prop · G703111 · 1983-12-31 00:00:00 — Enligt bör det också klarläggas vilkabefogenheter polisen har då den omhändertagne har permission frånkriminalvårdsanstalt eller annars vistas utom anstalten. För egen del godtar jag utredningens förslag att denomhändertagne inle skall behöva förhöras. Han bör dock liksom f. n. fåupplysning om grunden för omhändertagandet. Denna upplysning bör lämnas såsnart det kan ske. Upplysningen får naturligtvis anpassas efteromständigheterna och behöver enligt min mening inte formaliseras alltförmyckel. LTO/har förordat att de omhändertagna skall fåskriftliga underrättelser i form av en kopia av omhändertagandeblad samt trycktinformation om rättsverkningar av omhändertagandel. Naturligtvis kaninformation av den typen vara av värde. Jag är dock inte beredd förorda att dengörs obligatorisk i enlighet med utredningens förslag. Jag delar uppfattningen att den omhändertagne innan hanfriges bör få tillfälle att yttra sig över omhändertagandet. a. underlättaspå så sätt framlida undersökningar beträffande åtgärdens riktighet. Det ärvidare från alla synpunkter en fördel om polisen får klartför sig vilka erinringar den omhändertagne eventuellt har mot omhändertagandet.Detta gäller i princip vid alla omhändertaganden. a. för att oberättigademotsatsslut skall undvikas synes en särskild bestämmelse i ämnet kunnaundvaras. Bestämmelsen i andra stycket om att polisen vid behovskall ge den omhändertagne råd och upplysningar saml samråda med andrasamhällsor- 1983/84:111 148 gan har behållits i sak oförändrad. Vad särskilt gällerfrågan huruvida samråd med andra myndigheter - det gäller i prakfiken främstsocialtjänsten - bör kunna äga rum oberoende av den omhändertagnes vilja måsteman från polisens sida naturligtvis beakta att hjälp från i regdendast ges med den enskildes samtycke. Som jag ser det utesluter emellertidinte detta att polisen i speciella fall tar kontakt med myndighet inomsocialtjänsten även mot den omhändertagnes vilja eller utan att ha kunnatinhämta hans medgivande. a. när del gäller personer med narkotikaberoendekan ju en sådan kontakt vara betydelsefull. Jag får i övrigt hänvisa till vadjag har anfört i motsvarande fråga i anslutning till 16 § polislagen. När det gäller den av upptagnafrågan om underrättelse till kriminalvården i vissa fall, har jag denuppfattningen atl polisen, om det står klart all den omhändertagne står underkriminalvård, skall underrätta någon ansvarig inom kriminalvården omomhändertagandet. Detta torde följa direkt av 3 S polislagen och någonsärskild bestämmelse i den dden behövs inle i LOB. Skulle det visa sig alt denomhändertagne har avvikit från en kriminalvårdsanstalt eller underlåtit attinställa sig där efler permission, skall naturligtvis polisen förpassa denomhändertagne till anstalten. Däremot skall enligt min mening detta inte ske omden omhändertagne lovligt vistades utom anstalten. I ett förslag till ändringari lagstiftningen om kriminalvård i anstalt som jag kommer att föreslåregeringen att överlämna till lagrådet avser jag att närmare behandla bl. a.frågor som sammanhänger med de senast berörda problemen. Den nuvarande regleringen i stycket innebär all den somhar omhändertagits enligt LOB skall friges så snart det finnes kunna ske utanmen för honom själv och anledning till omhändertagande ej längre föreligger.Polisen har därmed fått en viss marginal att avvakta med ett frigivande närdetla skulle leda till en direkt olägenhet för den omhändertagne med hänsyntill hans tillstånd. Frigivande skall dock alltid äga rum senast inom åttalimmar efter omhändertagandet, om del ej uppenbarligen är förenligt med denomhändertagnes eget intresse atl han får kvarstanna kortare lid därutöver. Det finns sålunda i undanlagsfall möjlighet att i denomhändertagnes eget intresse överskrida den normala maximitiden . Iförarbetena till LOB har detta motiverats bl. a. med all regleringen inte börfå innebära atl polisen skall vara skyldig all frige den omhändertagne även ielt fall då denne, när maximitiden har gått ut, själv önskar hjälp frånpolisens sida med att bli förd t. ex. till sjukhus eller till vård i annanform. 