prop · G703117 · 1983-12-31 00:00:00 — Prop.1983/84:117 293 dockinle mot anspråket göra gällande att talan mot järnvägen gåtl föriorad på grundav preskription enligt 5 §". 2 kap. 6 § Enliglvad som uttalats i remissprotokollel har denna paragraf oförändrad förts överfrån lag om järnvägs ansvarighet vid befordran av resande. Denföreslagna lagtexten avviker emellertid i viss mån från motsvarande beslämmelsei nämnda lag (12 §). Medan sålunda sistnämnda stadgande anger atl skadeståndjämkas "i den mån vållande på den skadelidandes sida har medverkat tillskadan" har regeln i den föreslagna lagtexten formulerats "i den månden skadelidande genom vållande har medverkat till skadan". Utformningenav den nu gällande lagtexten anknyter helt till lydelsen av 6 kap. 1 § andrastycket skadeståndslagen, avseende jämkning av skadestånd vid sakskada ellerren förmögenhetsskada. Av förarbetena till skadeståndslagen (se prop. 1972:5 s.582, 583) framgår att uttrycket "vållande på den skadelidandes sida"i detta sammanhang valts för att formellt ge utrymme för lillämpning av s.k.passiv identifikation, dvs. att en skadelidande får tåla jämkning av sittskadestånd på grund av vållande av någon som står i sådant förhållande till denskadelidande att hans handlande bör tillräknas denne, exempelvis enarbetstagare hos den skadelidande. Mot denna bakgrund kan den föreslagnalagtexten inte anses innehållsmässigt stå helt i överensstämmelse medmotsvarande regel i 12 § av lag, och den kan därför tänkas i vissafall leda till en annan reglering av jämkningsfrågan än som följer av gällandelag. Dä emellertid någon ändring i sak inte synes ha ifrågasatts förordarlagrådet att förevarande paragraf i delta hänseende, såsom utredningen ocksåföreslagit, ulformas i överensslämmelse med 12 § lag. Härerinras om alt lagrådet vid 1 kap. 1 § ifrågasatt om inte den där upptagnabestämmelsen att lagen inte gäller postbefordran naturligen har sin plats iförevarande paragraf. Idenna paragraf ges vissa bestämmelser om användningen av transporthandlingar.Vad särskilt gäller fraktsedel, angående vars utformning hänvisning görs till46 §§, anges i andra styckets andra mening att regeringen eller den myndighetsom regeringen bestämmer meddelar "ytterligare föreskrifter omfraktsedelns utformning". Enligt specialmotiveringen är förklaringen tilldetta bemyndigande att det skulle kunna medföra olägenheter om det förekomfraktsedlar i många olika utformningar. Denföreslagna nya lagen innebär i huvudsak en sådan normgivning som avses i 8 kap.2 § regeringsformen. Vad som åsyftas i detta sammanhang är därför endast attregeringen med stöd av bestämmelserna i 13 § i samma 1983/84:117 294 kapitel skall utfärda eller låta utfärda vissaverkställighetsföreskrifter. Det är här således inte fråga om någotbemyndigande utan om en s. k. kvaside-legation Qfr Holmberg-SQernquistGrundlagarna s. 288). Eftersom det i praktiken egentligen bara handlar om vissaformulär kan det enligt lagrådels mening ifrågasätlas om inle"bemyndigandet" i detta fall kan undvaras i lagtexten eller i vagefall bör omformuleras till en erinran eller hänvisning. 3 kap. 5 § I denna paragraf anges vilka uppgifter som en avsändarealltid skall lämna i en fraktsedel. Enligt den sista punkten i paragrafen skalldärvid i fråga om "gods av farlig beskaffenhet" antecknas godsetsallmänt vedertagna benämning och de försiktighetsåtgärder som behöver vidtas. Under rubriken "farligt gods" innehåller sedan11 § i samma kapitel vissa ytterligare bestämmelser av särskilt intresse idelta sammanhang. Där anges sålunda vilken underrättelseskyldighet som åliggeren avsändare när han överlämnar "farligt gods" till järnvägen (förstastycket). Vidare finns regler om avsändarens ansvar för skador och koslnadersom uppkommer i fall dåjärnvägen vid mottagandet av godset inle kände lillfarans art eller vilka försiktighetsåtgärder som skulle vidtas (andra stycket).Slutligen anges de bevisregler som skall tillämpas i sammanhanget (tredjestycket). Den föreslagna regleringen