prop · G703192 · 1983-12-31 00:00:00 — Därvidsynes i första hand böra beaktas vad föredragande departementschefen anförde iprop. 1973:90 (s. 211) angående regeringens möjlighet att besluta omverkställighet av lag. Föredragande departementschefens uttalande innebär attlagbestämmelserna skall vara så detaljerade att verkstäl-lighelsföreskrifternainte medför något väsentligt nytt. Vidare kan hänvisas till de riktlinjer somåberopats också i remissprotökollet och som angivils böra gälla försanktionsavgifter. Dessa riktlinjer har tagit del av och lämnat utanerinran (prop. 1981/82:142 s. 24 f, JuU 53, rskr 328). Anledningsynes föreligga att i detta lagstiftningsärende särskilt beakta punkterna 2, 4,5 och 6 i dessa riktlinjer. Dessa punkter, som i propositionen har återgivilsi enlighet med den inom upprättade promemorian (Ds Ju1981:3) "Ekonomiska sanktioner vid brott i näringsverksamhet", harföljande lydelse. 2.Avgifter bör enligt promemorian få förekomma endast inom speciella och klartavgränsade rättsområden. I den mån de används på närings-regleringens områdebör de vara knutna till särskilda föreskrifter som näringsutövarna har attiaktta i denna egenskap. 4.Beroende på det aktuella rättsområdets natur bör enligt promemorian särskilt prövasom uppsåt eller oaktsamhet skall förutsättas för avgiftsskyldighet eller omdenna skyldighet kan bygga på strikt ansvar. För att en konstruktion med striktansvar skall vara försvarbar från rättssäkerhetssynpunkt bör förutsättas attdet finns starkt stöd för en presumtion om att överträdelser på området intekan förekomma annat än som en följd av uppsåt eller oaktsamhet. Vidare måsteuppmärksammas att särskilda undantag från det sirikta ansvaret även i dessafall kan vara nödvändiga med hänsyn till förhållandena inom avgiftensanvändningsområde eller till reglernas utformning i övrigt. Sådana undantagbör så långt möjligt vara preciserade, så att det inle föreligger någon tvekanom deras räckvidd. Det sistnämnda gäller även i fråga om bestämmelser somreglerar möjligheten till jämkning av avgiftsbeloppet. Prop.1983/84:192 33 I promemorian konstateras attnågot hinder inte bör föreligga mot att låta avgiftsregler som i första handriktas mot juridiska personer och straffrättsliga bestämmelser riktade motfysiska personer vara tillämpliga vid sidan av varandra. De subjektiva rekvisilenkan därvid vara annorlunda utformade i de olika systemen - strikt ansvar vidavgift och uppsåt eller oaktsamhet vid straffrättsligt ansvar. Om det rör sigom mindre allvarliga överträdelser, kan den vinsteliminering som uppnås genomavgiften framstå som en fullt tillräcklig åtgärd. Det kan i så fall bliaktuellt att låta införandet av ett avgiftssystem innebära att de aktuellagärningarna är straffbara. Åläggande av avgiftsskyldighetkan enligt promemorian i viss utsträckning överlämnas till de administrativamyndigheter som är verksamma på det aktuella området. I vissa fall är detemellertid lämpligt att överlämna denna prövning till de allmänna domstolarna.Det gäller främst när avgiftsskyldigheten görs beroende av huruvidaöverträdelsen skelt av uppsåt eller oaktsamhet och när reglerna är utformade påsådant sätt att det finns utrymme för betydande skönsmässiga bedömningar. 1sådana fall kan sakkunniga administrativa myndigheter ges ställning sominitiativtagare till eller part i domstolsprocessen. Vadbeträffar punkt 2 kan framhållas att av naturliga skäl det remitterade förslagetsaknar anknytning till speciella och klart avgränsade rättsområden. In- ochutförselföreskrifter föreligger på en mängd olika områden och av helt olikaskäl. Av remissprotokollet framgår att sanktionsavgifterna är avsedda i främstarummet för att skydda teko-området. Denna avgränsning bör komma till uttryck ilagen. Ifråga om punkterna 4 och 5 må följande anmärkas. Det remitterade förslagetförutsätter att avgiften skall tas ut av "den för vars räkning in-ellerutförseln sker". Detta sätt att bestämma subjektet för avgiftsskyldighetenär