1983/84:111 149 maximitid borde inte heller få uppfattas så all polisenskulle ha skyldighet atl väcka den som har somnat ipolisarrest för alt frige honom. LTO/redovisning av den praktiskatillämpningen av bestämmelserna om frigivande och vad utredningen i övrigterfarit i denna fråga ger enligt utredningens uppfattning vid handen att dennuvarande ordningen i huvudsak har fungerat bra. Det föreligger dock inleobetydliga skillnader mellan olika polisdistrikt när del gäller tillämpningenav bestämmelserna om frigivande. Från allmän synpunkt är del enligt utredningennaturligtvis angeläget att bestämmelser om frigivande är klara och tydliga. Devårdintressen som i dessa sammanhang måste beaktas bör enligt utredningen intefå leda till att oklarhet uppkommer rörande den rättsliga grunden förkvarhållandet av den omhändertagne. Utredningen har mol bakgrunden häravundersökt om det är möjligt att renodla bestämmelserna om frigivande utan attde fördelar från vårdsynpunkl som innefattas i den nuvarande regleringen gårförlorade. Efter en genomgång av de skäl som åberopats till slöd förden nuvarande regleringen finner utredningen att den bestämmelse som germöjlighet atl hålla kvar den omhändertagne en kortare lid efleråttatimmarsfristens utgång bör slopas. Enligt utredningen bör man också la bortregeln om att den omhändertagne får friges först när det kan ske utan men förhonom själv. För alt tillgodose det önskemål som fill en del låg bakomsistnämnda regel, nämligen atl den omhändertagne inte alltid bör frigesomedelbart när han kommit sig så pass att förutsättningar för omhändertagandeinte längre föreligger, kan enligt utredningen i stället föreskrivas att denomhändertagne skall friges så snart det kan ske med hänsyn till hans fillstånd. Av de remissinstanser som uttalar sig om utredningens förslagansluter sig och kommun (socialnämnden) till förslaget.Polisstyrelsen i anser att den undantagsbestämmelsesom för vissa fall ger möjlighet till fortsatt frihetsberövande efterållafimmarsfristens utgång bör finnas kvar. En frigivning då den omhändertagneär vresig och svårhanterlig leder enligt polisstyrelsen ofta till ny berusningoch nytt omhändertagande. Förslaget avstyrks också av polisstyrelsen i Solnapolisdistrikt som framhåller alt det i praktiken skulle leda till ett systemsom innebär att frivilliga "logerare" skall ligga i polisarresterna.PoHsslyrdsen avråder bestämt från ett sådant system och pekar på bl. a.problemen kring vem som har ansvaret för "logeraren". Enligt MHF bör man överväga en förlängning av den ordinäramaximi- 1983/84:111 150 fristen med några limmar utöver de stadgade åtta fimmarna,om det kunde minska frigivandet och något förbättra förutsättningarnaför vård. En självklar utgångspunkt för den nu aktuella regleringenmåste enHgt min mening vara att den omhändertagne inte skall hållas kvar bospolisen längre än vad som är motiverat med hänsyn fill omhändertagandets syfte.Huvudregeln i nuvarande 7 § andra stycket första meningen ger enligt min meningett lämpligt uttryck för vad som bör beaktas vid prövningen i delta hänseende.Av rättssäkerhetsskäl bör det även i fortsättningen finnas en maximitid förförvaringen hos poHsen. Anledning har inte förekommit att bestämma påett annorlunda sätl än f. n. När det gäller behovet av en möjlighet alt hålla kvar denomhändertagne utöver åttatimmarsfristen kan jag inte dela utredningens mening.De flesta situationer i vilka det av hänsyn fill den omhändertagne kan finnasanledning atl hålla kvar honom sedan han nyktrat till eller sedanåttatimmarsfristen utgått kan visserligen, som utredningen närmare harutvecklat, normalt lösas på annal sätt. Detta utesluter dock enligt min meninginte att ett fortsatt kvarhållande kan vara den lämpligastelösningen (jfr prop. 1975/76:113 s. 94-96). Sammanfattningsvis anser jag inte del finns anledning atli detta sammanhang ändra de regler som finns