutsedd händelse, är del en situation som är snarlik den alt han tänktöverklaga tingsrättens dom men hindrats att göra detta i rätt tid på grund aven omständighet som han inte kunde förutse. Enligt min mening är det ganskanaturligt att behandla dessa situationer på samma sått. Frågan om vad som är laga förfall regleras i 32 kap. 8 § RB.Enligt detta stadgande skall laga förfall anses föreligga "då någon genomavbrott i allmänna samfärdseln, sjukdom eller annan omständighet, som han ejbort förutse eller rätten eljest finner utgöra giltig ursäkt, hindrats attfullgöra vad honom ålegat". Regeln lämnar som synes utrymme för ganskafria tolkningar, och det finns också en rikhaltig praxis i fråga om vad somskall anses utgöra laga förfall. De avvägningar mellan olika intressen somdärvid ansetts rimliga torde kunna passa in även i de nu aktuella sammanhangen. En begränsning av rätten till återupptagande till desituationer där laga förfall föreligger överensstämmer sålunda väl med RB:sprinciper för molsvarande fall. Några hinder från rättssäkerhetssynpunkt föratt genomföra en sådan begränsning kan Jag därför inte se. En reform tordekunna medföra en icke försumbar effektivitetsvinst för domstolarna, särskiltsom antalet ansökningar om återupptagande torde komma att öka om de förslag Jagnyss förordat genomförs. Som utredningen har anfört är det praktiskt mest lämpligtatt frågor om rätt till återupptagande handläggs av hovrätterna själva ochinte i den ordning som gäller för frågor om återställande av försutten tid. Prop.1983/84:78 56 Jag förordar alltså alt reglerna i 50 kap. 20 § och 51kap. 20 § RB ändras i enlighet med det anförda. Jag återkommer i specialmoliveringentill vissa tillämpningsfrågor. Jag har i detta avsnitt uppehållit mig endast vidhovrättsprocessen. Till följd av en hänvisning i 55 kap. 15 § RB skallemellertid reglerna om förfallen vadetalan och om rätt till återupptagande ha molsvarandetillämpning i fräga om rättegången i högsta domstolen. Ulredningen harföreslagit att de nya reglerna får gälla åven för högsta domstolens del. Förslagethar godtagits vid remissbehandlingen. Jag ansluter mig lill ulredningensbedömning i denna del. Någon lagändring behövs inte. 2.10 Formerna för förhör vid huvudförhandling med medtilltaladem.fl. Mitt förslag: 1 brottmål undantas vissa personkategorier,som inte direkt intar ställning av part i rättegången, från reglerna förvittnesförhör. De skall i stället höras enligl de regler som gäller förtilltalade, dvs. utan sanningsplikt och utan ed. De skall dock ha samma rätttill ersättning som vittnen. Förslaget gäller sådana personer som åtalats förmedverkan lill den gärning förhöret gäller eller för en annan gärning som haromedelbart samband med den gärningen. Vidare gäller förslaget den som är skäligenmisstänkt för en gärning som har angetts. Vad som sagts om åtalade skallenligt förslaget också gälla bl.a. dem som har fått ett strafföreläggande ellerett föreläggande av ordningsbot eller åtalsunderlåielse. Utredningens förslag: Överensstiimmer i allt väsentligtmed mitt förslag (SOU 1982:25 s. 55, SOU 1982; 26 s. 259). Remissinstanserna: En stor majoritet tillstyrker förslageleller lämnar del utan erinran. Elt par remissinstanser menar atl de aktuellapersonerna i stället borde höras som vittnen, dock ulan ed. Ett par andrabefarar negativa effekter för brottsbekämpningen och är inte beredda atltillstyrka förslaget. Se vidare remissammanställningen s. 529. Skäl för mitt förslag: Enligt RB gäller i flera hänseendenskilda regler för förhör med ett vittne och förhör med en part. Den viktigasteskillnaden år atl etl vittne i princip har skyldighet att lämna en fullständigoch sanningsenlig berättelse vid påföljd av straffansvar för mened, medandetta inte gäller för parter. För tilltalade i brottmål gäller ingensanningsplikt alls. En tilltalad kan utan risk för påföljd (bortsett frånrättegångskostnadsansvar för försumlig processföring) lämna en medvetet osannberättelse eller vägra yttra sig. 1983/84:78 57 Att man inle sig kunna ålägga en tilltalad sammasanningsplikt som elt vittne sammanhänger med den särskilda situation som dentilltalade befinner sig i vid elt åtal mot honom själv, Hans främsta intressefår generellt setl antas vara att handla på etl sädanl säll i rättegängen altutgången blir den för honom gynnsammast tänkbara. Skulle man ålägga honom enstraffsanktionerad sanningsplikl i rättegången, skulle hans intresse av engynnsam utgång i sakfrågan i många fall komma i skarp motsättning tillintresset av att tala sanning för att undgå menedsansvar. Det har ansettsolämpligt att låta den tilltalade hamna i denna intressekon-fiikt. Om flera personer har åtalals för medverkan i sammabrottslighet, handläggs ålalen mol dem i regel i en rättegång och vid en endahuvudförhandling. Samtliga tilltalade finns då med vid förhandlingen ochförhörs i egenskap av parter, även om förhöret kommer in på en medtilltaladsdel i brottsligheten.