i nu berörda delar har i alltväsentligt utformats efter förebild från motsvarande bestämmelser i väglransportlagen(9 § foch 15 §). I likhet med rubriken till den föreslagna 11 § har rubrikentill 15 § vägtransportlagen visseriigen lydelsen "farligt gods". Ilagtexten till sistnämnda paragraf anges emellertid på motsvarande sätt som i 9§ f samma lag och i förevarande paragraf, all beslämmelsen gäller "gods avfarlig beskaffenhet". I specialmotiveringen till 3 kap. 11 § förutsätts att därgivna bestämmelser kan bli tillämpliga även beträffande gods som inte omfattasav "Föreskrifter om transport av farligt gods" (de normalvillkor förjärnvägstransporter av farligt gods som fastställts av , SJF621). I det utredningsbetänkande som ligger till grund för det remitterade förslagelkonstateras i anslutning denna fråga alt förslaget "lika litet"som vägtransportlagen innehåller någon egen definition av begreppet fariigtgods (s. 251). Rättsläget är emellertid inte längre detsamma som vidvägtransportlagens tillkomst. Sedan lagen (1982:821) om transport av fariigtgods och förordningen (1982:923), med samma namn, trädde i kraft den 1 januari1983 (såvitt angår lagen, se SFS 1982:919) finns sålunda en omfattandeoffentligrättslig reglering på ifrågavarande område. Denna innebär till en böGanatt det numera finns en författningsmässigt fastslagen definition av begreppet fariigtgods..Det bör vidare noteras att den nya regleringen enligt 1983/84:117 295 lagenär tillämplig på förflyttning av farligt gods med bl. "järnvägsvagnaroch andra spårbundna fordon" (3 §). Av förordningens föreskrifter framgårvidare atl det för vage transport skall finnas en deklaration av godset. Ensådan deklaration skall bl.a. innehålla uppgifter om den korrekta tekniskabenämningen på godset och ett intyg frän avsändaren om att godsets mängd,tillstånd, inneslutning och märkning överensstämmer med givna föreskrifter (11 §).I den utsträckning transportmyndigheten (i detta fall )föreskrifter skall det vidare för transporterna finnas skriftliga instruktionersom anger på vilket sätt godset är farligt och vilka åtgärder som skall vidtasför att motverka eller undanröja fara som kan uppstå under transporten (12 §).I övergångsbestämmelserna till förordningen anges bl.a. att gällande normalvillkor för järnvägstransporter av farligt gods (SJF 621) skall fillämpas somföreskrifter enligt lagen och förordningen saml i stället för bestämmelserna i11 § förordningen till dess att förordnar annat. Densålunda införda nya regleringen på området aktualiserar till en böGan frågan omdet finns något beaktansvärt behov av att i förevarande lag använda begreppet"gods av farlig beskaffenhet" med en betydelse som endastundantagsvis avses kunna komma att omfatta något utöver "farligtgods". Molivuttalandena på denna punkl ger inle något säkert belägg föratt så skulle vara fallet. Av såväl legalitetshänsyn som lämplighetsskäl måstedet därtill starkt ifrågasätlas om det är godtagbart att i näraliggandeförfattningar använda olika definitioner som endast kommer till uttryck genom obetydligtavvikande ordalydelser. Mot bakgrund härav skulle del enligt lagrådets meningvara en klar fördel om den föreslagna lagen i hithörande delar så långt det ärmöjligt kan anpassas till de nya författningarna om transport av farligt gods. Ensådan anpassning bör naturligen i första hand avse terminologin. Av vad somnyss anförts angående den nya offentligrättsliga regleringens innehåll framgåremellertid att avsändaren därigenom åläggs skyldigheter som i vissa delar synesvara betydligt mera omfattande än vad som anges i förevarande paragraf och 3kap. 11 § första stycket i förslaget. Senast i samband med atl nu gällandenormalvillkor för järnvägstrafikens del ersätts av direkta föreskrifter enligt1982 års lag och förordning bör därför lämpligen även övervägas om intebestämmelserna i 3 kap. 11 § skall ändras så att det framgår tydligt atl därgivna föreskrifter ingalunda är uttömmande beträffande avsändarens skyldigheteri samband med transport av farligt gods utan endast utgör det komplement därtillsom bedöms vara oundgängligen nödvändigt för den civilrättsliga regleringen. Paragrafensförsta stycke innehåller regler om bevisverkan av uppgifterna i fraktsedeln.Uppgifter om antalet och identifieringen av dem särbehandlas i andra ochiredje meningarna. 