prop · G703165 · 1983-12-31 00:00:00 — Men det bör ske med beaktande av de ertarenhe-ter som har gjortsunder den tid som har förflutit efter MBL: s tillkomst. Till dem hör attarbetsdomstolen i sin rättspraxis principiellt har hållit fast vid den gamlaskadeståndsnivån och gjort undantag enbart i ett fåtal särskilt allvarliga ochspeciella fall. Domstolen har fäst avseende vid om en klart kollektivavtalsstridigarbetsnedläggelse har fortgått efter det att saken en första gång harbehandlats och de deltagande arbetstagarna fått lägga fram sina synpunkterinför domstolen och därefter vägrat att rätta sig efter ett domstolsbeslut omåtergång till arbetet. Enän viktigare del av helhetsbilden har emellertid nya arbetsrättskommitténvarit inne på (betänkandet s. 209 fO när den har satt i fråga om man inte bordesöka finna en väg att förstärka de lokala överläggningarna enligt 43 § i lagensom ett medel att lösa konflikter på arbetsplatserna utan att de skall behövaleda till rättegång och skadeståndskrav inför domstol. En bättre markering av överiäggningarnasroll skulle fylla samma uppgift som en ändring i skadeståndsreglerna, nämligenatt klargöra att det rättsliga ansvaret inte skall dominera utan vara en grundför en helhet av regler som syftar till att lösa det problem som det härgäller. 1983/84:165 13 Kommitténhar visserligen inte ansett sig böra föreslå en ändring av reglerna i 43 § somsådana. Det hindrar enligt kommittén å andra sidan inte att man söker bättreutnyttja överläggningarna som medel att lösa konflikter på arbetsplatserna.Kommittén har också uttalat sig för en.försiktig ändring av rådande praxis ifråga om förlikningsmännens medverkan vid överläggningar enligt 43 §. Dessasynpunkter är enligt min mening värda att ta fasta på. Mot denna bakgrundföreslår jag en ordning som i sina huvuddrag innebär följande. Liksom börrättegång inför arbetsdomstolen komma i fråga bara när det står klart, att enlösning inte kan komma till stånd på annat sätt. Reglerna om lokalaöverläggningar i 43 § är ett uttryck i lagen för detta synsätt. Skulle arbetsgivarenemellertid sedan överläggningar hållits utan att arbetet har återupptagitsvända sig till arbetsdomstolen, bör domstolens förfarande vara uppbyggt så attmålet möjligt tas upp till en första behandling vid vilken alla somberörs av konflikten - arbetsgivaren och fackföreningen men också de deltagandearbetstagarna - får tillfälle att lägga fram sina synpunkter. På samma sätt somnu regelmässigt sker blir domstolens uppgift att, för tiden intill dess ettslutligt avgörande träffas, ta ställning till den rättsliga frågan omkonfliktens olovlighet. Det ställningstagandet bör, om domstolen finner attkonflikten är olovlig, utmynna i ett beslut om åläggande för arbetstagarna attåteruppta arbetet. Domstolens uppgift böremellertid inte inskränkas till detta. Den bör även få en roll i strävandenaatt finna en lösning på konflikten. Sedan den som en opartisk instans har tagitdel av vad de inblandade har haft att anföra, bör den bedöma om det kan finnasförutsättningar för en lösning genom ytterligare sådana kontakter som avses medreglerna om överläggning i 43 §. I fall där konflikten har en bakgrund iproblem på arbetsplatsen som bedöms kunna lösas lokalt, t. ex.arbetsmiljöproblem, skall domstolen kunna besluta att en sådan ytterligarekontakt skall tas och en förnyad överläggning genomföras. I sådana fall bör enförlikningsman medverka. Förlikningsmannens rollbör då inte vara någon annan än vad den har ansetts böra vara vidolovliga arbetskonflikter, och syftet är alltså inte att man skall framtvingaförhandlingar om avtalsstridiga krav. Domstolen bör i stället använda den härangivna möjligheten när den finner skäl att tro att konfliktsituationen kanlösas genom förnyade lokala kontakter och att läget alltså är av den art som 43§ är avsedd för. Det blir dock den skillnaden i jämförelse med vad som hittillshar tillämpats i praktiken, att förlikningsmannen med stöd av domstolsbeslutetkan komma att medverka utan att