prop · G703117 · 1983-12-31 00:00:00 — Enligt lagrådets mening skulle slörre överskådligheterhållas om innehållet i förevarande paragraf fick följa efter 9 §.Lagrådet förordar en sådan förändring. 5 kap. 1 § I förevarande paragraf regleras ansvarigheten för skador,som i annat fall än som lidigare nämnts i lagen uppkommer till följd avjärnvägsdriften. Förslaget innebär en betydelsefull nyordning i det atl den nugällande principen att järnvägen svarar endast på grund av vållande Gfr 2 §1886 års lag) ersätts med ett strikt ansvar för järnvägen. Ändringen motiverasmed att det anses angeläget att bringa reglerna om järnvägs skadeståndsansvar inärmare överensstämmelse med vad som gäller beträffande skada, som föranleds avflyg- eller biltrafik. I sammanhanget har departementschefen erinrat om att enutomstående, som förorsakas skada genom järnvägs drift, har betydligt sämremöjligheter att få ersättning än om skadan uppkommit i samband med biltrafik. Prop.1983/84:117 302 Frånde synpunkter lagrådet har atl beakta vid sin granskning föranleder deprinciper, på vilka förslaget bygger i denna del, inte någon erinran frånlagrådets sida. Isin motivering till förslaget uppehåller sig departementschefen huvudsakligenvid den situationen att skador genom järnvägsdriften uppkommer för någon som ärhelt utomstående. Det bör emellertid observeras atl del föreslagna objektivaskadeståndsansvaret kommer alt gälla inte bara för tredje man i vanlig meningutan även för järnvägens egna anställda. Denna följd av förslaget har dock intenärmare kommenterats i remissprotokollet. Detföreslagna objektiva ansvaret gäller bara skador "till följd av järnvägsdriften".Bestämningen har sin motsvarighet i den nuvarande huvudregeln om skadeståndsskyldigheiför järnvägen lag (2 §). Samma rekvisil för skadeståndsskyldigheiuppställs lag när det gäller järnvägens ansvar för befordran avresande (3 §), och rekvisilet har därifrån oförändrat förts över till 2 kap. iförslaget till järnvägstrafiklag. Den nya lagen innehåller lika litet som 1886eller lagar någon definition av begreppet i fråga. För gällandelagstiftnings del har den närmare innebörden av rekvisilet emellertid inle såstor betydelse med hänsyn till utformningen i övrigt avskadeståndsbestämmelserna. Med den nya regeln i förevarande paragraf omobjektivt ansvar för järnvägen måste man emellertid räkna med att frågan vadsom innefattas i begreppet "järnvägsdriften" kommer att bli avstörre vikt . Innebördenav begreppet "järnvägsdriften" behandlas dels i den allmänna mofiveringen,främst avsnittet 5.2.3, dels i specialmofiveringen till 5 kap. 1 §. I den allmännamotiveringen anför departementschefen alt med järnvägsdriften betecknas igällande rätt det slags verksamhet som grundlägger det särskilda ansvaret förjärnvägen i utomobligatoriska och kontraktsrättsliga förhållanden. Medsistnämnda uttryck torde avses endastjärnvägens särskilda ansvar gentemotresande enligt lag. Beträffande begreppets innebörd hänvisardepartementschefen till förarbetena till lag. Där lorde med uttrycketha avsetts, såsom anförts i utredningens betänkande SOU 1980:37 (s. 66 0.lokomotivs och vagnars rörelse på järnvägen "och vad därmed har omedelbartsammanhang". Vidare konslalerar departementschefen att begreppetsedermera i viss mån vidgats i domstolspraxis samt att det, enligt uttalandevid tillkomsten av lag, också omfattar all verksamhet som kan sägasvara ett naturiigt komplement till den i lagstiftningen i fråga behandlade befordringenav resande. Som exempel på sådana komplement nämns restaurangverksamhet påtåget. Ispecialmotiveringen lill 5 kap. 1 § talas om "skador som är en följd avden egentliga kommunikationsverksamhelen". Därvid hänvisas till vadutredningen anför i betänkandet s. 66 om innebörden i spårdriflansvaret enligtgällande rätt. Departementschefen betonar att någon ut- 1983/84:117 303 vidgningav den verkamhet som spårdriflansvaret omfattar inte har avsetts. Ispecialmotiveringen anges också att liksom vissa skador i