prop · G703165 · 1983-12-31 00:00:00 — avgift enligt lagen (1972:435) om överlastavgift; avgiftenligt lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m. m.; avgift enligt 99 a § utlänningslagen (1980: 376); avgift enligt 26 § arbetstidslagen (1982:673); straffavgift enligt 8 kap. 7 § tredje stycketrättegångsbalken; belopp, för vilket arbetsgivare är betalningsskyldigenligt 75 § uppbördslagen (1953:272) eller för vilket betalningsskyldighetföreligger på grund av underlåtenhet att göra avdrag enligt lagen (1982: 1006)om avdrags- och uppgiftsskyldighet beträffande vissa uppdragsersättningar; avgift enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift; överförbrukningsavgift enligt ransoneringslagen(1978:268); och därtill hänförliga utgifter, såsom vad skattskyldig utgettsom gåva eller som periodiskt understöd eller därmed jämförlig periodisk utbetalningtill person i sitt hushåll; kostnader i samband med plockning av vilt växande bär ochsvampar till den del kostnaderna inte överstiger de intäkter som är skattefrienligt 19 §; värdet av arbete, som i den skattskyldigesförvärvsverksamhet utförts av den skattskyldige själv eller andre maken ellerav den skattskyldiges barn som ej fyllt ; fyllt ; ränta på den skattskyldiges eget kapital som har nedlagtsi hans förvärvsverksamhet; svenska allmänna skatter; kapitalavbetalning på skuld; avgift enligt 8 kap. studiestödslagen (1973:349); avgift enligt lagen (1972:435) om överlastavgift; avgiftenligt lagen (1976:666) om påföljder och ingripanden vid olovligt byggande m. m.; avgift enligt 99 a § utlänningslagen (1980: 376); avgift enligt 26 § arbetstidslagen (1982:673); allmänt skadestånd som utgått med stöd av arbetsrättsliglagstiftning; straffavgift enligt 8 kap. 7 § tredje stycketrättegångsbalken; belopp, för vilket arbetsgivare är betalningsskyldigenligt 75 § uppbördslagen (1953: 272) eller för vilket betalningsskyldighetföreligger på grund av underlåtenhet att göra avdrag enligt lagen (1982: 1006)om avdrags- och uppgiftsskyldighet beträffande vissa uppdragsersättningar; avgift enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift; överförbrukningsavgift enligt ransoneringslagen(1978:268); vattenföroreningsavgift enligt lagen (1980:424) omåtgärder mot vattenförorening från fartyg; ränta på lånat kapital till den del räntan täcks av sådantstatligt bidrag som avses i punkt 7 av anvisningarna till 24 §; kapitalförlust m. m. i vidare mån än som får ske enligt 36§. (Se vidare anvisningarna) vattenföroreningsavgift enligt lagen (1980:424) omåtgärder mot vattenförorening från fartyg; ränta på lånat kapital till den del räntan täcks av sådantstatligt bidrag som avses i punkt 7 av anvisningarna till 24 §; kapitalföriust m.m. i vidare mån än som får ske enligt 36 §. (Se vidare anvisningarna) Denna lag träder i kraft 0000-00-00 och tillämpas påskadestånd som utges efter ikraftträdandet. 4 1983/84. 1983/84:165 50 Efterremiss, avseende betänkandets lagförslag om förbud mot innehållande avintjänad lön såsom stridsåtgärd samt den s. k. tvåhundrakronorsregeln, haryttranden avgetts av (), universitets- ochhögskoleämbetet, arbetsdomstolen (AD), , ,arbetslivscentrum. (), . (), företagoch organisationer (SFO), SHIO-Familjeföretagen, i (LO), (), Centralorganisationen /SR,(), arbetares centralorganisation (SAC)och . Yttrandenhar överiämnats av universitets- och högskoleämbetet från iStockholm, de juridiska fakultetsnämnderna vid universiteten i ,och samt samhällsvetenskapliga fakultetsnämnden och institutionenför handelsrätt vid . Arbetslivscentrum har till sittyttrande fogat ett utlåtande av professor . Förslagetatt återinföra en begränsning av den enskilde arbetstagarens skadeståndsansvarvid olovliga stridsåtgärder tillstyrks av LO, TCO, SALF och SAC. Detär LO: s bestämda uppfattning att ingångna kollekfivavlal skall hållas ochrespekteras. Det är en grundläggande princip i det svenska förhandlingssystemet.OtUlåtna avsteg från ingångna kollektivavtal betyder att