båda sidor uttryckligen har begärt det. Detutesluter självfallet inte att domstolen skall beakta vad som har sagts frånolika håll om ändamålsenligheten av förnyade överläggningar. kanemellertid läget vara att man på den fackliga sidan inte anser sig ha nått detresultat som borde ha varit möjligt vid 43 §-överläggningarna och att man påden sidan därför Prop.1983/84:165 14 anseratt en ny överläggning under ledning av en förlikningsman kunde vara av värde.Domstolen kan då finna att detta bör beslutas, även om arbetsgivaren skulle haen annan ståndpunkt. Överiäggningarna bör komma till stånd utan dröjsmål sedanåtergång till arbetet har skett. Det slutliga avgörandet av skadeståndsmåletbör inte få ske förrän de förnyade överläggningarna har avslutats. På dennapunkt föranleder mitt förslag ett fillägg i 4 kap. 7 § lagen (1974:371) omrättegången i arbetstvister. Vadhärefter gäller skadeståndsreglerna bör lagen först föreskriva att skadeståndinte skall utdömas om det inte finns särskilda skäl för det, när arbetstagarnavaraktigt har återgått till arbetet senast i samband med de första överiäggningarnaenligt 43 §. Därmed markeras ytterligare den icke-rättsliga lösningens roll.Vidare bör det föreskrivas att skadeståndsnivån som huvudregel skall vara 200kronor. Undantag bör få göras bara för arbetstagare som inte går tillbaka tillarbetet, när domstolen har beslutat därom, och bara om den olovligastridsåtgärden med hänsyn fill alla omständigheter, dvs. både att återgång intehar skett och andra omständigheter, måste betraktas som särskilt allvarligeller anmärkningsvärd. Till de andra omständigheter som kan böra vägas in ibedömningen hör bl.a. konfliktens långvarighet och dess skadlighet förarbetsgivaren eller utomstående. Skadeståndet får inte höjas mer än vad somförestavas av syftet med undantaget, dvs. att ge möjlighet till en särskildmarkering i de åsyftade fallen. Lagändringenbör träda i kraft . 2.2Förbud mot att hålla inne intjänad lön såsom stridsåtgärd Kommittémajoritetensförslag om ett förbud i mot att arbetsgivarna håller inne intjänad lönsåsom ett slags stridsåtgärd vid arbetskonflikt skall ses mot bakgmnd avarbetsdomstolens dom 1980 nr 94. Domstolen förklarade där att en arbetsgivarehar rätt att under strejk, såsom en egen stridsåtgärd riktad mot de strejkande,tills vidare hålla inne utbetalningen av löner som har tjänats in före strejkenmen som förfaller till betalning först efter strejkens bötjan. I domskälenberörde arbetsdomstolen även frågan om en arbetsgivare i själva verket har rättatt hålla inne lönerna redan som en följd av att arbetstagarna strejkar ochalltså utan att arbetsgivarens åtgärd betraktas som en stridsåtgärd frånarbetsgivarens sida. Domstolen tog emellertid inte ställning fill denna frågautan grundade sitt avgörande på att arbetsgivarens vägran att betala ut lönernapå förfallodagen kunde ses som en stridsåtgärd, vUken enUgt domstolen aUtsåskulle anses tillåten. I nyaarbetsrättskommitténs betänkande redovisas den debatt som arbetsdomstolens domhar föranlett och de synpunkter som LO och TCO har framfört till dåvarandearbetsmarknadsministern i en framställning om lagstiftning isyfte att ändra det rättsläge som domen Prop.1983/84:165 15 återger.I betänkandet finns också en redogörelse för frågans behandling i (s.198 ff). Kommittén har kunnatkonstatera att den åtminstone numera helt övervägande uppfattningen på densvenska arbetsmarknaden är att arbetsgivarna skall betala intjänade och tillbetalning förfallna löner och andra ersättningar oavsett om arbetsgivarenbefinner sig i en arbetskonflikt. När majoriteten inom kommittén ändå harföreslagit en lagregel i saken, har det skett bl.a. för att säkerställa enlikformig praxis över hela arbetsmarknaden så att utbetalning av förfallnalöner görs även vid konfiikter med arbetsgivare som inte ansluter sig till denrådande uppfattningen. De kommittéledamöter som tillhör minoriteten harmotsatt sig lagstiftning inte därför att de hyser annan mening i självasakfrågan utan