1983/84:117 296 Iandra meningen av första stycket anges att uppgifterna i fraktsedeln i nyssangivet hänseende skall antas vara riktiga "om någon anmärkning mot uppgiftemainte har förts in i fraktsedeln". Det citerade avsnittet ger inte ett helttillfredsställande ullryck för vad som avses. Språkligt leder formuleringennärmast till uppfattningen att den åsyftade anmärkningen skall avse att uppgiftemai fraktsedeln är oriktiga; i verkligheten torde dock avses även anmärkning avinnebörd atl järnvägen inte gjort någon kontroll. Härtill kommer atl enligtlagtexten vilken anmärkning som helst från järnvägens sida skulle kunna bryta presumtionen.Så är givetvis inte avsett, vilkel också framgår av specialmotiveringen. Deanmärkningar som åsyftas är uppenbarligen endast sådana, som betingas avreglerna i 8 § första stycket rörande järnvägens kontrollskyldighet. Somexempel må nämnas att en anmärkning att järnvägen inte kontrollerat antaletkollin inte kan anses bryta bevispresumtionen under annan förutsättning än attjärnvägen haft godtagbara skäl för sin underlåtenhet enligt bestämmelserna i 8§ första stycket. Lagtexten bör enligt lagrådets mening omarbetas med beaktandeav de anförda synpunkterna. Enligttredje meningen i första stycket gäller inte bevispresumtionen i andra meningenom det framgår av fraktsedeln att avsändaren själv har lastat godset ellerdetta annars är uppenbart. Vidare ger meningen uttryck för att, även omjärnvägen inte gjort någon anmärkning mol fraktsedelns uppgifter om kolliantaleteller identifieringen, motbevisning om uppgifternas riktighet får förekomma iannan form. Utformningen av lagtexten har emellertid blivit tämligensvårtillgänglig i förslaget. Enligt lagrådets uppfattning skulle lagtextenvinna i tydlighet om andra och tredje meningarna sammanförs till en mening ochges förslagsvis följande lydelse: "Har i fråga om uppgifterna om antaletkollin eller identifieringen av dessa anmärkning enligt 8 § första stycket inlegjorts i fraktsedeln skall uppgifterna anlas vara rikliga om annal inte visaseller om det inle av fraktsedeln framgår eller annars är uppenbart attavsändaren har lastat godset." 11 § Här hänvisas till vad lagrådet anfört under 3 kap. 5 §. 12 och 13 §§ Iförsta stycket av 12 § anges de typer av anvisningar från avsändarens sida, somjärnvägen är skyldig att följa. Enligt 13 § andra stycket gäller dock vissainskränkningar i denna skyldighet. Föreskrifterna härom har emellertid frånsystematisk synpunkl ell sådant samband med 12 § första stycket atl delämpligen bör följa som ett andra stycke i 12 §. I så fall bör även regeln omunderrättelseskyldighet enligt 13 § tredje stycket i det remitterade förslagetföras över till 12 §. I3 kap. 13 § första stycket regleras järnvägens rätt till ekonomisk gotlgörelsenär järnvägen följer en anvisning om förfogande över godset. 1983/84:117 297 Enligtlagrummet har järnvägen - liksom enligt bl. 10 och 11 §§ i samma kapitel rätt till ersättning för såväl kostnader som skador. Enligt lagtexten harsålunda järnvägen rätt till ersättning av avsändaren dels "för kostnadersom uppkommer genom att järnvägen följer en anvisning'', dels "för skadasom har uppkommit på grund av atl anvisningen har följts". Avspecialmotiveringen till det först citerade avsnittet framgår att begreppetkostnader här avses omfatta inte bara järnvägens självkostnader utan också bl.a. sedvanlig vinst på t. ex. en befordran som utförs på grund av en anvisning.Den i lagtexten använda formuleringen kan emellertid inte anses ge etttillräckligt tydligt uttryck för att järnvägens rätt till ersättning förkostnader skulle avse någol mera än järnvägens självkostnader. Det bör härerinras om att specialmotiveringen