överträdelser mot lagoch avtal föreligger. Skadeståndspåföljden för enskilda arbetstagare har främsttill uppgift att markera och stryka under en OtiUåten handlingsrättsstridighet. LO instämmer i utredningens uppfattning att lösningar påotillåtna arbetskonflikter i första hand och i det längsta skall lösas medandra medel än skadeståndspåföljder. Det är tillräckligt för att markeraskadeståndspåföljdens funktion att stryka under en handlings rättsstridighetatt begränsa det personliga skadeståndsansvaret till tvåhundra kronor vidotillåtna arbetskonflikter. KFOanser att den enskUde arbetstagaren bör befrias från skadeståndsskyldighet vidolovliga stridsåtgärder och anför följande. 1983/84:165 51 Vid en av arbetstagare olovligen vidtagen stridsåtgärd ärarbetsgivarens primära ambitioner givetvis inriktade på att få stridsåtgärdenatt upphöra möjligt. Om arbetsgivaren gemensamt medarbetstagarorganisationen inte lyckas härmed är det väsentligt förarbetsgivaren att snabbt erhålla domstolsutslag angående stridsåtgärdernasrättsstridighet. Ett snabbt domstolsutslag med förordnande om stridsåtgärdensupphörande utgör enligt KFO: s mening - mot bakgrund av den allmänna uppfattningenangående skadeståndets ändamål en tillräcklig reaktion för att uppnå det avlagstiftaren angivna ändamålet. Vad nu sagts sammanhänger även med demöjligheter som enligt lagen om anställningsskydd kan föreligga förarbetsgivaren att efter domstolsutslag skilja i konflikten deltagandearbetstagare från anställningen, sedan alla rimliga möjligheter att bi-läggakonflikten tagits till vara. Om arbetstagares skadeståndsskyldighet i nu aktuellthänseende bortfaller har arbetsgivaren att vid domstol yrka fastställelse attstridsåtgärden är olovlig samt att domstolen förordnar om dess upphörande.Sådant yrkande torde normalt medges av svarandesidan, varför målet snabbt kanföretagas till avgörande utan föregående huvudförhandling. Den i sammanhangetnu vanliga omgången med prövning av yrkande om interimistiskt förordnande undvikesdärmed. Vidare torde många av de praktiska problem som normalt uppkommer i målmed ett stort antal svaranden bortfalla. Med hänvisning fill vad ovan anförts förordar KFO attenskild arbetstagare befrias från skadeståndsskyldighet vid olovligstridsåtgärd. Även förordar ett helt slopande avden enskildes skadeståndsansvar. I andra hand tillstyrker förbundet förslaget. Förslagetavstyrks däremot av SAV, de juridiska fakultetsnämnderna vid universiteten iStockholm, och . AD, SAF, SFO, SHIO-Familjeföretagen och /SR. ÅvenSvea hovrätt och år kritiska. Gemensamt för dessaremissinstanser är att de anser att ett återinförande av tvåhundrakronorsregelnskulle begränsa eller omöjliggöra domstolens möjligheter till nyanseradebedömningar och äventyra respekten för ingångna avtal. AD anför följande. Åven i denna fråga har arbetsdomstolen tidigare gettuttryck för sin principiella uppfattning. Senast detta skedde var i dettidigare nämnda yttrandet till arbetsmarknadsutskott. I yttrandet,som även avsåg motion 1980/81: 1819, betonade domstolen att skadeståndetsuppgift vid olovliga konflikter är att stryka under principen att avtal skallhållas. Arbetsdomstolen summerade i yttrandet sin inställning på följande sätt. "Sammanfattningsvis konstaterar domstolen att detnuvarande rättsläget när det gäller påföljd för olovlig stridsåtgärd ärlämpligt. Om en beloppsgräns införs kan detta, om skadeståndet kommer attframstå som obetydligt, leda fill att respekten för ingångna avtal minskar.Arbetsdomstolen avstyrker därför ändring på denna punkt." Arbetsdomstolenhåller fast vid denna uppfattning och vill bara tillägga att ett återinförandeav den s.k. tvåhundrakronorsregeln sannolikt skulle avskära domstolen frånmöjligheten att nyansera skadeståndsbedömningen vid olovliga konflikter. Prop.1983/84:165 52 Majoritetsförslaget innebär att skadeståndspåföljden ävenför det mest allvarliga och skadebringande brott mot fredsplikten skulle bli högst200 kronor, dvs. den gräns som