om förutsättningarna förfrigivande av dem som har omhändertagits enligt LOB. Alkoholdrycker eller andra berusningsmedel, som påträffashos den omhändertagne, skall tas ifrån honom. Sådan egendom skall bevisligenförstöras, om inte särskilda skäl talar för att egendomen återställs efterfrigivandet. Frågor härom prövas av den förman till vilken omhändertagandetskall anmälas. Första stycket får tillämpas även i fråga ominjektionsspruta eller kanyl som kan användas för insprutning imänniskokroppen. Detsamma gäller andra föremål, som är särskilt ägnade attanvändas för missbruk av eller annan befattning med narkotika. I stycket har ej gjorts annan ändring i sak än atl denmöjlighet att försälja omhändertagna berusningsmedel som f. n. följer avhänvisningen till 3 § lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga dryckerm. m. har tagils bort. Som LTO/har påpekat gäller i prakfikenatt den egendom som inte återställs efter frigivningen alltid förstörs. En avanledningarna fill att någon försäljning inte förekommer är att de kvantiteter 1983/84:111 151 det här rör sig om är alldeles för små för att intäkternavid en försäljning skal| motsvara det administrativa besvär som en försäljningför med sig. I sammanhanget kan anmärkas atl, enligt generaltullstyrelsensanvisningar om förfarandet med insmugglade dryckesvaror, partier om högst 50liter alltid skall förstöras. I övrigt har endast gjorts några av LTO/LOB-utredningenföreslagna redaktionella förtydliganden. Vid remissbehandlingen har Medborgarrättsrörelsen väcktfrågan om beslut enligt stycket bör kunna överklagas. Med anledning av dettavill jag hänvisa till vad som uttalades i förarbetena till den nuvaranderegeln, nämligen att den omhändertagne, om han anser beslutet felaktigt, harmöjlighet alt begära ersättning av staten enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)eventuellt i samband med ansökan om ersättning för själva denfrihetsinskränkning som omhändertagandet inneburit (prop. 1975/76:113 s. 119). På förslag av vid remissbehandlingenav LTO/ betänkande har bestämmelsen i stycket kompletterats pådet sättet alt även andra föremål än injektionssprutor och kanyler, som ärsärskilt ägnade att användas för missbruk av eller annan befattning mednarkotika, skall tas ifrån den omhändertagne och förstöras. Bestämmelsen hardärmed anpassats till regleringen i 6 § andra stycket narkofikastrafflagen(1968:64) i dess lydelse fr. o. m. . Skall någon gripas enligt 24 kap. , fårhan inte omhändertas eller hållas kvar enligt denna lag. Finns det skäl att beröva någon friheten såväl enligt 13 §andra stycket polis lagen (1984:000) som enligt denna lag, skall denna lagtillämpas. I paragrafen regleras vissa sådana konkurrenssituationerdå det beträffande någon som bör omhändertas enligt LOB också finns skäl attomhänderta honom på annan grund. Enligt första stycket, som är nytt, äger reglerna i 24kap. RB om gripande på grund av brott företräde framför LOB. Om någon som gripsär så berusad att han inte kan ta hand om sig själv bör dock naturligtvis istor utsträckning bestämmelserna i om läkarundersökning, fillsyn m. m.tillämpas analogt. Enligt andra stycket, som i sak motsvarar paragrafen idess gällande lydelse, skall LOB tillämpas före bestämmelsen i 13 § andrastycket polislagen angående omhändertagande vid ordningsstörning m. m. TiH skillnad från LTO/har jag inte ansettdet motiverat 1983/84:111 152 att meddela någon föreskrift om att medtagande till förhörenligt 23 kap. RB skall äga företräde framför omhändertagande enligt LOB.Visserligen bör uppenbarligen bestämmelserna normalt tillämpas på del sättet,men ibland kan ju vårdbehovet länkas vara så påtagligt att exempelvis ettomhändertagande på en fillnyktringsenhet måste anses mer angeläget än ett omedelbartförhör. Generella regler på detta område bör enligt min uppfattning inte ställahinder i vägen för en efter omständigheterna lämplig lösning i de enskildafallen. Av samma skäl har jag ansett det omotiverat att ta upp ett förslag frånutredningen om