prop · G703142 · 1983-12-31 00:00:00 — Fömndersökningsledaren kan också begära att domstolen beslutar atten handling som en myndighet förfogar över skall lämnas ut underförundersökningen. Enförutsättning för att domstolen skall bifalla en begäran om vittnesförhör ärenligt 23 kap. 13 § (RB) bl.a. att någon vid förhör under en fömndersökningvägrar att yttra sig angående en omständighet som är av vikt för utredningeneller att det annars är av synnerhg vikt för utredningen att vittnesförhörhålls redan under förundersökningen. Ytterligare en förutsättning är att fömndersökningenhar fortskridit så långt att någon skäligen kan misstänkas för brottet. För attdomstolen skall besluta att en myndighet skall lämna ut en allmän handlingunder fömndersökningen krävs enligt 23 kap. 14 § RB bl.a. att handlingen kanantas ha betydelse som bevis. I36 kap. 5 § RB görs vissa begränsningar i vittnespUkten som gäller vittnesförhörbåde vid förundersökning och huvudförhandling. 1983/84:142 17 skrivsatt personer inom vissa angivna yrkeskategorier inte får höras som vittneangående något som har anförtrotts dem på grund av deras ställning eller som defått veta i samband därmed. Reglerna tar sikte på både offentliga och privatafunktionärer. De yrkesgmpper som anges är advokater, läkare, tandläkare,barnmorskor, sjuksköterskor, kuratorer vid familjerådgivningsbyråer som drivsav kommuner, landstingskommuner, församlingar eller kyrkliga samfälhgheter,samt deras biträden. Begränsningari vittnesplikten gäller också för rättegångsombud, biträden i rättegång,försvarare i brottmål, präster samt journalister och andra anställda påtidningar och andra massmedieföretag. Vittnesplikten kan också vika försekretess som är föreskriven till skydd för bl.a. utrikesförbinddser-na,försvaret och finanspolitiken. Förhörsförbudet äremellertid inte utan undantag. Förhör kan vara medgivet enligt lag. Vidare kanden till vars förmån tystnadsplikten gäller samtycka till förhöret. Dessutomgäller förhörsförbudet, utom för försvarare i brottmål, inte om förhöret gällerbrott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Begränsningarna imöjligheten att få ut en hemlig handling med stöd av ett beslut av domstolföljer i huvudsak samma regler som förhörsförbudet. Sekrelessbelagdauppgifter om brott från vårdsektorn m.fl. Ävenbestämmelserna i 14 kap. 2 § tredje stycket SekrL är av intresse när det gällermyndigheternas rätt att lämna ut hemliga uppgifter om brott till polis elleråklagare. Av bestämmelserna följer att sekretess inom hälso- och sjukvården ochsocialtjänsten inte hindrar att anmälan görs till polis eller åklagare angåendemisstanke om brott enligt 3, 4 och 6 kap. (BrB) mot den som intefyllt . Den underårige skall aUtså ha blivit utsatt för ett brott mot livoch hälsa, frihet och frid eller ett sedlighetsbrott för att anmälan skall fågöras. Sekretessen inom hälso-och sjukvården och hindrar enligt samma lagrum inte heller attuppgifter som angår misstanke om brott för vilket inle är föreskrivetlindrigare straff än fängelse lämnas till polis eller åklagare. Hithör uppgifter om brott som mord, dråp, våldtäkt, grovt rån, mordbrand och grovtnarkotikabrott. Uppgifter som angår misstankar om sådana brott kan lämnas såvälom personer som är misstänkta för brott som beträffande personer som har blivitutsatta för brott av det här slaget. Dennamöjlighet att från hälso- och sjukvården och lämna ut uppgiftersom angår misstanke om brott för vilka inte är föreskrivet lindrigare straff änfängelse infördes genom en lagändring som trädde i kraft den 1 januari1983 (prop. 1981/82:186, KU 1982/83:12, rskr 1982/83:74, SFS 1982:1106). 2Riksdagen 1983/84. 