därför att saken enligt deras uppfattning inte kan anses krävaett ingrepp i den tillämpade grundsatsen att arbetsmarknadens partersjälva i eget och samhällets intresse skall bära ansvaret för de åtgärder, somvidtas i samband med arbetskonflikt, och därmed göra det möjligt förstatsmakten att avstå från lagstiftning. Enligt minoriteten finns det inteheller något praktiskt behov av lagstiftning, eftersom dé offentligaarbetsgivarna aldrig har till-lämpat det förfarande som har godkänts iarbetsdomstolens dom och eftersom det numera finns tillräckliga utfästelserfrån arbetsgivarorganisationerna inom den privata arbetsmarknaden om attförfallna löner kommer att betalas ut i rätt tid även vid arbetskonflikter. Avremissinstanserna har LO och TCO jämte de övriga arbetstagarorganisationernaliksom SAV, och juridiska fakultetsnämnden i Lundtillstyrkt eller lämnat utan erinran förslaget om lagstiftning i frågan.Skälen stämmer, i den mån de har utvecklats närmare, väl överens medkommittémajoritetens. Särskilt LO har betonat det betydelsefulla i att sakenblir avgjord på ett entydigt och för hela arbetsmarknaden bindande sätt. Övrigaremissinstanser har avstyrkt. Till dem hör arbetsdomstolen som har menat attdet, när huvudsaklig enighet har uppnåtts mellan arbetsmarknadsparterna isjälva sakfrågan, saknas de mycket påtagliga skäl som bör krävas för ett avstegfrån den tillämpade ordningen, enligt vilken lagstiftaren har lämnatparterna frihet att på eget ansvar vidta ekonomiska stridsätgärder närfredsplikt inte råder på gmnd av kollektivavtal. SAF har särskilt varnat förföljderna av ett avsteg från den grundsyn på vilken huvudavtal och dendärefter tillämpade ordningen bygger. Enligt SAF kan man f.ö. intelagstiftningsvägen på samma sätt som genom avtal, t.ex. vid en revision avhuvudavtalet, lösa bl.a. alla de frågor kring löneutbetalningen som har ett indirektsamband med arbetsstriden. Några andra remissinstanser invänder att det finns andraproblem på konflikträttens område, vissa av dem berörda i kommittébetänkandet,som snarare borde få en lösning genom lagstiftning. Slutligen har bl. a.fakultetsnämnderna varit inne på mer rättsligt betonade och lagtekniskaaspekter på kommitténs förslag. Från ett par håll har man Prop.1983/84:165 16 berört olika rättsliga argument mot det resultat somarbetsdomstolen kom fram till i domen 1980 nr 94. I anslutning därtill harsatts i fråga att domen skulle sakna större tyngd som prejudikat och att enändring av praxis vore tänkbar om saken åter kom upp inför domstolen. Dettaskulle vara ett ytterligare skäl mot lagstiftning i saken. För egen del finner jag de från fackligt håll framfördaargumenten till förmån för lagstiftning avgörande. De skäl som har anförts moten rätt för arbetsgivarna att hålla inne intjänad lön såsom stridsåtgärd, ochsom utförligt har redovisats av kommittén, är starka. Saken har väckt ettstarkt engagemang både inom och utom fackföreningsrörelsen alltsedan arbetsdomstolensavgörande fälldes. Det saknas visserligen anledning att befara att sedermeragivna utfästelser från arbetsgivarsidan inte skulle infrias. Men det är medtanke på rättsfrågans sakliga betydelse av vikt att en rättsregel, motsatt deni AD 1980 nr 94 fastställda, får fullt bindande verkan över helaarbetsmarknaden och oberoende av åtaganden i kollektivavtal eller ensidigautfästelser. Att saken, som har föreslagits från något håll, skulle överlämnasåt den fortsatta rättstillämpningen i föriitan på att där kommer att ske enförändring finner jag inte vara tillfredsställande. De rättsliga argumententill förmån för det förslaget är inte övertygande. Därtill kommer f.