spårförelagensverksamhet kommer atl falla utanför tillämpningsområdet för den nyajärnvägstrafiklagen. Som exempel härpå nämns skador som uppslår vid beröring avelledning och strömskenor. Som andra exempel nämns skador "som uppkommerutan direkt medverkan av spårfordon i trafik till följd av att spårföretagetinte vidtagit tillräckliga åtgärder mot halka eller till följd av bristfälligheteri byggnader, perronger, gångtunnlar, broar eller andra liknandeanläggningar". I dessa fall avses spårföretagen istället bli ansvarigaenligt allmänna skadeståndsregler. Från det särskilda ansvaret enligtjärnvägstrafiklagen bör enligt specialmofiveringen vidare uteslutas vissaskador trots alt de otvivelaktigt orsakats av spårfordons förflyttning längsbanan. Därmed avses sådana skador, t.ex. genom buller och skakningar, som kanuppkomma också om spårdriflen sker utan missöden, t.ex. sprickbildningar ibyggnader men också nervösa besvär hos kringboende. Tillbelysning av innebörden av begreppet järnvägsdriften må här vidare hänvisastill vad utredningen i sitt betänkande Ny järnvägslagstiftning I, SOU 1974:89,anförde i delta hänseende. Där uttalades sålunda (s. 40) att det torde ståklart alt under järnvägsdriften först och främsl måste hänförasjärnvägsfordonens förflyttning på banan, förberedelserna för sådan förflyttningoch överhuvud taget sådan skötsel och vård av fordonen som försiggår medandessa befinner sig på banan. Till järnvägsdriften hör också, anförde ulredningenvidare, otvivelaktigt skötseln av signalanord-, ningar och växlar liksomöverhuvud taget bevakning av banan; skador som någon ådrar sig under uppehåll ijärnvägsverkstäder, expeditionslokaler, väntsalar och liknande utrymmen kandäremot normalt inte anses ha uppkommit till följd av järnvägs drift. Detmå vidare i sammanhanget hänvisas ull några exemplifieringar, som utredningen i1980 års betänkande gjort beträffande innebörden av begreppet järnvägsdriften.Av vad där anförs (s. 68) framgår att enligl utredningens mening tilljärnvägsdriften inte skulle vara att hänföra om en järnvägsanställd ijärnvägens verkstäder skadas av ett järnvägsfordon i rörelse och om enutomstående person skadas i samband med att järnvägen lastar en vagn. Såsomtorde framgå av det anförda är "järnvägsdriften" inte i allahänseenden ett entydigt begrepp, och tveksamhet om tolkningen lorde kunnauppstå i vissa fall. Det förefaller dock svårt att hitta ett annat uttryck somi lagtexten tydligare kan ange vad som åsyftas. Den närmare preciseringen avbegreppet torde därför få överlämnas till rättstillämpningen att utforma. Ianslutning till det återgivna exemplet att en utomstående person skadas isamband med all järnvägen lastar en vagn vill lagrådet emellertid som sinmening uttala att utredningens bedömning i detta hänseende före- 1983/84:117 304 Det framstår sålunda som mindre Ullfredsställandeatt järnvägen inle skulle bära objektivt ansvar för skador som tillfogas tredjeman i sådana och liknande situationer, exempelvis om en explosion inträffar ilasten i en godsvagn, även om vagnen vid olycksliltfällel står sfilla på ettsidospår. Lagrådetvill slutligen fästa uppmärksamheten på att den föreslagna regleringen avskadefall i anledning av sammanstötning mellan tåg och bil innehåller ett rekvisil,som kan jämföras med uttrycket järnvägsdriften. I 11 § tredje stycket trafikskadelagenföreslås sålunda en regel för det fall att i följd av trafik med motordrivetfordon uppkommer skada bl.a. på ett spårfordon "som är i trafik".Uttrycket är uppenbarligen valt för att det skall överensstämma med motsvarandebestämmelser i trafikskadelagen, som genomgående avser skador "i följd av Irafikmed motorfordon" eller på motorfordon m.m. som "är i trafik".För tolkningen av uttrycket "i trafik" med spårfordon måste rimligenpraxis beträffande motsvarande uttryck rörande motorfordon få stor betydelse.Det kan väl antas alt i de flesta uppkommande situationer en skada som är enföljd av "järnvägsdriften" också får anses ha uppkommit