1 samt Nr 142 1983/84:142 18 Avbetydelse för myndigheternas uppgiftslämnande om brott är också den s.k.generalklausulen i 14 kap. 3 § SekrL. Den innebär att sekrelessbelagda uppgifterfår lämnas till en annan myndighet, t.ex. till poHs eller åklagare, om det äruppenbart att intresset av att uppgifterna lämnas har företräde framför detintresse som sekretessen skall skydda. Inomvissa områden får emellertid uppgifter inte lämnas efter en sådan intresseawägning.Undantagen avser bl.a. hälso- och sjukvården, , riksbankensbankrörelse, upplåningsverksamhet, myndigheternasuppdragsverksamhet för enskildas räkning, medling i arbetstvister, tekniskbearbetning och lagring av personregister för annans räkning, särskildapostförsändelser m.m., tdemedddanden samt rättsligt biträde av allmänadvokatbyrå. Iförarbetena till sekretesslagen (prop. 1979/80:2, Del A, s. 327) framhölls altgeneralklausulen kan tillämpas bl.a. när fråga är om att lämna sekrelessbelagdauppgifter om brott till polis eller åklagare under förundersökning i brottmål.Ett av syftena med bestämmelsen angavs just vara atl underlätta kampen mot denorganiserade och ekonomiska brottsligheten. Avde nämnda reglerna i RB och 14 kap. 3 § SekrL följer atl en förundersökningsledareibland kan välja antingen att vända sig direkt till en myndighet och begära attmyndigheten skall lämna ut uppgifter om ett brott eller vända sig till endomstol och begära alt domstolen förordnar att vittnesförhör skall hållas mednågon hos myndigheten. Omförundersökningsledaren begär att myndigheten skall lämna ut uppgifterna efteren intresseawägning torde myndigheten vara skyldig att lämna ut dem, om det äruppenbart att intresset av att uppgifterna lämnas har företräde framför detintresse som sekretessen skall skydda. Enligt 15 kap. 5 § SekrL skall nämligenen myndighet på begäran av en annan myndighet lämna ut en uppgift som denförfogar över i den mån hinder inte möter på grund av någon bestämmelse omsekretess eller av hänsyn till arbetets behöriga gång. (Jfr dock lagrådetsuttalande i KU:s betänkande 1982/83:12 s. Uppgiftsskyldigheten omfattarenligt föredragandens uttalande i förarbetena till sekretesslagen varje uppgiftsom myndigheten förfogar över och alltså inte bara uppgifter ur en allmänhandling (prop. 1979/80:2, Del A, s. 361). möjligheter att lämna ut uppgifter om brott efter en intresseawägningär inte begränsade till den situationen att uppgifterna begärs utlämnade underen förundersökning. Uppgifterna kan lämnas ut också på myndighetens egetinitiativ och utan att uppgiftslämnandet har något samband med en fömndersökning. Uppgifterom förestående brott m.m. Möjlighetenatt lämna ut uppgifter med stöd av 14 kap. 3 § SekrL kan användas inte barabeträffande begångna brott. Uppgifter kan lämnas ut efter en intresseawägningockså för att avvärja brott. Idetta sammanhang kan också pekas på bestämmelserna i 23 kap. 6 § BrB omskyldighet att avslöja brott som är "å färde". Dessa bestämmelser omuppgiftsskyldighet beträffande förestående allvarligare broll lar över sekretessen(jfr prop. 1981/82:186 s. 92). Ävenbestämmelserna om nödvärn och nöd i 24 kap. 1 § resp. 4 § BrB kan i vissa fallge en myndighet rätt att lämna ut hemliga uppgifter i syfte att avvärja ettbrott. Härbör erinras om vilka regler som gäller om sekrelessbelagda uppgifter lämnas ututan att stöd finns för det i någon bestämmelse. Den som röjer en uppgift, somhan är skyldig att hemlighålla, kan enligt 20 kap. 3 § BrB dömas för brott mottystnadsplikt. Andrastraffbestämmelser som bör uppmärksammas är bestämmelserna om förtal, falskeller obefogad angivelse och falsk eller vårdslös tillvitelse. Ävenstraffbestämmelserna om skyddande av brottsling och underlåtenhet att avslöjaeller hindra brott kan nämnas. Föratt ett rättssamhälle skall fungera på ett tillfredsställande sätt fordras attsamhället ingriper mot brott. Uppgiften att bekämpa brottsligheten ligger iförsta hand på pohsen och åklagarna. Dessamyndigheter får vetskap om brott på ohka sätt. Många brott uppdagas genompolisens egen övervakande och brottsspanande verksamhet. Polisen får mycketofta kännedom om brott genom att den som har blivit utsatt för en straffbargärning anmäler detta till pohsen. Uppgifter om brott kan även nå fram tillpolisen genom att den som bar varit vittne till eller på annat sätt