ö. att detkan dröja innan saken kommer upp igen inför domstolen. Gör den det, beror detdessutom på att den sakligt sett riktiga regeln trots allt inte har slagit igenomöver hela arbetsmarknaden. Grundsatsen att det bör vara arbetsmarknadsparternasuppgift och ansvar att sinsemellan utveckla och tillämpa regler för denekonomiska striden utanför kollektivavtalsförhållanden eller när kollektivavtaltillfälligt inte gäller är även enligt min mening viktig och i högsta gradägnad att i samhällets och parternas eget intresse främja arbetsfreden. Närparterna fyller sin uppgift och motsvarar förtroendet i detta avseende, kanlagstiftaren avstå från att ingripa. Jag anser emellertid att den lagregleringsom nu har satts i fråga inte behöver och inte bör ses som ett avsteg frångrundsatsen som sådan eller från det synsätt som ligger bakom den. Det rör sigom lagstiftning i en väl avgränsad fråga som ter sig synnerligen viktig från arbetstagarsynpunktoch beträffande vilken det inte finns några egentliga meningsmotsättningar isak. Ett ingripande av lagstiftaren i enbart denna fråga bör således inte kunnaanses ge utrymme för slutsatser om det hithörande regelsystemet i övrigt. Jag förordar därför att regeringen förelägger riksdagenförslag om förbud genom lag mot innehållande av intjänad lön såsom stridsåtgärdfrån arbetsgivarsidan vid arbetskonflikt. Beträffande innebörden mer i detalj av det lagförslag somhar utarbetats av nya arbetsrättskommittén har inte framförts några egentligainvändningar under remissbehandlingen. Den enda synpunkten av den naturen ärden av SAF framförda, somjag återgav, att man inte kan lagstiftningsvägenlösa vissa problem kring löneutbetalningar som har indirekt samband 1983/84:165 17 Jag har för egen del vid mitt övervägande av saken funnitatt en lagregel om förbud mot innehållande av intjänad lön såsom stridsåtgärdbör ha den rättsliga innebörd som kommittén har föreslagit. Det innebär bl.a.att vissa frågor om arbetsgivarens skyldighet att betala lön i samband med arbetskonflikttill arbetstagare som står utanför konflikten liksom lämnas åt rättstillämpningen,medan själva lagregleringen ägnas åt förhållandet mellan arbetsgivare ocharbetstagare som är inbegripna i en arbetskonflikt (däri inräknat ävenkonfliktåtgärder som har karaktären av s. k. sympatiåtgärder). I fråga om den tekniskautformningen av kommitténs lagförslag har som jag nämnde också framförts en delsynpunkter under remissbehandlingen. En del av dem går ut på att det åsyftaderesultatet kan uppnås med enklare medel och med en mer kortfattad lagtext änvad kommittén har föreslagit. Jag delar den uppfattningen. Därför harkommittéförslaget underkastats en omarbetning i departementet. Det förslag somjagförordar har dock, som jag nämnde, samma rättsliga innebörd somkommittéförslaget. Till detaljerna återkommer jag i specialmotiveringen. Därbehandlas bl.a. också frågan om den lämpligaste placeringen av den här åsyftadelagregeln. Åvendenna lagändring bör träda i kraft . 2.3Skattereglernas tillämpning på vissa arbetsrättsliga skadestånd Detarbetsrättsliga sanktionssystemet bygger nästan uteslutande på användningen avskadestånd som sanktion. Man brukar tala om två typer av skadestånd, nämligenekonomiskt skadestånd och - med en numera hävdvunnen arbetsrättslig term -allmänt skadestånd. Med ekonorniskt skadestånd avses ersättning för ekonomisk föriustsom har uppstått på gmnd av brott mot lag eller avtal. Syftet med det allmännaskadeståndet är bl. a. att inskärpa vikten av att lag och kollektivavtal följs,den s.k. preventiva funktionen. I lagstiftningen uttrycks saken på lite olikasätt. I 55 § MBL talas om att man vid bedömande av om en skada har uppkommitför någon skall ta hänsyn även till dennes intresse av att lagens eller ettkollektivavtals bestämmelser iakttas och till övriga omständigheter av annanän rent ekonomisk betydelse. Enligt 38 § andra stycket lagen (1982:80) omanställningsskydd (anställningsskyddslagen) kan skadestånd avse den kränkningsom ett brott mot lagen innebär. Tanken att det är fråga om en kränkninganknyter till det föreställningssätt som är det vanliga när man söker grundenför en rätt till s.k. ideellt skadestånd. Från synpunkten att det allmännaskadeståndet har en preventiv funktion liknar det ett bötesstraff. En skillnadär emellertid att böter skall erläggas till statskassan medan skadeståndetskall betalas till