fastställdes . För alla andrafall nog så allvarliga - skulle påföljden bli i motsvarande månlägre. Det är inte bara så att en ansvarsbegränsning av denna art- jämförbar med påföljden av en enkel parkeringsförseelse -skulle stå i fullkomlig särklass i förhållande till andra ansvarsregler i vårtsamhälle. De praktiska konsekvenserna av ett genomförande av förslaget skullevara olyckliga inte endast för arbetsgivarna utan även för de fackliga organisationernasjälva. Mycket behöver inte ordas om de synnerligen allvarliga följder som ettgenomförande av förslaget i sista hand skulle få. /SR anför: /SR anser att ett återinförande av tvåhundrakronorsregelnskulle allvarligt försämra möjligheten för arbetsdomstolen att göra nyanseradebedömningar av skadeståndsbeloppens storlek vid olika fall av olovligastridsåtgärder. Dessutom skulle ett enligt /SR: s mening befogathänsynstagande till penningvärdeförsämringen helt förhindras. Vid riksdagsbehandlingen uttalade inrikesutskottet bl.a.att ett borttagande av den stela tvåhundrakronorsregeln inte innebär någotförord för en generell höjning av skadeståndsbeloppen. Utskottet förutsattetvärtom att skadestånd vid olovliga konflikter även skulle hållaspå en måttlig nivå. Arbetsdomstolen har i sin praxis tagit fasta på dessauttalanden som domstolen försökt beakta den fortgående penningvärdeförsämringen(AD 1982 nr 129). Enligt /SR: s uppfattning talar argument av betydandetyngd för den gällande ordningen, som den kommit till uttryck iarbetsdomstolens praxis. /SR avstyrker därför nya arbetsrättskommitténsförslag till återinförande av tvåhundrakronorsregeln. Åven andra remissinstanser pekar på betydelsen av enfortgående penningvärdeförsämring. vid Siockholmsuniversitet anser att om ett maximerat skadestånd införs, detta bör indexregleras,lämpligen genom en anknytning till en viss andel av basbeloppet, t. ex. på sättsom har gjorts vid regleringen av övertidsavgiften i 26 § arbetstidslagen. vid universilel anser att ett återinförande av tvåhundrakronorsregelnskulle få effekten att intresset i högre grad skulle riktas mot de fackligaorganisationernas agerande vid olovliga konflikter. I och med att den rättsligasanktionen mot den enskilde inte blir effektiv, måste enligt nämnden kravenställas högre på den fackliga organisationens agerande. En sådan utveckling skullekunna äventyra goda relationer mellan arbetsgivare och fack och i värsta fallleda till att motsättningarna skärps på arbetsplatserna. Juridiska fakultelsnämndenI och vid pekar på Prop.1983/84:165 53 problem med att avgränsa regelns tillämpningsområde: skallden t.ex. även gälla om det i ett kollektivavtal sägs att arbetstagaren har ettsärskilt ansvar för viss dyrbar egendom. vid universitetifrågasätter om man inte borde ompröva påföljdssystemet och anför följande. Eftersom den enskilde arbetstagarens skadeståndsskyldigheti samband med olovliga konflikter fått en sådan symbolisk betydelse kan manfråga sig om inte hela påföljdssystemet borde omprövas. Ett förslag som dåborde vara väl värt att överväga är det som framfördes av professor (Förhandlingarna vid s.180, 191 f.). Sigemans förslag går ut på att skadeståndspåföljden bordeersättas med en bot-system där boten inte skulle tillfalla arbetsgivaren utangå till något allmännyttigt ändamål. Det finns flera argument för ett sådantsystem. Ett argument är att det skulle vara lättare för arbetstagarna attacceptera en påföljd som inte kom arbetsgivaren tillgodo, - arbetstagarnauppfattar ofta den olovliga strejken som en maktkamp mellan parterna och serdet därför som stötande att ena parten skall erhålla skadestånd. Ett annatargument för Sigemans lösning är att eftersom skadeståndet vid olovligakonflikter allt mer kommit att framstå som en påföljd för trots mot domstoleller för illojal facklig verksamhet så är det mer i linje med reglernasändamål att skadeståndet inte kommer någon enskild till del. Förbud mot innehållande av intjänad lön såsom stridsåtgärd Förslaget att i 41 § MBL föra in ett förbud förarbetsgivare att såsom stridsåtgärd vid en arbetskonflikt innehålla lön ellerannan ersättning som har tjänats in av arbetstagare som berörs av konfliktenhar tillstyrkts av 5A V, juridiska fakultetsnämnden vid , , , /SR, SALF, SAC och Svenska hamnarbetarförbundet.Av dessa har LO mera utförligt motiverat sitt ställningstagande och anför bl.a. följande. LO vill betona betydelsen av en lagreglering. Även om denrådande situationen präglas av att flertalet större arbetsgivarorganisationernumera har förklarat, att det inte är aktuellt att begagna den vittgåendefrihet att vidta stridsåtgärder, som gällande rätt ger tillfälle till, är detnuvarande läget behäftat med brister och svagheter.Arbetsgivarorganisationernas deklarationer och rekommendationer är ensidiga. Deingår sålunda inte som ett förpliktande led i kollektivavtal. Det rättsligautrymmet kvarstår obeskuret. I och med att förklaringarna inte är en del avingångna kollektivavtal utan ensidiga deklarationer omfattas inte dessa avarbetsgivare som har valt att stå utanför varje arbetsgivarsammanslutning.Dessutom tillkommer att inte samtliga på svensk arbetsmarknad verkande arbetsgivarorganisationeravgivit deklarationer om att begränsa utnyttjandet av i och för sig tillåtnastridsåtgärder. Lagreglering är sammanfattningsvis enligt LO den enda metodsom medför garantier för att en likformig praxis utbildar sig över helaarbetsmarknaden. 5 1983/84. 1983/84:165 54 LO anser att arbetsgivaren inte skall anses vara befriadfrån betalningsskyldighet för under arbetskonflikt intjänad lön till arbetstagargruppersom inte berörs av på samma arbetsplats utbruten konflikt genom att arbetsgivarensjälv försätter sig i betalningsoförmåga i förhållande till de utanförkonflikten stående arbetstagarkategorierna genom att som ett led i ett större stridsåtgärdspaketvidta stridsåtgärder, vilka primärt riktar sig mot andra indragna arbetstagargrupper.Varför skall av arbetsgivaren anställda, som står utanför en på den egnaarbetsplatsen utbruten konflikt och som fullgör sin arbelsskyldighet, bäraverkningarna av arbetsgivarens egna stridsåtgärder, vars utsträckning han självi princip disponerar över? SAV och påpekar i sina tillstyrkanden attförslaget överensstämmer med av dem tillämpad praxis. Förslaget avstyrks av de juridiska fakultetsnämnderna viduniversiteten i och , AD, SAF, KFO och SHIO- Familjeföretagen. AD anför bl. a. följande. Sedan gammalt har på stridsrättens område gällt att arbetsmarknadensparter har en ömsesidig frihet att på eget ansvar vidta ekonomiska stridsåtgärdernär fredsplikt inte råder på grund av kollektivavtal. Denna ordning har visatsig ändamålsenlig och har otvivelaktigt tjänat arbetsfredens intresse. Enligten allmänt omfattad uppfattning har det ansetts att ingrepp genom lagstiftningi det rådande systemet bör genomföras endast om mycket påtagliga skäl talar fören sådan åtgärd. Enligt domstolens mening har det inte kunnat påvisas atttillräckliga skäl nu föreligger för ett ingripande lagstiftningsvägen. Tillstöd för denna uppfattning kan särskilt åberopas uttalandet i betänkandet attdet i huvudsak råder enighet mellan arbetsmarknadens parter om att innehållandeav arbetslön som har förfallit till betalning inte bör utnyttjas som vapen i arbetsstriden.Arbetsdomstolen anser alltså att det inte är motiverat med lagstiftning ifrågan. SAF anför som skäl för avstyrkande följande. Kommittémajoritetens förslag om förbud för arbetsgivarenatt innehålla intjänt lön i samband med konflikt grundas inte på någotföreliggande praktiskt behov. Vad samtliga arbetsgivarrepresentanter ikommittén redovisat beträffande arbetsgivarorganens inställning i frågan visarövertygande detta. Mot bakgrund därav framstår det som tämligen enastående omstatsmakterna likväl skulle ta detta förmenta problem till intäkt för att förförsta gången i vårt land lagstifta med förbud mot den fria konflikträt-ten. Deframtida konsekvenserna av en sådan åtgärd torde lätt kunna