fåttkännedom om ett brott kontaktar polisen. Brottsbekämpningenbygger alltså inte enbart på pohsens övervakande och brottsspanande verksamhet.En solidarisk medverkan från allmänheten utgör en fömtsättning för attbrottsligheten skall kunna bekämpas effektivt. Även insatser från andramyndigheter är betydelsefulla. Andra myndigheter har i många fall en rätt ochibland t.o.m. en skyldighet att lämna ut uppgifter om brott till polis elleråklagare. Delta gäller inte sällan även om uppgifterna i övrigt är skyddade avsekretess. BRÅ-gruppenhar gjort en allsidig och värdefull analys av det nuvarande 1983/84:142 20 informationsutbytetmellan myndigheter i brottsbekämpande syfte. Enligt är nuvarandeordning otillfredsställande i flera avseenden. Bl.a. anser gruppen attbestämmelserna om myndigheternas rätt och skyldighet att lämna ut uppgifter ombrott till polis eller åklagare är otillräckhga. Ipromemorian föreslås all myndigheterna får ökade möjligheter och skyldigheteratt ulan hinder av sekretess lämna ut uppgifter om brott till polis elleråklagare. Enligt förslaget skall bestämmelserna om myndigheternas uppgiftslämnandei brottsbekämpande syfte så långt som möjligt samlas i en särskild lag. Lagförslagetinnehåller ett allmänt påbud om att myndigheterna skall samarbeta med varandrai syfte att avvärja och beivra brott. Vidare skall myndigheterna i princip haen skyldighet att lämna uppgifter om begångna brott inom myndighetens egetansvarsområde och om förestående brott som medför allvarlig fara för någonsliv, hälsa eller frihet eller för omfattande ekonomiska skadeverkningar.Myndigheterna skall också utan hinder av sekretess få lämna ut uppgifter ombegångna brott inom en annan myndighets ansvarsområde, om för brottet ärföreskrivet fängelse och det inte är av lindrig beskaffenhet. Begränsningari uppgiftslämnandet föreslås i varierande omfattning för vissa av demyndigheter som f.n. inte får lämna ut uppgifter efter en intresseawägningenligt 14 kap. 3 § SekrL. Begränsningarna gäller de allmänna advokatbyråernaoch myndigheterna inom hälso- och sjukvården oeh . Förslagetinnebär däremot att övriga myndigheter inom denna kategori får väsentligt ökademöjligheter att lämna uppgifter om brott. BRÅ-gruppensförslag har fått ett relativt positivt mottagande av remissinstanserna. Blanddessa råder en nära nog allmän enighet om att myndigheterna bör lämna utuppgifter om brott i brottsbekämpande syfte. Men kritiska synpunkter påförslaget förs också fram. Bl.a.går åsikterna isär om vad som skall omfattas av uppgiftslämnandet. Skall detta t.ex.utöver uppgifter om brott även omfatta uppgifter av fiskalt och exekutivtintresse? remissinstanser ifrågasätter om det är lämpHgt alt i lag införa ett allmäntpåbud om att myndigheterna skall samarbeta med varandra i syfte att awärja ochbeivra brott. Bl.a. uttrycks farhågor för att en så allmänt hållen föreskriftkan komma att tolkas på vitt skilda sätt av olika myndigheter. Vidareframförs olika synpunkter på vilka myndigheter och andra organ som skalltillämpa bestämmelserna och vilka brott som skall omfattas av uppgiftslämnandet.Olika meningar föreligger också i frågan huruvida uppgiftsskyldighet skallföreskrivas och, om så skall ske, hur långtgående denna skyldighet bör vara. remissinstanser anser all förslaget borde ha gått längre i ett eller fleraav dessa avseenden. Andra instanser anser atl förslaget går alltför långt. Enmindre grupp har den uppfattningen att 1983/84:142 21 nuvaranderegler ger tillräckligt stora möjligheter att lämna ut uppgifter om brott. Föregen del gör jag följande bedömning. Ihkhet med BRÅ-gruppen och remissinstanserna anser jag att även andra myndigheterän polis och åklagare måste medverka i samhällets kamp mot brottsligheten. Detär särskilt viktigt att myndigheterna medverkar i kampen mot den organiseradeoch ekonomiska brottsligheten och mot annan allvarlig kriminahtet, t.ex.narkotikabrott och våldsbrott. Myndigheternakan delta i kampen mot brottsligheten på många ohka sätt. En