en reglering av LOB:s fillämpning i förhållande till debestämmelser som föreslås upptagna i 11, 12 och 14 §§ polislagen. När det gäller LOB:s förhållande till den sistnämndaparagrafen kan anföras synpunkter som motsvarar dem som jag i specialmotiveringentill 18 § polislagen anfört beträffande 13 § andra stycket polislagen. Jaghänvisar fill mina uttalanden där. I delta sammanhang kan nämnas att utredningen harredovisat olika undersökningar för att belysa förekommandegränsdragningsproblem, särskilt mellan LOB och nuvarande 3 § LTO (se härom SOU1982:64 s. 81-82,143-146,165-166 och 245). Som utredningen påpekar börgränsdragningsfrågorna ägnas stor uppmärksamhet i det praktiska polisarbetet.Det är principiellt givetvis av vikt att det inte råder någon tvekan om medvilket slags laga stöd som ett frihetsberövande förelagils. Vad som gäller för en polisman enligt denna lag gäller /'tillämpliga delar också för en ordningsvakt, om inte annat framgår av hansförordnande. Har en ordningsvakt omhändertagit någon, gäller dock attden omhändertagne skyndsamt skall överlämnas till närmaste polisman. Det i paragrafen f. n. förekommande uttrycket "densom utan att vara polisman förordnats att fullgöra polisverksamhet" hartagits bort såsom obehövligt. Uttrycket är missvisande, eftersompersonal inom kustbevakning - den kategori som närmast torde varaavsedd -inte har tillerkänts befogenhet alt verkställa LOB-omhändertagandenenligt den specialreglering som finns i lagen (1982:395) om tullverketsmedverkan vid polisiär övervakning. Slyckel har tillagts i förtydligande syfte på motsvarandesätt som i 23 § polislagen. 1983/84:111 153 4.6 Förslaget till lag om ändring i lagen (1982:395)om medverkan vid polisiär övervakning Paragrafen har justerats redaktionellt med hänsyn till attinnehållet i LTO efler de ändringar som jag har redovisai förs övertill polislagen. 4.7 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen(1980:100) 7 kap. 19 § I punkt 5 föreskrivs f. n. sekretess i fråga om sådansocial utredning som avses i 6 § LTO. Bestämmelsen om social utredning föreslåsej bH överförd fill polislagen (se vid 16 § polislagen). Punkten bör därförutgå. 4.8 Förslaget till lag om ändring ikreditupplysningslagen (1973:1173) I andra stycket har gjorts en redaktionell ändring medhänsyn fill att innehållet i LTO förs över till polislagen. Ändringen haravfattats så alt även åtgärder enligt 14 § poHslagen - som saknat motsvarigheti LTO - inbegrips under det förbud mot insamling, lagring och vidarebefordringsom stycket behandlar. Jag hemställer att lagrådets yttrande inhämtas överförslagen till 1. polislag, 2. lag om ändringi , 3. lag om ändringi , 4. lag om ändringi utlänningslagen (1980:376), 5. lag om ändringi lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m. m,, 6. lag om ändringi lagen (1982:395) om tullverkels medverkan vid polisiär övervakning, 7. lag om ändringi sekretesslagen (1980:100), 8. lag om ändringi kreditupplysningslagen (1973:1173). Regeringen beslutar i enlighet med föredragandenshemställan. 1983/84:111 154 Närvarande:f. d. justifierådet , justitierådet , regeringsrådet . tillhandakommet utdrag av protokoll vidregeringssammanträde har regeringen på hemställan avstatsrådet och chefen för beslutat inhämta lagrådetsyttrande över förslag till 1. polislag, 2. lag om ändring irättegångsbalken, 3. lag om ändring i , 4. lag om ändring iutlänningslagen (1980:376), 5. lag om ändring i lagen(1976:511) om omhändertagande av berusade personer m. m., 6. lag om ändring i lagen(1982:395) om medverkan vid polisiär övervakning, 7. lag om ändring i sekretesslagen(1980:100), 8. lag om ändring ikredilupplysningslagen (1973:1173). Förslagenhar inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorerna ochClaes . Förslagenföranleder följande yttrande av lagrådet: Iförslaget till polislag har tagits upp grundläggande regler om polisensuppgifter, organisation och befogenheter. Den centrala uppgiften för polisen,nämligen alt verka för att allmän ordning och säkerhet