bli sådana att destrider inte endast mot ena sidans intresse utan även mot parternas gemensammaintressen. Vissafrågor beträffande löneutbetalning vilka står i indirekt samband med konflikt -t.ex. då tjänstemännen är involverade i konflikt - är sådana att de ändå intekan lösas genom lagstiftning. De kan däremot erhålla vederbörligt beaktandegenom avtal. Ett lämpligt tillfälle att behandla sådana aspekter är vid denrevision av huvudavtalen som förbereds för såväl arbetar- somtjänstemannaområdena. Traditionen att lösa speciella begränsningar av den eljestfria konflikträt-ten genom avtal går tillbaka till huvudavtalet 1938 mellan SAFoch LO. Prop.1983/84:165 55 Grundsynen bakom avtalet var att lagreglering av fredspliktskulle begränsas till vad som följer av kollektivavtal och attarbetsmarknadens parter skulle ta sitt ansvar för vad som i övrigt krävdes avtilläggsreglering. Det är av utomordentlig vikt att statsmakterna inte på ettonödigt och obetänksamt sätt medverkar till att rubba denna grundsyn. a. följande. Sammanfattningsvis kan sägas att det finns andra problem isamband med stridsåtgärder som det från principiell synpunkt vore viktigare förlagstiftaren att ge sig i kast med. Detta gäller t. ex. både de samhällsekonomiskaverkningarna av mycket stora konflikter och på ett mera individuellt plan dehögst diskutabla stridsåtgäder som har drabbat ensamföretagare och företag utanmedlemmar i den angripande organisationen. Liknande synpunkter förs fram av KFO och SHIO-Familjeföretagen. Liksom bl.a.SAF tar SHIO-Familjeföretagen fasta på att större delen av arbetsmarknaden ärtäckt av utfästelser från arbetsgivarorganisationer som går ut på att innehållandeav intjänad lön inte kommer att användas som stridsåtgärd. a. följande. De oorganiserade arbetsgivarna följer i helt övervägandeantal fall organisationernas avtalsuppgörelser. Detta innebär att de varkenförhandlar eller själva vidtar konfliktåtgärder. Slutsatsen blir att denna typav stridsåtgärd knappast kan utgöra något praktiskt problem påarbetsmarknaden. Till grund för sitt avstyrkande av en lagändring läggerjuridiska fakultetsnämnden vid att rättsläget är oklartoch att det framstår som fullt tänkbart att arbetsdomstolen skulle inta enannan ståndpunkt, om frågan på nytt underställdes domstolen. Liknandesynpunkter förs fram av juridiska fakultetsnämnden vid . Dessabåda fakultetsnämnder drar även upp frågeställningen i vilken omfattning detenskilda anställningsavtalets förpliktelser kan åberopas i samband medkonflikt. Flera avremissinstanserna tar upp lagförslaget från mera rättstekniska synpunkter. SAVanser att förbudet inte bör gälla vid olovliga stridsåtgärder, t.ex. vid enolovlig strejk. TCO anser att det i förarbetena bör klargöras att även tilläggsersättningarsom utgår t.ex. till skådespelare i samband med nyttjande ochutlandsöverföringar av TV-program och filmer innefattas av uttrycket "löneller annan ersättning". Juridiska Jåkul-tetsnätnnden i ifrågasätterom inte den nya lagtexten kunde göras mindre otymplig genom att begränsas tillden första meningen. Åven institutionen för handelsrätt vid Lunds universitetanser att lagtexten kunde förenklas, men föreslår en lösning från en heltannan utgångspunkt. Flera av de juridiskt-vetenskapliga remissinstanserna anseratt den föreslagna regeln systematiskt inte hör hemma bland MBL: s fredspliktsregler. 1983/84:165 56 Vissa remissinstanser har även yttrat sig över andra delarav nya arbetsrättskommitténs betänkande än de som har remitterats. Dessayttranden behandlas inte i detta sammanhang. Över promemorian Skattereglernas tillämpning på vissaarbetsrättsliga skadestånd har, efter remiss, yttranden avgetts av SAV, (), AD, , kammarrätten i , arbetslivscentrum, , , , , SHIO-Familjeföretagen,LO, TCO och Centralorganisationen /SR. Remissutfallet är splittrat när det gäller förslaget attslopa avdragsrätten förde arbetsrättsliga skadestånden. SAV, AD, kamniarrätieni , majoritetsmeningen inom . LO, TCO ochSACO/SR