närspårfordonet var "i trafik", men del kan inte uteslutas att i vissafall begreppet "järnvägsdrift" kan komma atl tilläggas en annan ochsannolikt vidsträcktare innebörd än uttrycket "i trafik". Den föreslagna lagtexten rörande förutsättningarna för alljärnvägen skall bära objektivt ansvar torde enligt lagrådets mening böra kompletterasi ett hänseende. Såsom tidigare redovisats avses ansvaret inte omfatta skadorgenom exempelvis buller eller skakningar som kan uppkomma även om spårdriftensker utan missöden. En sådan lillämpning, som i och för sig synes naturlig, ärdock enligt lagrådets mening svår atl förena med lagtextens utformning. För atlsäkerställa den tillämnade ordningen synes det därför nödvändigt att lagtextenkompletteras, exempelvis på det sättet atl däri anges att någon "vid vissttillfälle" tillfogas person- eller sakskada. 6 kap. 1 § I tredje stycket stadgas penningböter för brott mot de iförsta och andra styckena uppställda förbuden. Till straff enligt bestämmelsenskall dock inte dömas om gärningen är belagd med strängare straff enligt annanförfattning. Lagrådet ifrågasätter om inle tankegången skulle komma tilllämpligare uttryck om den utformades i överensstämmelse med föreskriften i 167§ vägtrafikkungörelsen och att således i stället hänvisas till att gärningen ärbelagd med straff i eller lagen (1951:649) om straff för vissatrafikbrott. 6 kap. 2 § Denna paragraf innehåller vissa bestämmelserom straff föronykterhet i samband med järnvägs- och tunnelbanetrafik. Prop.1983/84:117 305 bl.a. gärningar som moisvarar rattfylleri enligl 4 § 1 mom. första och andrastyckena trafikbrottslagen. De föreslagna bestämmelserna har emellertid envidare räckvidd och anges i dessa delar vara utformade efter förebild närmastav 325 § sjölagen. Straffhotet omfattar inte bara förare av maskindrivna spårtbrdonulan även vissa andra järnvägs- och tunnelbanetjänstemän som "utförtuppgifter av väsenllig betydelse för säkerheten". Enligtspecialmotiveringen avses därmed främsl tågledare och olika kategorier avtågklarerare. Detförutsätts således här bara kunna bli fråga om en förhållandevis starktbegränsad krets befattningshavare som utmärks av att de fullgör Qänster vilkanormalt innefaltar åligganden av särskild vikt från säkerhets-synpunki. Vadgäller betingelserna i övrigt så utgår lagrådet vidare från att straff skallkunna utkrävas också i fall då en tillfällighet fått till följd att denpåverkade inle hunnit utföra någon Qänsteålgärd, t.ex. därför att han ertappalsen kort stund efter arbetspassets början eller somnat på sin post. Motbakgrund härav ifrågasätter lagrådet om inte avsikterna bakom de föreslagnabestämmelserna i andra meningen i första stycket skulle komma till tydligareoch bättre uttryck genom formuleringen "den som vid järnväg eller tunnelbanaannars fullgjort Gänst, i vilken ingår uppgifter av väsentlig belydelse försäkerheten, och därvid har varit" etc. Detbör anmärkas att nu angivna lydelse även bör kunna medge den tolkningen attstraffhotet också omfattar personer som inte är anställda men ändå Qänstgör påmotsvarande befattningar t. ex. vid museijärnvägar. Vidlagen om ändring i körkorlslagen föreslår lagrådet av anförda skäl att förevarandeparagraf i järnvägstrafiklagen skall i redaktionellt hänseende jämkas på visslsätt. Härom hänvisas till vad lagrådet där anför. Lagenom ändring i körkortslagen Enligtpunkt 1 av 16 § skall ett körkort återkallas om körkortshavaren brutit bl.a.mot 4S trafikbrottslagen. Sistnämnda paragraf avser rattfylleri och s. k.rattonykterhet, som begås av förare av motorfordon eller spårvagn och, lillföljd av innehållet i 4 mom. av paragrafen, även av förare av motordrivet spårtbrdonpåjärnväg eller lunnelbana. 