otillfredsställande. Inomtullförfarandet - som är övergripande och måste anses bestämmande också förden huvudsakliga administrationen av sanktionsavgifter - förekommer begreppet"tullskyldig". (Ang. definition, se 5 § tullagen, 1973:670.) -så t. ex. vid varusmuggling utan angivande av vara till tullbehandling ellerutan omhändertagande genom s. k. hemtagning - finns ingen som tekniskt sett kanbetraktas som tullskyldig. Dessa fall torde emellertid sakna betydelse iförevarande sammanhang. Någon utredning i tullförfarandet om vem som skallanses som "den för vars räkning in- eller utförseln sker" torde integöras. Av lagrådsremissen framgår att vid import - som på grund av det tidigareanförda väl får anses vara det enda område som behöver behandlas - detoftast är den tullskyldige som kommer i fråga för avgiftspåföring. En lag om sanktionsavgifibör därför som huvudregel ha bestämmelser att den tullskyldige också skall varasubjekt för avgiftspåföringen. Subjektet "den för vars räkning införseln sker"bör behållas endast som komplement lill huvudregeln. Angåendepunkt 6 må konstateras att anvisning i lagrådsremissen helt saknas omförfarandet. Närmast till hands synes ligga atl låta administra- Prop.1983/84:192 34 tionen ske helt inom ram, men detta är intesäkert den bästa lösningen. Frågor om förfarandet - däri inbegripet regler ombesvär, eventuella extraordinära besvär, preskription för väckande av talan omavgifter m. m. - synes böra ytterligare utredas innan ställning kan tashärtill. Även vad som anförts om förslaget i ett eventuelltomarbetat skick leder till alt de förutsättningar som angivits för införandetav en sanktionsavgifi inte räcker som grund för lagstiftning. Jag finner migsåledes inle kunna godta förslaget ens om det förändras till en lagföreskrift istället för ett bemyndigande. Mitt ställningstagande i den nu behandlade frågan medförall jag avstyrker även förslaget till lag om ändring i kommunalskatlelagen. Genom lagen (1975:85) med bemyndigande alt meddelaföreskrifter om in- eller utförsel av varor har med stöd av 8 kap. 7 Sregeringsformen (RF) till regeringen delegerat normgivningsmaklen såvitt avserföreskrifter om in- eller utförsel av varor. Enligt del bemyndigande 1975 årslag innehåller äger regeringen dock inle meddela föreskrifter om tull eller omannan avgift än sådan som avser kostnad för handläggning av fråga om tillstånd,för omhändertagande av gods eller för kontroll, inspektion eller annan därmedjämförlig åtgärd. Det nu remitterade förslaget innebär en utvidgning avbemyndigandet lill alt omfatta även en särskild avgift vid överträdelser avsådana föreskrifter som regeringen utfärdar med stöd av lagen. Utvidgningenkommer till uttryck i komplellerande bestämmelser som föreslås bli införda i1975 års lag. Dessa beslämmelser innehåller också vissa grundläggande regler omavgiftens utformning. De innebär atl avgiften skall tas ut av den för varsräkning in- eller utförseln sker, att avgiften får uppgå till högst tjugoprocent av varans värde, all avgift inte skall tas ut om överträdelsen ärursäktlig samt all ell beslul om avgift skall kunna överprövas. Enligl ensamtidigt föreslagen ändring i kommunalskatlelagen skall avgiften inte varaavdragsgill vid inkomsllaxe-ringen. Ulmärkande för den typ av avgifter som här är i fråga -vanligen benämnda sanktionsavgifter - är all de eriäggs lill det allmänna ochutgör en form av ekonomisk påföljd för överträdelser av särskilda författningsbestämmelser.Sådana avgifter har vuxit fram vid sidan av lagstiftningens traditionellasanktionsformer - böter, förverkande, vite och skadestånd -och har tillutformning och tillämpning många likheter med dessa. såsom framhålls i remissprotökollet.på samma sätt som straff och förverkande genom sin preventiva effekt motverkaöverträdelser av vissa beslämmelser och hindra orältmäliga vinster. Exempel påavgifter som här avses utgör skattetillägg enligt taxeringslagen (1956:623), överlaslavgiftenligt lagen (1972:435) om