upprätthålls, föranlederatt polisen i sin verksamhet måste tilläggas befogenhet att vidtaga ingrepp avskilda slag. Dessa ingrepp är i stor omfattning av den art att de innebärbegränsningar av de grundläggande fri- och rättigheterna enHgt regeringsformen.I förslaget har tagils upp regler om åtgärder som poHsen har atl vidtaga ochsom kan inbegripa begränsning av nämnda rättigheter. Av värde måste anses varaalt på detta sätt erhålla en samlad framställning i lag av polisens centralabefogenheter i angivna hänseende. Med detta får anses väl förenligt atlsärskilda regler som gäller polisens rätt till ingripande i mera speciellasituationer upplages i lagar som gäller just dessa situationer. Vidutformningen av de i polislagsförslaget upptagna reglerna om polisens rätl tillingripande har strävan varit att ge bestämmelserna en klar innebörd. funnit har detta i allt väsentligt lyckats. 1983/84:111 155 de förhållanden är beträffande vilka bestämmelserna skallgälla måste dock tvekan kunna uppslå hur långt en bestämmelse gerpolisen en viss befogenhet. Kravet enligt 2 kap. 12 § regeringsformen atl degrundläggande fri- och rättigheterna inte får begränsas annat än med stöd av lagkan inle anses hindra att i ett sådant fall ledning för tolkningen avbestämmelsen söks i äldre praxis. Många av de nya reglerna knyter ju nära antill vad som tidigare anses ha gällt. En fråga som är aktuell beträffande såväl polislagen somlagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m. m. är huruvidamöjlighet fill domstolsprövning av omhändertaganden enligt dessa lagar börfinnas. Departementschefen har inte tagit upp frågan, som ingående behandlatsav LTO/och som också föranlett synpunkter från någraremissinstanser. Utredningen har inle förordat domstolsprövning i dessa fallmen frågan är av sådan principiell vikt att lagrådet anser sig böra någotberöra den. I första hand faller 2 kap. 9 § regeringsformen iblickfånget. Enligt detla lagrum skall medborgare som av annan myndighet ändomstol berövats friheten med anledning av brott eller misstanke om brott kunnafå saken prövad av domstol utan oskäligt dröjsmål. Han skall också kunna fåmotsvarande domstolsprövning om han av annan anledning blivit omhändertagentvångsvis. Dessa bestämmelser, som före ingick i 11 kap. 3 §regeringsformen, tillkom på förslag av grundlagberedningen i dessslutbetänkande (SOU 1972:15). I fråga om frihetsberövanden med anledning avmisstanke om brott anförde beredningen att kravet på möjlighet tilldomstolsprövning utan dröjsmål skulle vara uppfyllt, om del fanns en föreskriftav innebörd att beslutet skulle förfalla efter för den händelsedet inte hade fattats eller fastställts av domstol. Beträffandetvångsomhändertagande av annan anledning än brott menade beredningen attbestämmelsen inte skulle framtvinga en domstolsprövning i fall där del varfråga om ett endast kortvarigt frihetsberövande. Dessa uttalanden föranleddeingen erinran i prop. 1973:90 eller vid riksdagsbehandlingen av propositionen. Rätlen till domstolsprövning av frihetsberövandenbehandlades även av fri- och rättighetsutredning (SOU 1975:75), somframhöll att det torde ligga i sakens natur att ett frihetsberövande som är såkortvarigt att domstolsprövning i praktiken inte hinner komma till stånd innandet måste upphöra faller utanför tillämpningsområdet för grundlagsstadgandet.Som exempel angav utredningen omhändertagande enligt 3 § lagen (1973:558) omfillfälligt omhändertagande. Utredningen anförde också att grundlagsbestämmelseninte torde åsyfta att garantera en domstolsprövning som inle kan få annat syfteän att i efterhand avgöra om ett visst frihetsberövande bort ske. Uttalandenalämnades utan erinran i prop. 1975/76:209 och vid riksdagsbehandlingen avproposifionen. Det kan således konstateras att lagstiftarens avsikt varitatl den i 2 kap. 9 § 1983/84:111 156 regeringsformen föreskrivna domstolsprövningen inle skalltillämpas beträffande kortvariga frihetsberövanden. Som ett sådant får ansesomhändertagande enligt 3 § lagen om tillfälligt