1förevarande lagstiftningsärende föreslås att 4 mom. skall upphävas och altmotsvarande straffbestämmelser för förare av motordrivet spårfordon i ställetskall införas i 6 kap. 2 § järnvägstrafiklagen. Detta föranleder en formelländring i 16 § 1. körkortslagen. Genom att den ändrade lagtexten i delremitterade förslaget hänvisar till 6 kap. 2 § järnvägstrafiklagen kommeremellertid bestämmelsen att omfatta inte bara brott av förare av spårfordonutan även av andra personer i säkerhetsGänst, för vilka nämnda lagrum i förstastycket andra meningen stadgar straff om de varit så påverkade avberusningsmedel att de inte kunnat utföra sina uppgifter pä ett betryggandesätt. Den nu beskrivna ordningen, som skulle innefatta en 20 1983/84. 1983/84:117 306 betydandeutvidgning av återkallelsebestämmelsens tillämpningsområde, framstår knappastsom sakligt betingad. Denna innebörd av bestämmelsen har inte närmare berörts iremissprotokollet och lagrådet anser sig därför kunna utgå från att en sådanutvidgning inle är avsedd. Om denna mening är riktig bör hänvisningen i 16 § I. körkortslagentill 6 kap. 2 § järnvägstrafiklagen böra inskränkas till de delar avlagrummet, som innefattar brott vid förande av spårfordon. Idetta sammanhang vill lagrådet förorda att viss jämkning i redaktionellt hänseendeföretas i 6 kap. 2 § järnvägstrafiklagen i syfte att möjliggöra enklarehänvisningar till detta lagrum från 16 § 1. och 21 § körkortslagen. Jämkningenkan ske på det sättet att den föreslagna regeln i första stycket andra meningenom straff för annan säkerhetspersonal än förare bryts ut till ett särskiltstycke, lämpligen placerat sist i paragrafen, och atl det föreslagna andrastycket, avseende det fallet att alkoholkoncentrationen i förarens blod uppgårtill , i stället placeras i första stycket som enkomplettering till huvudregeln i första meningen, med vilken regel beslämmelsensystematiskt har ett naturiigt samband. 1 så fall skulle hänvisningen i 16 § 1.körkortslagen fä avse 6 kap. 2 § första och andra styckena järnvägstrafiklagenmedan hänvisningarna i 21 och 22 §S körkortslagen skulle få avse 6 kap. 2 §första stycket respektive andra stycket järnvägstrafiklagen. Lagrådetlämnar förslagen utan erinran. 1983/84:117 307 Närvarande: statsministern , ordförande, ochstatsråden I. , , , , , ,, , , , R. , , , , Proposition med förslag till järnvägstraflklag m. m. Föredraganden anmäler lagrådets yttrande' över förslagtill 1. järnvägstrafiklag, 2. lag om ändringi trafikskadelagen (1975: 1410), 3. lagom ändring ilagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott, 4. lag om ändringi lagen (1976: 1090) om alkoholutandningsprov. 5. lag om ändringi körkortslagen (1977:477). Föredraganden redogör för lagrådets yttrande ochanför. Lagrådethar i allt väsentligt godtagit lagförslagen. I sitt yttrande har lagrådet dockpå ett flertal punkter föreslagit ändringar i och justeringar av denremitterade lagtexten. Lagrådets förslag gäller till stor del tekniska detaljereller den redaktionella utformningen. På några punkter har emellertidlagrådets förslag materiell betydelse. På de flesta punkter kan jag biträdalagrådets förslag till ändringar i lagtexten. Lagrådethar vidare i sitt yttrande på flera punkter uttalat sig rörande tolkningen avde enskilda bestämmelserna i de remitterade förslagen. Jag ålerkommer tilldessa uttalanden i det följande, men jag vill redan nu säga att jag i alllväsentligt kan ansluta mig till vad lagrådet har anfört i dessa hänseenden. Jag går nuöver till att behandla de olika frågor som tas upp i lagrådets yttrande. ' Beslut om liigrådsremiss fiUt.nt vid regeringssammanträdeden . Prop.1983/84:117 .308 1 kap. 1 § Jag delar lagrådels uppfattning att det skulle ge lagen enbättre överskådlighet om det i paragrafen direkt hänvisades till de särreglersom åsyftas. Jag biträder därför lagrådets förslag att orden "om inteannat anges i lagen" utgår ur första stycket och att ett nytt andra stycketas in i lagen. Detta stycke bör med några redaktionella justeringar avfattas ienlighet med lagrådets förslag. Paragrafeninnehåller i det remitterade förslaget (andra stycket) en bestämmelse om attlagen inte är tillämplig pä postbefordran. Lagrådet har ifrågasatt om intedenna bestämmelse naturligare har sin plats i 3 kap. I §. Enligt min uppfattning är det emellertid lämpligare atlredan i lagens inledande paragraf ange att lagen inte till nägon del ärtillämplig på detta slag av befordran. Jag är därför inte beredd att föreslåatt denna bestämmelse flyttas till 3 kap. Bestämmelsen bör, efter enredaktionell juslering. stå kvar som ett tredje stycke i den förevarandeparagrafen. 