den som tankes ha lidit skada. Fråganom skattereglernas tillämpning på de arbetsrättsliga skadestånden och hurdenna tillämpning påverkar skadeståndens storlek har behandlats i nyaarbetsrättskommitténs betänkande (s. 226 f, 232 f) och i den inom 2 1983/84. Prop.1983/84:165 18 sedermera utarbetadepromemorian Skattereglernas tillämpning på vissa arbetsrättsliga skadestånd.Problemet gäller de allmänna skadestånden och har som utgångspunkt tvåavgöranden i regeringsrätten (RÅ 1980 1:10 och 1:12) varigenom rättsläget harblivit klarlagt i fråga om de allmänna skadeståndens skattemässiga behandling.Allmänna skadestånd som utbetalas av en arbetsgivare är sålunda avdragsgilla idennes rörelse och skattepliktiga hos arbetstagaren. (Skatteplikt för fackligaorganisationer i fråga om sådana skadestånd torde däremot inte föreligga emedanorganisationerna i princip inte är skattskyldiga för den fackligaverksamheten.) För en närmare beskrivning av de hithörande skatterättsligareglerna och av regeringsrättens avgöranden hänvisas till promemorian (bilaga3). I promemorian föreslås att möjligheten att vid taxeringgöra avdrag för allmänna skadestånd slopas. Vidare avvisas tanken att göra deallmänna skadestånden skattefria hos mottagaren. Utgångspunkten för förslagetatt slopa avdragsrätten har varit att huvudsyftet med de allmänna skadeståndenär att upprätthålla respekten för lag och avtal i flertalet fall täcksekonomisk förlust av ett särskilt ekonomiskt skadestånd. Mot denna bakgmnd hardet allmänna skadeståndet, liksom böter, en framträdande preventiv funktionoch det kan därför te sig främmande att ett avdrag skall få göras i denförsumliges deklaration. I promemorian anförs vidare att den reella effekten avskadeståndspåföljden blir beroende bl.a. av den form som verksamheten bedrivs ioch av vilka avdragsmöjligheter som faktiskt föreligger med hänsyn till ettföretags ekonomiska resultat och ställning. Enligt promemorian finns intemotsvarande principella skäl att göra de allmänna skadestånden skattefria hosmottagaren. Av remissinstanserna har LO, TCO och /SR liksom SAV,AD och kammarrätten i tillstyrkt eller lämnat utan erinran förslagetatt slopa avdragsrätten. Skälen stämmer i den mån de har utvecklats med vad somframgår av promemorieförslaget. , KFOoch SHIO-familjeföretagen samt även ./?5 V och arbetslivscentrum avstyrkerförslaget. Flertalet av dem som avstyrker anför vissa skattetekniska och skadeståndsrättsligaskäl. a. hävdas att det är svårt att göra åtskillnad mellan allmäntskadestånd och ekonomiskt skadestånd, i synnerhet vid tvistelösningar utomrätta. Vidare ifrågasätts om inte ett slopande av avdragsrätten negativt skullepåverka benägenheten till sådana uppgörelser. TCO, /SR och arbetslivscentrumanser att allmänna skadestånd bör vara skattefria hos mottagaren. För egen del anserjag, i likhet medarbetstagarorganisationerna, att det är stötande för rättskänslan att enarbetsgivare skall få göra avdrag för allmänna skadestånd som arbetsgivarenmåste utbetala för brott mot den arbetsrättsliga lagstiftningen. Det rör sigofta om helt centrala arbetsrättsliga bestämmelser, såsom reglerna ianställningsskyddslagen om saklig gmnd för uppsägning och i MBL om primärförhandlingsskyldighet inför 1983/84:165 19 viktiga beslut i arbetsgivarens verksamhet. Någon egentliglikhet mellan sädana skadestånd, där inslaget av sanktion för grundläggandearbetsrättsliga förpliktelser är starkt, och skadestånd för ett kontraktsbrotti affärsverksamhet kan jag inte se. Det ter sig inte naturiigt att betrakta deallmänna skadestånden som något slags normala kostnader i rörelsen. Detta utgörenligt min mening tillräckliga skäl för att slopa avdragsrätten. Jag delar inte den i vissa av remissvaren framfördauppfattningen att det inte går att göra en åtskillnad mellan allmännaskadestånd och ekonomiska skadestånd. Begreppsmässigt sett finns inte någotproblem. Den arbetsrättsliga lagstiftningen definierar klart när det är frågaom det ena eller andra slaget av skadestånd. Jag kan