överlaslavgift, miljövårdsavgift enligt miljöskyddslagen(1969:387), varselavgift enligt lagen (1974: 13) om vissa an- 1983/84:192 35 ställningsbefrämjande åtgärder, byggnadsavgift ochtilläggsavgift enligt lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vidolovligt byggande m. m., sanktionsavgift enligt utlänningslagen (1980:376) ochövertidsavgift enligt arbetstidslagen (1982:673). De har alla införts genomlagar tillkomna och . Medan tidigare införda sanktionsavgifter reglerats genombestämmelser i lag stiftad av , är meningen att den nu ifrågavarandeavgiften skall införas genom bestämmelser av regeringen efter bemyndigande avriksdagen. Härvid inställer sig den särskilda frågan, om RF tillåter en sådandelegation till regeringen. Förslaget utgår tydligen från att en sådandelegationsrätt följer utan vidare av 8 kap. 7 § första stycket 3 RF, enligtvilken regeringen får efter bemyndigande i lag genom förordning meddelaföreskrifter angående annat än skatt, om föreskrifterna avser, bl.a., in-ellerutförsel av varor. Enbart den omständigheten att föreskrifterna omsanktionsavgift hänför sig till föreskrifter om in- eller utförsel av varorskulle alltså motivera att delegation enligt 8 kap. 7 § första stycket RF ärtillåten. Det förefaller emellertid ytterst tveksamt, om frågan kanbesvaras så enkelt. Med hänsyn till avgiftens särskilda natur sådan den framgårav det anförda synes nämligen också böra uppmärksammas föreskrifterna i andrastycket av 8 kap. 7 § RF, vilka avser rättsverkan av brott. En sak är attmeddela föreskrifter som reglerar själva in- eller utförseln av varor, en annanatt meddela föreskrifter om sanktionsavgift. Till jämförelse kan nämnas att detvid tillkomsten av lag skildes mellan två kategorier av bestämmelser,nämligen dels sådana bestämmelser som föreskrev skyldighet att erlägga enekonomisk prestation till staten i form av tull, annan skatt eller avgift, delssådana som förbjöd in- eller utförsel i visst hänseende. Genom lagen avsågsatt reglera behovet av delegation från till regeringen när det gälldeföreskrifter av den senare kategorin (prop. 1975:8 s. 91). Men innanfrågan behandlas närmare med hänsyn till 8 kap. 7 § RF är anledning attuppmärksamma även en annan regel i 8 kap. RF, nämligen 9 § andra stycket.Enligt detta lagrum kan regeringen - eller kommun -efter riksdagensbemyndigande meddela sådana föreskrifter om avgifter som på grund av 3 § isamma kap. annars skall meddelas av . Lagrummet avser alla avgiftertill staten som inte är att hänföra till skatter eller utgör tull på införselav vara och som inte enligt 13 § direkt faller in under regeringens normgivningskompetens.I förarbetena till RF karakteriseras föreskrifterna om hithörande avgiftersålunda, atl de avser åligganden för enskilda eller ingrepp i deras ekonomiskaförhållanden. Och vidare anförs att "i den mån enskilda skall förpliktasatt eriägga en avgift för vilken någon direkt motprestation från det allmännainte utgår - jag förutsätter härvid att pålagan inte i själva verket utgör enskatt - har man otvivelaktigt alt göra med ett åliggande som i princp bör krävariksdagsbe- 1983/84:192 36 slut"(prop. 1973:90 s. 218). Betydelse skall enligt förarbetena också fästas vid omden enskilde befinner sig i en sådan situation alt han rättsligt eller faktisktkan anses tvingad att erlägga avgiften. När åter avgiften inom ett visstverksamhetsområde eriäggs frivilligt söm ersättning för vara eller prestationoch avser att bidra till eller helt täcka statens kostnader inom ifrågavarandeverksamhetsområde bör avgiflssättningen falla inom regeringens kompetensområde(prop. 1973:90 s. 218). Sanktionsavgifterna ärotvivelaktigt av tvångskaraktär och faller in under normgivningskompetens,det primära lagområdel. Beteckningen avgifter kan också tyckas leda lill atlde omfattas av sådan delegation till regeringen som avses i 8 kap. 9 § andrastycket RF. Men även här gör sig den särskilda naturen hos avgifterna gällandepå elt sätt som gör det tveksamt var