fillstyrker eller lämnar förslaget utan erinran. Sedan LO i sitt remissyttrande erinrat om vad som uttalasi MBL: s förarbeten (prop. 1975/76, bilaga 1, s. 302) om vikten av effektivasanktioner för att inskärpa det ansvar som följer av lagstiftningen, anförsföljande. Mot denna bakgrund är det synneriigen otillfredsställandeatt det allmänna skadeståndets huvudsakliga syfte att upprätthålla respektenför lag och avtal väsentligt urholkas genom ett skatterättsligt synsätt, sominnebär att allmänt skadestånd betraktas som en normal omkostnad i arbetsgivarensrörelse med vilken följer avdragsrätt. Enligt LO: s uppfattning bör allmännaskadestånd ej medföra avdragsrätt med hänsyn till deras preventiva syfte ochkaraktär av att utgöra sanktion för överträdelse av lag eller avtal. Brott motlag eller avtal kan rimligen inte anses vara ett normalt led i arbetsgivarensverksamhet. Därför ska inte heller påföljd, som syftar till att avhålla partfrån att göra avsteg från lag eller avtal, medföra avdragsrätt. Det allmännaskadeståndet har således inte till uppgift att täcka ekonomisk förlust. Med detekonomiska skadeståndet förhåller det sig annorlunda, eftersom detta endastfullgör en reparativ funktion. LO vill understryka vad som sägs i promemorian om deegendomliga effekter, som betraktelsesättet med allmänt skadestånd som enavdragsgill driftskostnad innebär. Beroende på associationsform ochtillgängligt avdragsutrymme är konsekvenserna högst olika mellan olika arbetsgivarka-tegorieroch mellan enskilda arbetsgivare sinsemellan inom en och sammaassociationsform. LO vill därför instämma med beredningsgruppens förslag attgenom en ändring i 20 § kommunalskattelagen ändra på det allmännaskadeståndets karaktär av att utgöra avdragsgill driftskostnad i arbetsgivarensrörelse. LO utgår härvid från att lagförslaget även innefattar allmännaskadestånd som utgår pga kollektivavtalsöverträdelser. Liknande synpunkter förs fram av TCO och /SR. Arbetsdomstolen har inte någon erinran mot förslaget om enlagändring av angiven innebörd. Ett slopande av avdragsrätten synes välöverens- 1983/84:165 57 stämmamed det grundläggande syftet med allmänt skadestånd, nämligen att upprätthållarespekten för lag och avtal (den preventiva funktionen). Ett sådant synsättsynes också rimligt ur rättvisesynpunkt, eftersom lika fall bör behandlas likai påföljdshänseende. Arbetsdomstolen delarvidare den skepsis som har framförts mot tanken att domstolarna vidbestämmandet av allmänna skadestånd på det arbetsrättsliga fältet skulle tahänsyn fill företagens ekonomiska ställning och uppkomna skatteeffekter. Någonmöjlighet att göra detta på annat än ett synnerligen schablonartat sätt tordeinte finnas. Det kan tilläggas att arbetsdomstolen f n inte gör några skattemässigaöverväganden vid fastställandet av allmänt skadestånd. En eventuelllagstiftning i enlighet med förslaget kan inte antas komma att innebära någonändring i detta förhållande. Kammarrätteni anför bl. a. följande. Somframgår av promemorian kan principiella skäl anföras både för och emot attavskaffa avdragsrätlen för s k allmänt skadestånd, som utgår enligt arbetsrättsliglagstiftning. Med hänsyn till dessa ersättningars natur och huvudsakligafunktion anser emellertid kammartällen att övervägande skäl talar för ettavdragsförbud. Förslagetavstyrks av RSV, SAF, , KFO och SHIO-Familjeföretagen.SAF anför bl. a. följande. Detär således enligt föreningens mening inte möjligt att i detta sammanhangjämföraallmänna skadestånd på arbetsrättens område med böter och liknande påföljder.De alltnänna skadestånden bör i stället jämställas med sedvanliga kontraktuellaskadestånd och avtalsviten. Föreningen kan därför inte heller godta deargument som i övrigt förs fram i promemorian och som går ut på att den reellaeffekten av ett allmänt skadestånd kan bli olika beroende av den formverksamheten bedrivs i och vilka faktiska avdragsmöjligheter som föreligger.Det ligger i sakens natur att avdragsrätten inte allfid kan utnyttjas.