vidare inte se att det har visats några egentligabelägg för att en förändring av den art som det här är fråga om nämnvärt skullepåverka benägenheten att lösa arbetsrättsliga tvister vidförlikningsförhandlingar utan domstols inblandning. Tanken skulle tydligen varaatt en ökning av skadeståndens reella effekt skulle minska benägenheten att nåen förhandlingslösning. Eftersom mera står på spel skulle det vara säkrare attlåta frågan behandlas av domstol. Men samma invändning skulle då kunna riktasmot andra förändringar som medför att den reella betydelsen av sanktionenförstärks. Det bör här nämnas att AD i sitt remissvar har uttalat att domstolenf. n. inte gör några skattemässiga överväganden vid fastställandet av allmäntskadestånd och att en lagändring av det slag som det här är fråga om inte kanantas komma att innebära någon ändring i detta förhållande. Jag anser inte att det finns tillräckliga skäl att göraallmänna skadestånd skattefria hos mottagaren. Sammanfattningsvis anserjag att avdragsrätten för aUmännaskadestånd bör slopas. I likhet med bl.a. kammarrätten i anserjag attvad som i detta sammanhang menas med termen arbetsrättslig lagstiftning bör angesi lagtexten. Jag återkommer i specialmotiveringen till detta och till frågan ombehovet av en särskild övergångsbestämmelse. Här skall endast anmärkas attlagändringen i likhet med andra ändringar som föreslås här bör träda i kraftden . I enlighet med det anförda har inomarbetsmarknadsdepartementet upprättats förslag till 1. lag om ändringi lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet, 2. lag om ändringi lagen (1974: 371) om rättegången i arbetstvister och 3. lag om ändringi kommunalskattelagen (1928:370). Förslagetunder 3 har upprättats i samråd med chefen för . Förslagenbör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 5. 1983/84:165 20 4.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1976:580) ommedbestämmande i arbetslivet 41 § Arbetsgivare och arbetstagare som är bundna avkollektivavtal får icke vidtaga eller deltaga i arbetsinställelse (lockouteller strejk), blockad, bojkott eller annan därmed jämförlig stridsätgärd, omavtalet har ingåtts av organisation och denna ej i behörig ordning har beslutatåtgärden, om åtgärden strider mot bestämmelse om fredsplikt i kollektivavtaleller om åtgärden har till ändamål 1. att utövapåtryckning i tvist om kollektivavtals giltighet, bestånd eller rätta innebördeller i tvist huruvida visst förfarande strider mot avtalet eller mot dennalag, 2. att åstadkommaändring i avtalet, 3. att genomförabestämmelse, som är avsedd att tillämpas sedan avtalet har upphört att gälla,eller 4. att stödja annan, när denne icke själv får vidtagastridsåtgärd. Första stycket utgör ej hinder för arbetstagarorganisation att i behörig ordning besluta blockad för att utverka betalning av klaroch förfallen fordran på lön eller på annan ersättning för utfört arbete. Oavsett om kollektivavtcd gäller får en arbelsgivare intesåsom stridsål-gärd eller som ett led i en stridsåtgärd hålla inne sådan löneller annan ersättning för utfört arbete som har förfallit till belalning.Såsom olovlig slridsåtgärd betraktas också all arhatsgivaren håller inne sådanlön eller annan ersättning med anledning a\ att arbetstagarna deltar I strejkeller annan stridsåtgärd. Vad som i det följande sägs om det här föreslagna nyatredje stycket i 41 § MBL bygger i allt väsenfiigt på specialmotiveringen tillnya arbetsrättskommitténs motsvarande förslag (SOU 1982: 60 s. 301 fO- Deändringar som har gjorts i lagtexten är av redaktionell art och har haft tillsyfte att förenkla och förkorta. Någon saklig förändring har inte åsyftats. Den allmänna innebörden av det föreslagna tillägget till41 § MBL är dels att en arbetsgivare inte får som en egen stridsåtgärd hållainne betalning av förfallen fordran på lön eller annan ersättning för utförtarbete och dels att arbetsgivaren inte heller vid stridsåtgärder frånarbetstagarsidan är befriad från att i rätt tid betala sådan ersättning.