de hör hemma. Sanktionsavgifternaberördes inte särskilt under förarbetena till RF, tydligen beroende på att dedå ännu inle fått någon användning alt tala om. En uppfattning, enligt vilka deär all hänföra till avgifter som avses i nyssnämnda lagrum, har kommit tilluttryck i den juridiska litteraluren, se , Normgivningsmaklen enligt1974 års regeringsform, 1983, s. 68 och 92. Men även annan mening haruttryckts, se Holmberg-Sljernquist, Grundlagarna, 1980, s. 259. Där sägs attdet saknar stöd i förarbetena lill RF att beteckna "vissa bötesliknandepålagor" som avgifter. Under det grundlagsarbetesom fortsatt efter RF:s ikraftträdande har sanklionsavgifterna kommil in ibilden. Vid tillkomsten av ändringar i RF - genom vilka skyddet förde medborgeriiga fri- och rättigheterna utvidgades och förstärktes - berördessålunda sanktionsavgifterna i samband med fråga om utvidgning av förbudet i RFmot retroaktiv strafflagstiftning till att gälla även på andra rättsområden.Departementschefen anslöt sig till vad fri- och rättighetsutredninganfört därom, att den redan gällande regeln om förbud mot retroaktivstrafflagstiftning - åtminstone genom analogisk lagtillämpning - träffadeockså straffiiknande administrativa påföljder såsom skattetillägg, restavgiftoch förseningsavgift enligt olika skatteförfattningar, överlaslavgift etc. Ättge relroakliv verkan åt regler om sådana adminislrativa sanktioner som hade irälli stället för straffrättsliga påföljder - fortsatte han - måste ses som ettklart kringgående av det diskuterade förbudet. Och motsvarande resonemangkunde enligt departementschefen föras i fråga om administrativa sanktioner av uppenbartrepressiv, straffiiknande karaktär som infördes på tidigare oregleradeområden. Någon uttrycklig bestämmelse om regelns tillämpning på sådana avgifterinfördes inte, emedan det ansågs inte vara möjligt atl inom ramen för engrundlagsregel dra en klar gräns mot åtgärder som borde hållas utanför detskyddade området (prop. 1975/76: 209 s. 63 och 125). Genomändring i RF utvidgades förbudet mot retroaktiv lagstiftning till atlomfatta även skatt eller statlig avgift. Lagändringen grundades på ett av denår tillsatta rällighetsskyddsulredningen avgivet betan- 1983/84:192 37 kände (SOU 1978: 34) "Förstärkt skydd för fri-och rältigheler",fogal som bilaga till prop. 1978/79: 195. Departementschefen hänvisade ilagstiftningsärendet lill vad utredningen anfört beträffande frågan, närskattskyldigheten skulle anses inträda vid olika skalteformer. Utredningenberörde i sin utförliga behandling av olika skatter och avgifter inte alls sanklionsavgifterna.Inte heller i övrigt nämndes dessa särskilt. Det vill härigenom synas som omsanktionsavgifterna inle ansågs omfallade av lagstiftningsfrågan i 1979 årsärende ulan betraktades såsom avklarade genom vad som förekom i 1976 årslagstiftningsärende. Del borde annars, tycks del, ha funnits anledning atlberöra dem särskilt, eftersom det införda förbudet i andra stycket av 2kap. 10 § RF mot retroaktiv lagstiftning rörande skatt och statlig avgiftinnebar en något annorlunda reglering än den som redan fanns i första stycketoch som enligt del tidigare lagstiftningsärendet ansågs tillämplig på sanklionsavgifterna.Del förefaller föga troligt alt del nya andra slyckei ansågs omfalla dessaavgifter och därmed medföra en ändring beträffande dem, utan att någonting blevsagt därom. Ettsynsätt enligl vilket sanklionsavgifterna sålunda faller in under förstastycket i 2 kap. 10 § RF men inte det nya andra stycket talar emol all hänföra sanklionsavgifternalill sådana avgifter som avses i 8 kap. 9 § andra stycket RF. lagrumavser visserligen enligl sin lydelse alla avgifter som på grund av 3 § hör tillriksdagens beslutsområde och kan därmed synas omfatta även sanklionsavgifterna.Liksom när det gäller gränsdragningen mellan skatt och avgift torde emellertidfå iakttas, atl den beteckning som i del särskilda fallet åsätts enpenningpålaga - i förevarande fall avgift - inte är