betydelsefull formav medverkan består i att lämna uppgifter om brott till de direkt brottsbekämpandemyndigheterna. Det är därför betydelsefullt vilka bestämmelser som finns ommyndigheternas uppgiftslämnande och hur bestämmelserna är utformade. BRÅ-gruppensgenomgång visar att det finns ett stort antal bestämmelser, både isekretesslagen och i andra författningar, som är av betydelse för myndigheternasmöjligheter och skyldigheter att lämna uppgift om brott till polis ochåklagare. Bestämmelserna ger i och för sig myndigheterna relativt storamöjligheter att vidarebefordra uppgifter om brottsmisstankar. Genomgångenvisar emellertid också att det hos många myndigheter råder osäkerhet om ivilken utsträckning de skall eller får lämna ut uppgifter om brott. Av både BRÅ-gruppensanalys och remissinstansernas synpunkter framgår att det inte är ovanligt attmyndigheter på grund av osäkerhet om rättsläget är alltför restriktiva med attlämna ut sådana uppgifter. Jagdelar uppfattningen att nuvarande ordning inte är tillfredsställande. Det ärangeläget att regleringen utformas så att myndigheterna så enkelt som möjligtkan göra klart för sig i vad mån de har rätt eller rent av skyldighet att lämnaut brottsuppgifter. Denoklarhet som råder f.n. hänger delvis samman med att gällande bestämmelser äroenhetliga och svåröverskådliga. Det finns dels en rad bestämmelser som åläggervissa myndigheter att rapportera misstankar om vissa typer av brott, dels endel mer allmänna bestämmelser som ger myndighetema möjlighet att anmälabrottsmisstankar även i andra fall. Problemetär inte i första hand de bestämmelser som föreskriver en uppgiftsskyldighet.Sådana bestämmelser fiims i allmänhet i författningar som riktar sig till vissaspeciella myndigheter. De berörda myndighetema torde i allmänhet vara välmedvetna om dessa bestämmelser, som inte heller torde orsaka några störretillämpningssvårigheter. Defall där det kan uppkomma problem är i stället sådana där det inte gäller någraspecialbestämmelser utan myndigheterna har att tillämpa allmänna bestämmelser isekretesslagen och andra författningar. I dessa fall har det visat sig att myndighetemaofta har svårt att göra klart för sig i vad mån de har rätt eller skyldighetatt lämna ut uppgifter om brottsmisstankar. Enligtmin mening är det därför önskvärt att man inför klarare regler om i 1983/84:142 22 vadmån myndigheterna skall eller bör lämna ut uppgifter om brottsmisstankar isådana fall som inte är specialreglerade. Om man inför en generell och merenhetlig reglering av frågan om uppgiftslämnande i brottsbekämpande syfte blirdet lättare för myndigheterna atl veta vad som gäller. Risken för attmyndigheterna underlåter att lämna ut uppgifter på grund av osäkerhet omrättsläget minskar. har generella bestämmelser om uppgiftslämnande angående brott behöver inteinnebära att man upphäver de särskilda regler om uppgiftsskyldighet som finnsi specialförfattningar. Tvärtom kan det vara en klar fördel att behållaspecialreglerna, eftersom de på ett annat sätt än allmänna bestämmelserinskärper det ansvar för brottsbekämpningen som åligger just de myndigheter sombestämmelserna riktar sig till. Jagförordar alltså att det införs generella bestämmelser om myndigheternas rätteller skyldighet att lämna ut uppgifter om brottsmisstankar till andra myndigheter.Som framgår av det föregående bör redan härigenom möjligheterna öka förmyndigheterna att rapportera brottsmisstankar. I sammanhanget bör ocksåövervägas om det finns skäl att mera radikalt öka myndigheternas möjlighetereller skyldigheter att rapportera brottsmisstankar till andra myndigheter. Vadman i första hand måste ta ställning till är om det bör införas generella bestämmelsersom är tvingande. skall man införa en allmän föreskrift om attmyndigheterna skall vara skyldiga att rapportera vissa uppgifter om brott ellerskall man nöja sig med en allmän bestämmelse som ger myndigheterna enbart enmöjlighet att lämna ut brottsuppgifter under vissa förutsättningar? Detta är