till bestämmelserna om ersättning förkostnader i 10 och 11 §§ inle innehåller något motsvarande uttalande om rättentill ersättning för kostnader. För alt det skall blitydligt att omfattningen av ersättningsrätten enligt förevarande lagrum är enannan än enligl 3 kap. 10 och 11 §§ bör lagtexten enligt lagrådets meningomformuleras. Lagrådet föreslår att den ges förslagsvis följande utformning:"När järnvägen följer en anvisning som avsändaren har lämnai enligt 12 §har järnvägen rätt att av avsändaren få skälig ersättning härför. Har skadauppkommit har järnvägen rätt till ersättning även för skadan. Av specialmoliveringen lill13 § första stycket framgår vidare att regeln om järnvägens ersättningsrättinte skall vara undantagslös. Det framgår inte klart vilka undantag som avsesböra gälla. Avsikten synes dock vara att undanlag bör kunna göras i vissa falldå vårdslöshet eller försummelse ligger järnvägen till last antingen i vadavser uppkomsten av den situation som föranlett anvisningen från avsändarenssida eller i vad avser järnvägens sätt att fullgöra en anvisning. Enligt specialmoliveringenskulle det överlämnas åt rättstillämpningen att avgöra i vilka fall undantagskall göras från regeln om järnvägens ersältningsrätt. Del synes emellertid tveksamtom den av departementschefen önskade tillämpningen kan uppnås med denutformning som givits första stycket i förslaget. För att säkerställa en sådantillämpning bör bestämmelsen enligt lagrådets mening förses med någon form avreservation för att ersätlningsrätt inte föreligger i vissa situationer. Omförsta stycket kompletteras med en bestämmelse alt ersättning inte utgår omfel eller försummelse ligger järnvägen lill last, lorde de fall dåjärnvägenrimligen inte bör ha rätt till ersättning i alll väsenlligl bli tackla. Vad angår sakinnehållet iden berörda regeln om underrättelseskyldighet när järnvägen inte följer enanvisning i det remitterade förslaget upptagen i 13 § Iredje stycket - måföljande anföras. Såsom påpekats i remissprotokollet innehåller både järnvägstrafiksiadganoch vägtransportlagen en bestämmelse om underrättelseskyldighet när enanvisning inte efter-kommes. Föreskriften om underrättelse gäller emellertidenligt båda för- Prop.1983/84:117 298 fattningarna endast den situationen att transportörens underlålenhetalt efterkomma en anvisning beror på någon sådan omständighet, som transportörenenligt de särskilt uppställda undantagsreglerna kan åberopa till befrielse frånsin skyldighet enligl huvudregeln att följa en anvisning. Någon undertätlelsepliktföreskrivs således inte i dessa förtaitningar för det fall att transportöreninte följer en anvisning som ligger utom ramen för huvudregeln. Med denutformning som underrättelseföreskriften givits i 13 § tredje stycket av detremitterade förslaget framstår det emellertid som tveksamt om bestämmelsensinnebörd är begränsad på samma sätt som de motsvarande reglerna i järnvägstrafiksiadganoch vägtransportlagen - och således syftar endast på sådana fall som anges i 13§ andra stycket av förslaget - eller om bestämmelsen har ett vidsträcktareinnehåll och avser samtliga fall då en anvisning inte eflerkommes. Av specialmoliveringenkan inte heller med säkerhet utläsas vilken innebörd beslämmelsen är avsedd attha i detta hänseende. I och för sig förefaller det innebära ett skäligt krav påjärnvägen att denna alltid skall vara skyldig atl underrätta en avsändare då enanvisning inte följs, således även i sådana fall då anvisningen ligger utomramen för vad järnvägen enligt huvudregeln i 12 § första stycket är skyldig attfölja. En sådan ordning ter sig naturlig även från den synpunkten atl fråganvilka anvisningar som järnvägen är skyldig atl följa i viss mån kan bliberoende av en skönsmässig bedömning med hänsyn till del i 12 § första stycketanvända uttrycket "annan liknande anvisning". Å andra sidan skulle enskyldighet att underrätta avsändaren i samtliga fall då en anvisning inle följskomma all stå i motsats till regleringen av denna fråga i