1 kap. 2 § Jag instämmer i vad lagrådet har uttalat angåendeinnebörden av första meningen i paragrafens första stycke och biträderlagrådets förslag till avfallning av beslämmelsen. Lagrådethar ocksä gjort vissa uttalanden angående innebörden av första styckets andramening. Som lagrådet har anfört är avsikten att ett avtal genom vilkettransportkunden avstår från någon förmån som han tillförsäkras i lagen fårträffas under förutsättning att godsets art eller andra särskildaomständigheter gör det skäligt att avvikande bestämmelser avtalas. Jaginstämmer därför i vad lagrådet har anfört beträffande denna bestämmelse. 1 kap. 4 § Lagrådet har påpekat att uttrycket"järnvägsdriften" i den förevarande paragrafen används i en vidaremening än i 2 kap. I § och 5 kap. 1 §. Bestämmelsen i det remitteradelagförslaget är hämtad från 6 § lag som i sin tur bygger påtilläggskonventionens art. 11. Idenna lag har fortfarande uttrycket "järnvägsdriften" en snävarebetydelse utan att detta blir missvisande. Genom att bestämmelsen nu blirtillämplig inte bara på passagerarbefordran kan det vara lämpligt att användaett mer allmänt begrepp för att undvika en för restriktiv tolkning avbestämmelsen. Jag biträder därför lagrådets förslag till en omformulering av 1kap. Jag ansluter mig också till lagrådets förslag att uttrycket"själva järnvägsdriften" i 3 kap. 23 § 4 och 4 kap. 8 § tredjestycket 3 ersätts med "befordring- Prop.1983/84:117 309 1 kap. 5 § Jag biträder lagrådets förslag att paragrafen kompletterasmed en bestämmelse om atl preskriberade fordringar inte heller kan görasgällande på annat sätt. såsom genom genkäromål eller yrkande om kvittning.Såsom lagrådet har anfört bör bestämmelsen tas in som ett särskilt styckeomedelbart efter tredje stycket i det remitterade förslagel. Bestämmelsen börsom lagrådet har föreslagil avfattas efler mönster av 41 § tredje stycket vägtransportlagen. Lagrådet har tagit upp frågan om innebörden av undanlageti Qärde stycket av det remitterade förslaget från de allmännapreskriptionsbestämmelserna i paragrafen för del fallet att en fordran görsgällande mot någon på grund av dennes brottsliga förfartinde. Lagrådet hardärvid ullalat att denna undantagsbestämmelse, liksom paragrafen i övrigl. överhuvud laget inte berör en talan som förs mot en anställd. Det är visserligen riktigt atl denna paragraf inte är direkltillämplig på det fallet att talan förs mot en anställd. Till följd av denhänvisning lill den förevarande paragrafen som görs i 1 kap. 9 S reglerasemellertid preskriptionsfristens längd i 1 kap. 5 § också när det gäller talanmot anställda och andra medhjälpare. 1 detta hänseende hänvisas lill vad somanförs i anslutning till I kap. 9 §. Iredje och femte styckena i den förevarandeparagrafen har vidare jämkats i redaktionellt avseende. 1 kap. 7 och 8 §§ Jag biiräder lagrådets förslag att 7 och 8 §§ skall bytaplats. I detta sammanhang vill jag ta upp en fråga röranderäckvidden av preskriptionsbestämmelserna i järnvägstrafiklagen. Enligt I §preskriptionslagen (1981: 130) gäller den lagen i fråga om preskription avfordringar i den mån inte annat följer av vad som är särskilt föreskrivet.Enligt uttalande av föredragande statsrådet (prop. 1979/80: 119 s. 83. 88 Oinnebär detta, atl de särskilda preskriptionsbestämmelser som har meddelats iandra lagar i princip skall tillämpas i stället för de allmänna beslämmelserna.1 remissprotokollet uttalas alt denna ordning ansluter till vad som redantidigare har gällt inom i vart fall transporträtten. Vidare anförs iremissprotokollet att de särskilda preskriptionsbestämmelserna torde varatillämpliga på fordringar som omfattas ay de transporträttsliga reglerna, ävenom talan förs på annan grund än den särskilda författningen och oberoende av omtalan förs mot transportören eller mot dennes personal eller medhjälpare. Förjärnvägsrättens del har denna fråga behandlats i rättsfallet NJA 1972 s. 296 Gfrprop. 