enfråga av grundläggande betydelse. Jag återkommer till den i nästa avsnitt. Jagvill i detta sammanhang inskjuta att det enligt min mening inte är nödvändigtatt i lag införa ett osanktionerat allmänt påbud om att myndigheterna skallsamarbeta i brottsbekämpande syfte. Det är i stället enligt min meningangeläget att de regler som del här gäller utformas så att de så konkret sommöjligt anger vilka rättigheter och skyldigheter myndigheterna har i kampenmot brottsligheten. Jag vill emellertid också hänvisa till att regeringen iannat sammanhang, nämligen i propositionen (1983/84:111) med förslag tillpolislag m.m., har föreslagit en allmän bestämmelse om att andra myndigheterskall ge pohsen stöd i dess arbete. Isamband med sina överväganden om förslagets allmänna inriktning har BRÅ-gmppendiskuterat om den tilltänkta regleringen bör omfatta enbart uppgifter om brotteller om den också bör omfatta uppgifter av annat slag, i första hand uppgifterom förhållanden som kan vara av fiskalt eller exekutivt intresse. BRÅ-gmppenhar stannat för att föreslå att bestämmelserna endast skall gälla uppgifter ombrott. Liksomflertalet remissinstanser delar jag BRÅ-gruppens uppfattning på denna punkt.Som påpekas i promemorian skulle det medföra stora avgränsningssvårigheter attnärmare ange vad som skulle omfattas av 1983/84:142 23 bestämmelserna,om de skulle vara tillämpliga också på annat än uppgifter om misstankar ombrott. Jagförordar alltså att det införs vissa generella bestämmelser om myndigheternasinformationsutbyte i fråga om uppgifter som angår brott. I de närmast följandeavsnitten skall jag gå närmare in på vilka förutsättningar som bör gälla för uppgiftslämnandeti olika avseenden. Redannu vill jag emellertid understryka att det är viktigt att det klart anges vilkaförutsättningar som skall gälla för att sekrelessbelagda uppgifter om brottskall få lämnas till andra myndigheter. Därvid bör mot intresset av en effektivbrottsbekämpning vägas intresset av sekretess. Hänsyn bör också tas tillmyndighetens ställning och förhållandet till allmänheten. Uppgiftslämnandet i brottsbekämpandesyfte får inte mbba allmänhetens förtroende för myndigheterna. Det är ocksåönskvärt att regleringen så långt som möjligt är enhetlig, så att den inte blironödigt svårtillämpad. De undantag som kan behövas bör alltså vara så få sommöjligt. 3.2Obligatoriskt eller frivilligt uppgiftslämnande Mittförslag: Någon generell skyldighet för myndigheterna att anmäla misstankar ombrott föreskrivs inte. I stället införs en allmän bestämmelse som anger närmyndigheterna/ BRÅ-gruppensförslag: En myndighet skall som huvudregel vara skyldig att lämna ut uppgifterom brott som har begåtts inom myndighetens eget ansvarsområde. Undantagföreslås för brott av lindrig beskaffenhet m.m. Dessutom skalluppgiftsskyldighet gälla beträffande förestående brott som medför allvarligfara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande ekonomiskaskadeverkningar. Undantag föreslås dock i båda fallen för bl.a. uppgifter somomfattas av hälso- och sjukvårdssekretessen. Vidareskall en myndighet utan hinder av sekretess ha rätt men inte skyldighet attlämna ut uppgifter om brott som har begåtts inom en annan myndighetsansvarsområde. Även här föreslås undantag för bl.a. hälso- och sjukvårdssekretessen. Remissinstanserna:Många remissinstanser har lämnat BRÅ-förslaget utan erinran. Underremissbehandlingen har emellertid också framförts en mängd varierandesynpunkter både på frågan om man bör införa uppgiftsskyldighet eller ej och påden närmare utformningen av bestämmelserna. En del remissinstanser förordar enlängre gående uppgiftsskyldighet än vad BRÅ-gmppen har föreslagit. Flertalet avde kritiska remissinstanserna anser dock att den föreslagnauppgiftsskyldigheten går för långt. Från många håll framförs kritik motgränsdragningen mellan de olika bestämmelserna. Man befarar att det kommer attuppstå problem i den praktiska tillämpningen, bl.a. när det gäller att avgöraom ett brott har begåtts