vägtransportlagen.Den nya regeln i 14 § om skadeståndsskyldighet vid utebliven underrättelse kanockså mana till alt iaktta viss försiktighet när det gäller att utvidgaunderrättelseskyldigheten. Enligt lagrådets mening är det av vikt alt det klargörsvilken omfattning underrättelseplikten skall ha. Anses den böra begränsas ihuvudsaklig överensstämmelse med vad som gäller kan regeln - som enligl vadlagrådet fidigare förordat bör flyttas över till 12 § tillsammans med andrastycket i förevarande paragraf - ges förslagsvis följande utformning: "Kananvisning inle följas av skäl som anges i andra stycket, skall järnvägengenast underrätta avsändaren om detta." 3 kap. 14 § Biträdes lagrådets mening att andra och tredje styckena i13 § bör flyttas över till 12 §, bör jämkning ske av hänvisningarna iförevarande paragraf. 3 kap. 19 § Godtas vad lagrådet förordat angående utformningen av 3kap. 13 § första stycket, synes moisvarande jämkning böra göras i förevarandeparagraf. Denna kan i så fall formuleras på följande sätt: "Om järnvägen - --- har den rätt till skälig ersättning härför. Ersättningutgår dock inte om fel eller försummelse ligger järnvägen till last." 1983/84:117 299 I anslutning till vad som sägs i specialmotiveringen tillförevarande paragraf vill lagrådet vidare anföra följande. I ett särskiltavsnitt behandlas den typ av befordringshinder som föreligger när godset ellerförpackningen kommer i sådant skick atl befordringen "inte kan fortsättasutan förbättringsåtgärder från järnvägens sida". Del konstateras därvid atldenna typ av befordringshinder, som kan förorsaka avsevärda kostnader, inte behandlasi det remitterade förslaget. Angående järnvägens möjligheter till ersättningför sådana kostnader lämnas därför hänvisning till allmänna rättsprinciper. Med anledning av dessa uttalanden vill lagrådet framhålla,all hinder inte synes möla att ersättningsreglerna i 10 § i detta kapiteltillämpas även på kostnader av nu aktuellt slag. I sammanhanget må vidarepåpekas att av specialmotiveringen till 17 § framgår att ett befordringshinder,som kan föranleda en begäran om anvisning och därmed åtgärder vilka blir ersättningsgillaenligt förevarande paragraf, bl. a. är att "godset har blivit så illaskadat att det inte tål vidare förflyttning". 3 kap. 23 § Här hänvisas till vad lagrådet anfört under 1kap. 3 kap. 24 § I denna paragraf regleras de s. k. privilegieradeansvarsfrihetsgrunderna. Denna reglering innebär att järnvägen blir fri frånansvarighet för viss förlust, minskning eller skada, om järnvägen visar attdenna kan vara en följd av en privilegierad ansvarsfrihetsgmnd. Enligt vad somanförs i specialmotiveringen lill andra stycket skall dock, i likhet med vadsom enligt 29 § andra stycket vägtransportlagen gäller i moisvarande situation,ansvarsfriheten falla bort, om järnvägens motpart visar att ett sådant sambandinte finns. I fråga om den närmare innebörden av 29 § andra stycketvägtransportlagen hänvisas här lill ultalanden i prop. 1974:33 s. 112. Den avsedda innebörden i regeln om när ansvarsfrihetenbortfaller skulle komma till mera korrekt uttryck om den föreslagna lagtextensord "om del inte visas atl den faktiskt beror på någon annanomständighet" ersätts med följande: "om det inte visas att så inte ärfallet". 3 kap. 27 § Lagrådet vill framhålla atl om varuhavaren enligt Iredjestycket kräver att godset skall lämnas ut till honom men inle är beredd all - ivart fall inom den där angivna tiden för framställande av kravet - betalatillbaka vad järnvägen tidigare erlagt i ersättning för förlusten, detta somregel måste anses innebära atl han avstår från sitt krav och alt följaktligen beslämmelsernai Qärde stycket blir att tillämpa. Prop.1983/84:117 300 3 kap.32 och 33 §§ Nären befordran på grund av ett och samma befordringsavtal skall utföras elleravses skola utföras av flera järnvägar efter varandra, uppkommer fråga bl.a.om vilken eller vilka järnvägar som är ansvariga för inträffad skada m. m.Enligt den föreslagna 32 § gäller därvid att järnvägarna