avgörande för dess slatsräiisligakaraktär (se prop. 1973:90 s. 219 f). Enligl del anförda talar övervägande skäl för alt fråganom delegation helratfande sanktionsavgifter inte skall lösas med tillämpning av8 kap. 9 § andra stycket RF. Vad åter närmare angår 8 kap. 7 S RF innehåller denna isill andra stycke en första mening av innehåll, atl bemyndigande som avses iförsta stycket ej medför rätt atl meddela föreskrifter om annan rättsverkan avbrott än böter, och en andra mening av innehåll, alt själv kan i lag,som innehåller bemyndigande med slöd av första slyckei, föreskriva även annan räilsverkanän böter för överträdelse av föreskrift som regeringen meddelar med slöd avbemyndigandet. Den fråga som här inställer sig är. om sanktionsavgifi skallbetraktas som "annan rättsverkan av brott än böter" i lagrummetsmening. Härvid märks att det för överträdelser av in- och utförselföreskriflerredan finns beslämmelser om straff och förverkande i lagen (1960:418) omstraff för varusmuggling saml straffbestämmelser i bl.a. lullagen (1973:670)och tullstadgan (1973:671) - i vissa fall kan bli tillämplig - ochalt del inle torde vara fråga om att upphäva dessa bestämmelser på härifrågavarande område. Det kan däiför finnas skäl att uppfatta densanktionsavgift som är i fråga som annan 1983/84:192 38 rättsverkanav brott än böter. Det är emellertid ovisst om innebörden av nyssnämndabestämmelser i 8 kap. 7 § andra stycket RF är sådan att den leder till dennauppfattning. Med den förra av de båda bestämmelserna avses enligt förarbetenaatt utsäga, att regeringen inte skall kunna meddela föreskrifter om"svårare påföljd" för brott än böter eller om förverkande eller annansärskild rättsverkan av brott (prop. 1973:90 s. 314). Den avgrundlagberedningen föreslagna regeln innehöll också just uttrycket "svårarepåföljd för brott än böter" och departementschefen sade sig föreslå endastvissa tekniskt betingade avvikelser från dess förslag. Som exempel påtillämpningen av den senare bestämmelsen i 8 kap. 7 § andra stycket RF anförs,att det blir möjligt att i lag föreskriva frihetsstraff som påföljd för brottmot en av regeringen föreskriven tystnadsplikt (a. prop. s. 315). Det villsålunda synas som om gränsen mellan de båda bestämmelserna skall hänföras tillpåföljdens svårighetsgrad eller arten hos den särskilda rättsverkan som är ifråga. Från denna synpunkt framstår sanktionsavgiften närmast som en påföljd,vilken inte är svårare än böter. Det kan nämnas att samma departementschef somanmälde förslaget till RF sedermera i anslutning till prop. 1975:8 - varigenomförslag till bl. a. nu förevarande lag förelades - anförde,att regeringen borde kunna förena föreskrifter som avses i 8 kap. 7 § RF medannan sanktion än böter som inle kom i konflikt med dåvarande tredje stycket -nu andra stycket - i 8 kap. 7 § RF, t.ex. vitespåföljd (prop. s. 45). Med ettbetraktelsesätt enligt vilket sanktionsavgiften sålunda ses snarare som enpåföljd, vilken inte är svårare än böter, än som "annan rättsverkan avbrott än böter" blir det möjligt enligt paragrafen att till regeringendelegera kompetensen att utfärda föreskrifter om sanktionsavgift. Atl dennamöjlighet föreligger enligt paragrafen har också kommil lill uttryck ilitteraturen, se , Normgivningsmaklen enligt regeringsform,1983, s. 99. Pågrund av del anförda finner jag hinder inte föreligga mot att genomen tilläggsbestämmelse lag bemyndigar regeringen att besluta omsanktionsavgift vid överträdelser av föreskrifter om in- eller utförsel avvaror. Eftersombestämmelserna om sanktionsavgiften skall utformas av regeringen i förordning,undandrar de sig en närmare granskning från lagrådets sida. Endast lill sinahuvuddrag kan regleringen bli föremål för en bedömning. Vissa grundlägganderegler har, som nämnts inledningsvis, angivits i det bemyndigande som detremitterade förslaget innehåller. De är emellertid knapphändiga och del kansältas i fråga, om de är tillräckliga. De anger t. ex. inte närmare vilkaföreskrifter