1975/76:7 s. 94 0. Enligt detta rättsfall ansågs den särskilda tvåårspreskriptioneni lag angående ansvarighet för skada i följd av järnvägs drift tillämpligockså på ett skadefall som avses i den lagen och som kunde omfattas även avallmänna skadeståndsrättsregler om ansvar för en underordnads vållande. Prop.1983/84:117 310 Motsvarande fråga har behandlats i ett avgörandeav högsta domstolen (högsta domstolens dom , DT 36). Idetta rättsfall uttalar högsla domstolen att den särskilda tvåårigapreskriptionstid som föreskrivs i lagen (1922: 382) angående ansvarighet förskada i följd av luftfart inle skall tillämpas, när talan grundas pä allmännagrundsatser om strikt ansvar för skada i följd av farlig militär verksamheteller skadeståndslagens reglerom principalansvar. Den princip som dettarättsfall ger uttryck för får dock inte någon betydelse för järnvägsrättensdel, om den föreslagna järnvägstrafiklagen antas. I den lagen föreskrivsnämligen uttryckligen i 1 kap. 7 § i det remitterade förslaget (I kap. 8 förslag) att järnvägen får åberopa järnvägstrafiklagens bestämmelserom förutsättningar för och begränsning av ansvarigheten, även om anspråk påersättning som hade kunnat grundas på lagen görs gällande på annan grund. Närdet gäller rätlen för järnvägens anställda och andra medhjälpare att åberopajärnvägstrafiklagens preskriplionsbestämmelser hänvisas till vad som anförs ianslutning till 1 kap 9 §. I kap. 9 § Lagrådet har uttryckt viss tvekan beträffande innebördenav den ifrågavarande paragrafen såvitt avser reklamation och preskription. Ianledning härav vill jag i korthet redogöra för syftet med denna paragraf. Paragrafeninnebär att järnvägens anställda och andra medhjälpare kan åberopa reglerna ijärnvägstrafiklagen om förutsättningar för och begränsning av ansvar. Sådanabestämmelser förekommer allmänt inom transporträtten (122 § sjölagen, 37 §vägtransportlagen, 11 § lagen om järnvägs ansvarighet vid befordran av resande,78 § järnvägstrafiksiadgan: jfr 9 kap. 25 § luftfartslagen). De brukarbetecknas Himalaya-bestämmelser efter ett engelskt rättsfall rörande ett fartygmed namnet . Syftet med dessa bestämmelser är att förhindra atl enskadelidande skall kunna gå runl de regler om ansvarsfrihet och begränsning avskadeståndsansvaret (däri inbegripet regler om preskription och reklamation)som ställs upp i den transporträttsliga lagstiftningen genom atl väcka talan direklmot transportörens anställda och andra medhjälpare. Transportören skullenämligen ofta i så fall känna sig moraliskt eller affärsmässigt bunden attträda emellan och gottgöra medhjälparen för vad denne har blivit tvungen atlbetala även om transportören själv inte kunde åläggas att betala ytteriigareersättning. Himalayabestämmelsernamåsle ses mot bakgrund av den reglering som finns i I kap. 7 § i detremitterade förslaget (I kap. 8 § lagrådets förslag) och motsvarandebestämmelser i annan transporträltslig lagstiftning. Enligt denna paragraf fårjärnvägen åberopa de bestämmelser i lagen som gäller förutsättningar för ellerbegränsning av ansvarigheten för skada, oberoende av vilken grund som åberopasför ansvaret, under förutsättning att de ifrågavarande ersättningsanspråkenhade kunnal grundas på järnvägstrafiklagen. 1983/84:117 311 Som har framhållits i remissprotokollet måsle - i de fallreklamation krävs rätten till talan mot järnvägens medhjälpare anses habevarats, om reklamation har skett hos järnvägen inom föreskriven tid. Del ärdäremot inte nödvändigt alt reklamation dessutom har gjorts direkt hosmedhjälparen. Detta följer av 3 kap. 31 § resp. 4 kap. 13 §. Den reklamationsom har gjorts hos järnvägen har sålunda verkan även i förhållande till denanställde.