omhändertagande, eftersom denomhändertagne enligt 8 § samma lag skall friges senast efleromhändertagandet. Någon förlängning av denna tidsgräns föreslås inte i 16 §poHslagen. I tredje stycket av sistnämnda lagrum föreslås att den somomhändertagits för identifiering enligt den nya bestämmelsen i 14 § polislageninte får hållas kvar än eller, om det är avsynnerlig vikt att han identifieras, . Även en sådan förlängning avtiden för kvarhållande får anses falla inom ramen för ett kortvarigtfrihetsberövande. Den tidsgräns för kvarhållande som stadgas i 7 § lagen omomhändertagande av berusade personer m. m. innebär att frigivande alltid skallske senast efter omhändertagandet, om det ej uppenbarligen ärförenligt med den omhändertagnes eget intresse att han får kvarstanna kortarelid därutöver. Denna möjlighet till ett kvarhållande utöver , vilkenbehålls i del remitterade förslaget, kan inle anses förändra omhändertagandetskaraktär av kortvarigt frihetsberövande. I rikspoHssty-relsens föreskrifter förverkställighet av lagen (RPS FS 1982:9 FAP 023-1) anges atl överskridande avmaximitiden bör avse högst en eller ett par limmar och att ytterligareförskjutning av frigivandet kan vara motiverat i fall då delta annars skulleske under nattetid eller vid annan från den omhändertagnes synpunkt olämpligtidpunkt. De omhändertaganden som får äga rum enligt de remitteradeförslagen måste enligt lagrådets mening anses vara sådana kortvarigafrihetsberövanden som inte kräver domstolsprövning enligt bestämmelserna i 2kap. 9 § regeringsformen. Även om domstolsprövning inte är ett grundlagskrav kan detgöras gällande att en sådan ordning likväl bör införas för att stärkarättssäkerheten för den som omhändertas enligt bestämmelse i polislagen ellerlagen om omhändertagande av berusade personer m. m. (SOU 1968:55) var inne på sådana tankegångar och menade att det i fråga om allafrihetsberövanden var ett rättssäkerhetskrav att den omhändertagne gavsmöjlighet att få beslutet om omhändertagandel överprövat, närmast atl få enförklaring huruvida omhändertagandet varit lagHgen grundat. avvisadeden tanken, bl. a. med hänvisning till förarbetena till dåvarande 11 kap. 3 §regeringsformen. LTO/anser också att möjligheten tilldomstolsprövning av omhändertaganden skulle medföra fördelar frånrättssäkerhetssynpunkt men framhåller att det inte är reahstiskt att tänka sigannat än en prövning i efterhand, alltså efter det atl själva omhändertagandethar upphört. Någon direkt praktisk betydelse för den omhändertagne skulle ensådan prövning inte få, menar utredningen, som pekar på de möjligheter somrättsordningen rymmer att få ett omhändertagande prövat av myndigheter som ärfristående från polisen. 1983/84:111 157 Intresset av att kunna få till stånd en domstolsprövningav ett kortvarigt frihetsberövande medan detta ännu består måste vägas mot desvårigheter och problem av organisatorisk och praktisk natur som en dylikordning skulle medföra. Därvid måste också beaktas att prövningen i många fall,förmodligen de flesta, inte skulle kunna resultera i ell tidigare frigivande avden omhändertagne än vad som normalt är fallet. Den omhändertagne kan likvälha ett intresse av alt få lagligheten av frihetsberövandet prövad även sedanhan frigetts. Detla intresse är dock tillvarataget framför allt genommöjligheten atl få ett omhändertagande granskat av justitiekanslern ellerjustifieombudsmannen och genom bestämmelserna i lagen (1974:515) om ersättningvid frihetsinskränkning. På grund av det anförda anser lagrådet att möjligheten tilldomstolsprövning av tillfälliga omhändertaganden enligt polislagen ellerfrihetsberövanden enligt lagen om omhändertagande av berusade personer m. m.inte skulle stärka den omhändertagnes rättssäkerhet i sådan grad att det finnsanledning atl överväga att nu införa en dylik ordning. Departementschefen anför att polisens generellauppgiflsskyldighel gentemot myndigheter medför att uppgifterskall lämnas dit utan hinder av eventuell sekretess och hänvisar därvid till 14kap.