som kan föranleda sanktionsavgift vid överträdelse. Underförarbetena lill RF diskuterades hur detaljerat ett bemyndigande borde vara.Departementschefen tog därvid avstånd från sådana bemyndiganden som var såallmänt hållna att de inte mycket skilde sig från grundlagstextensbeskrivningar av de ämnen beträffande vilka delegation skulle vara möjlig.Enligt departementschefens mening skulle så Prop.1983/84:192 39 allmänthållna bemyndiganden stå i uppenbar strid med de intentioner som låg bakomgrundlagens regler. Hur detaljerade bemyndigandena skulle vara borde få avgörasav från fall till fall. I fråga om mindre ingripande föreskrifterborde man enligl departementschefen kunna ge tämligen vidsträckta bemyndiganden.När det åter gällde föreskrifter, t.ex. på näringsrätlens område, där meraväsentliga medborgarintressen kunde komma all beröras av regleringen, borderiksdagen mera preciserat ange de ramar inom vilka regeringen skulle få rörasig (prop. 1973:90 s. 209). Medhänsyn till sanklionsavgifternas natur och syfte slår bäst i överensstämmelsemed nämnda motivutlalanden att ramarna för en avgiftsreglering blir någorlundapreciserade av . För bedömningen av det föreslagna bemyndigandet idetta hänseende är av betydelse att i tidigare lagstiftningsärendeantagit närmare utförda riktlinjer för en avgiftsreglering. Del skedde år 1982i anledning av regeringens proposilion 1981/ 82: 142 om ändring i broiisbalken(ekonomiska sanktioner vid broll i näringsverksamhet). I anslutning till dåanlagen ändring i brollshalkens beslämmelser om förverkande aniogs vissaprinciper för användningen av sanklionsavgifier såsom ekonomiska sanktioner vidöverirädelser av bestämmelser bl. a. på det näringsrätisliga området.Riksdagen förklarade sig lämna ulan erinran vad departementschefen anförde i ämnelpå grundval av en inom jusliliedepariemenlel upprättad promemoria (Ds Ju1981:3) "Ekonomiska sanktioner vid brott i näringsverksamhet" (se JuU1981/ 82: 53 och rskr 328). De antagna principerna avsåg främst frågorna när sanktionsavgifterborde användas och hur de borde vara konstruerade för atl uppfylla rimliga kravpå effekiiviiet och räilssäkerhet. En sammanfattning av principerna återfinnsi både propositionen (s. 24-25) och utskotls-hetänkandet (s. 6-7). Blandriktlinjerna för användningsområdet kan nämnas atl avgifterna bör förekomma endasiinom speciella och klart avgränsade rätisområden och all de. i den mån deanvänds på näringsregleringens område, bör vara knuina lill särskildaföreskrifter som näringsutövarna har all iaktia i denna egenskap. Närdet gäller konstruktionen innebär riktlinjerna i huvudsak följande. Avgifternabör vara utformade så all det blir möjligt att förutse och fasl-siälla hur sloravgiften skall bli i del särskilda fallet. De bör därför vara knutna till någotmälbari momenl i den ifrågavarande överirädelsen vanligen så all den schablonnmässigtfastställda avgiften kan beräknas genomsnittligt motsvara den uppkomna vinslenvid varje särskild överträdelse. Särskilt bör prövas om uppsåt eller oaktsamhetskall förutsättas för avgiftsskyldighel eller om denna skyldighet kan bygga påstrikt ansvar. För att en konstruktion med strikt ansvar skall vara försvarbarfrån räilssäker-heissynpunki bör förutsättas atl det finns starkt slöd för en presumtionom all överträdelser på området inle kan förekomma annat än som en följd av 1983/84:192 40 uppsåt eller oaktsamhet. Vidare måste uppmärksammas attsärskilda undantag från det strikta ansvaret även i dessa fall kan varanödvändiga. Sådana undantag bör så långt möjligt vara preciserade, så att detinte föreligger någon tvekan om deras räckvidd. Det sistnämnda gäller ävenbestämmelser om jämkning av avgiftsbeloppet. Hinder bör inte föreligga mot attlåta avgiftsregler, som i första hand riktas mot juridiska personer, ochstraffrättsliga bestämmelser riktade mot fysiska personer vara tillämpliga vidsidan av varandra. De subjektiva rekvisilen kan därvid vara annorlundautformade i de olika systemen.