inom en myndighets 1983/84:142 24 egetansvarsområde eller ej och när det gäller att bedöma om de föreslagna undantagsbestämmelsernaär tillämpliga. Skälenför mitt förslag: gäller inte någon allmän skyldighet för myndigheternaatt underrätta polis eller åklagare angående misstankar om brott. Inte hellerfinns det någon generell bestämmelse om att myndigheterna har rätt att lämnaut uppgifter om brott till andra myndigheter. Däremot finns det, som framgår avredogörelsen för gällande rätt i avsnitt 2, i ett flertal specialförfattningarsärskilda bestämmelser som ålägger myndigheterna att rapporterabrottsmisstankar till polis eller åklagare. Somjag redan har sagt i avsnitt 3.1 anser jag i likhet med BRÅ-gmppen att man börinföra generella bestämmelser om myndigheternas uppgiftslämnande angåendemisstankar om brott. Frågan är nu om man bör föreskriva en allmän skyldighetför myndigheterna att under vissa förutsättningar lämna ut uppgifter ombrottsmisstankar eller om det är tillräckligt att öppna en möjlighet förmyndigheterna att lämna ut sådana uppgifter i vissa fall. BRÅ-gruppenhar valt en modell som innebär att det i vissa fall skall föreligga skyldighetatt anmäla brottsmisstankar och i andra fall bara en möjlighet. Bestämmelsernaär i princip konstruerade så, att en myndighet skall vara skyldig att lämnauppgift om brott inom det egna ansvarsområdet och ha möjlighet att rapporterabrott inom andra myndigheters ansvarsområden. Somskäl för att föreslå en upplysningsskyldighet beträffande brott inom enmyndighets eget ansvarsområde har BRÅ-gmppen anfört att det är angeläget attuppgifter lämnas om sådana brott och att uppgiftslämnandet främjar de intressensom myndigheten har att bevaka. Närdet gäller uppgifter om brott inom en annan myndighets ansvarsområde har BRÅ-gruppenuttalat att intresset av effektivitet i den brottsbekämpande verksamheten ioch för sig talar starkt för atl en myndighet som har tillgång till sådanauppgifter skall vidarebefordra dem till den berörda myndigheten. Häremot hargruppen framhållit att sekretessintressena kan verka i motsatt riktning, liksomhänsynen till myndighetens ställning och förhållandet till allmänheten. Enhgt gmppensmening kan det i detta fall knappast komma i fråga att föreskrivauppgiftsskyldighet på eget initiativ. När det gäller brott inom en annanmyndighets ansvarsområde bör man därför föreskriva att en myndighet får lämnaut sekrelessbelagda uppgifter under vissa fömtsättningar. Föregen del vill jag framhålla att konstruktionen med en uppgiftsskyldighet ivissa fall och enbart en möjhghet i andra är komphcerad. Den är ägnad att geupphov till tillämpningssvårigheter när det gäller att avgöra om uppgifter iett visst fall skall lämnas eller bara får lämnas, om ett brott faller inom denegna eller en annan myndighets verksamhetsområde etc. Vidaremedför konstruktionen, som framgår av promemorieförslaget, behov av ganskaomfattande undantagsbestämmelser, som är olika i de fall då det föreliggerskyldighet och i de fall då det bara finns en möjlighet att 1983/84:142 25 informera.Undanlagsbestämmelserna, så som de bar utformats i promemorieförslaget, ärdessutom delvis ganska allmänt hållna, vilket ytterligare är ägnat att försvåraden praktiska tillämpningen. Denna synpunkt har särskilt betonats vidremissbehandlingen. Tilldetta kommer att den föreslagna konstmktionen, som i och för sig kan te siglogisk från systematisk synpunkt, har en alltför teoretisk prägel. Som harpåpekats under remissbehandlingen kan det exempelvis förefalla egendomligt atten avgörande omständighet för om ett visst brott skall polisanmälas eller ejskall vara vilken myndighet som upptäcker brottet. Närdet gäller frågan om en skyldighet att rapportera misstankar om brott kan detifrågasättas om del egentligen finns något större behov av en allmän regel omuppgiftsskyldighet. finns det, som jag förut har nämnt, på ettflertal områden bestämmelser som föreskriver skyldighet för en viss rnyndighet atlanmäla misstankar om brott.