är solidarisktansvariga för befordringen i dess helhet med den begränsningen atl för annanjärnväg än den som slutit befordringsavtalet ansvarighet inträder först när denjärnvägen tog emol godset. Dessa bestämmelser kompletteras i 33 § med en regelatt talan rörande sådan befordran får föras mot vae järnväg som är ansvarig förbefordringen enligt 32 § men dessutom mot den järnväg som enligt avtalet skulleutföra den avslutande delen av befordringen, även om den järnvägen inte har övertagitgodset. Nämndabestämmelse i 33 § att talan får föras mot avslutningsjärnvägen även om dennainte har övertagit godset innebär formellt att talan rörande befordringen kanföras mot en järnväg som enligl 32 § inte är "ansvarig för befordringen".Så har läget ocksä uttryckligen beskrivits i specialmotiveringen. Den reellainnebörden härav synes emellertid dunkel. Om en varuhavare kan föra talan moten viss järnväg rörande ett befordringsavtal måste detta rimligen betyda attjärnvägen också kan förpliktas alt utge förekommande ersättning enligt avtaletoch att den därmed är "ansvarig för befordringen". En tänkbarförklaring kunde vara att 32 § är avsedd att reglera endast frågan rörande den sluUigaansvarigheten järnvägarna emellan. Så synes emellertid inte vara fallet,såvitt kan utläsas av motivuttalandena. Lagrådetifrågasätter om inle bestämmelserna i 32 § om järnvägarnas ansvarighet för befordringenlämpligen kunde kompletteras att omfatta även avslutningsjärnvägen oavsett omdenna har övertagit godset eller ej. Om vidare av paragrafen klart framgår attden avser varuhavarens rätt i anledning av befordringsavtalet synes 33 § kunnahelt avvaras. Detmå slutligen i sammanhanget framhållas att den i remissprotokollet föreslagnaordningen atl talan i anledning av ett och samma befordringsavtal får förasmot den järnväg som enligt avtalet skall avsluta befordringen, även om dennajärnväg inte har övertagit godset, har förebild i nu gällandejärnvägstrafikstadga men alt den - i motsats till vad som uttalas i specialmotiveringen- inte har någon motsvarighet i vägtransportlagen. En lag reglering av dennainnebörd förutsätter givetvis att, till följd av samarbetsavtal eller av annatskäl, det ingångna befordringsavtalet är bindande även för den andra järnvägeni vad denna angår. Iförsta stycket av paragrafen ges föreskrifter angående detta kapitelstillämpningsområde. Såvitt gäller befordran av inskrivet resgods i trafik medutlandet anges därvid i andra meningen alt kapitlet tillämpas "endast 1983/84:117 301 om annat inte följer av det internationella fördraget ombefordran med järnväg av resande och resgods ()". Med utgångspunkt i de särförhållanden som gällerbeträffande direkt trafik mellan och tre stationer här i landet (,och Vassijaure), där trafiken uteslutande bedrivs av de norskastatsbanorna, behandlas i specialmotiveringen en särbestämmelse i nämndafördrag (arl. 1 § 3). Enligt denna beslämmelse skulle ifrågavarandegränstrafik vara underkastad norsk lagstiftning "om hinder inte möterenligt lag eller annan författning" i eller . Avdepartementschefens resonemang framgår bl.a. atl just andra meningen iförevarande stycke anses ha den verkan att CIV:s hänvisning lill norsk lag harsatts åt sidan. Mot bakgrund av att berörda resonemang i allt fall delvisär ganska knapphändigt och svårt au följa kan lagrådet inte underlåta attanmärka, att det inte känner sig övertygat om att andra meningen i den föreslagnaparagrafen verkligen kan räknas som ett sådant "hinder" i nationellförfattning som avses i CIV:s art. 1 § 3. 4 kap. 4 § Denna paragraf innehåller vissa bestämmelser om egendomsom järnväg inte är skyldig att befordra som inskrivet resgods. "egendom av farlig beskaffenhet". Vid sådant förhållandeaktualiseras här samma terminologiska problem som bl.a. uppmärksammats ianslutning till förslagen till 3 kap. 5 och 11 §§. Här hänvisas därför till vadlagrådet i denna del anfört under förstnämnda paragraf. 4 kap. 8 § Här hänvisas lill vad lagrådet anfört under 1 kap. 4 §. 4 kap. 12 §