prop · G703117 · 1983-12-31 00:00:00 — Omden berättigade, fastän han får begära ersättning som om godset hade gåttförlorat, fordrar atl befordringsavtalet skall fullgöras på vanligt sätt, slårjärnvägens skyldighet alt lämna ut godset kvar under i princip obegränsad tid.Betalar järnvägen på den berättigades begäran förlustersättning, får däremotsjälva befordringsförhållandet därmed anses ha upphört. Inte sällan skulleemellertid trafikanten komma i ett ogynnsamt läge, om transportören genom attbetala förlustersättning skulle bli fri från varje skyldighet att verka för attgodset om möjligt kommer trafikanten till hända. I väglransportlagen åläggsdärför fraktföraren vissa skyldigheter gentemot trafikanten också för tidenefter det att det partsförhållande som grundas på befordringsavtalet i principhar avvecklats genom skadeståndsbetalning. Dessa skyldigheter omfattar bl.a.en plikt att, om den berättigade begär det, underrätta denne för det fall attgodset skulle komma till rätta. Någon sådan underrättelseplikt är inteföreskriven i järnvägstrafik-stadgan. Däremoi har järnvägarna i normalvillkoren(art. 92.1) gjort ett åtagande av i huvudsak samma innehåll. 1983/84:117 180 Iandra stycket av denna paragraf har tagits upp en regel om underrättelsepliktför järnvägen. Stycket överensstämmer i sak med 31 § andra stycketvägtransportlagen men har formulerats något annorlunda. Underrättelsepliktenär inte tidsbegränsad och skiljer sig därigenom från det nämnda åtagandet inormalvillkoren. Detta åtagande gäller nämligen bara gods som kommer till rättainom från det att förlustersättningen betalades ut. Bestämmelserom järnvägens skyldighet att lämna ut gods som har betraktats somförlorat har tagits upp i tredje stycket av denna paragraf. Till sinahuvuddrag motsvarar dessa bestämmelser 31 § tredje stycket vägtransportlagen. Transportörenär sålunda skyldig att tillställa den berättigade det gods som har kommit tillrätta. Denna skyldighet uppkommer enligt vägtransportlagen, om den berättigadeinom från det att han har fått underrättelse om att godset har kommittill rätta begär att få det utlämnat. Fraktföraren är dock inte skyldig attlämna ut godset annat än om den berättigade betalar tillbakaförlustersättningen till den del den hänför sig till godsets värde. Vidare får fraktförarenenligt vägtransportlagen tillgodoräkna sig vad han "har att fordra enligtfraktavtalet". Däremot får fraktföraren inte kräva åter den del avskadeståndet som avsåg ersättning för kostnader. I samband med att godsetlämnas ut kan också frågan om ersättning för dröjsmål aktualiseras, något sominte är möjligt så länge godset betraktas som förlorat. Ungefärsamma förfarande föreskrivs i järnvägarnas normalvillkor för det fallet att denberättigade inom en månad frän det att underrättelse har avsänts till honombegär att gods som har betraktats som förlorat skall lämnas ut till honom. Inormalvillkoren saknas dock en motsvarighet till vägtransportlagens föreskriftatt den berättigade för att få ut godset skall betala också "de belopp somfraktföraren har att fordra enligt fraktavtalet". Frågan är om järnvägenskall ha rätt att hålla godset inne till dess den som är berättigad till godsethar betalat fordringar på frakt. Enligt1980 års järnvägsfördrag (COTIF, bihang B, art. 39.3) får den berättigade krävaatt det återfunna godset lämnas ut på någon station utmed den avtaladebefordringsvägen. Han är då skyldig att betala beford-ringskostnaderna från avsändningsstationentill den station där utlämning skall ske. Vidare måste han betala tillbaka denersättning för förlust av godset som han kan ha fått. I fördraget reglerasdäremot inte det fallet att godset begärs utlämnat på någon annan station änden avtalade bestämmelsestationen, om denna station inle ligger på denavtalade befordringsvägen. Om järnvägen i delta senare fall godtar att sändagodset till den station som varuhavaren har angett, får anses att ett nyttbefordringsavtal har träffats. Varuhavaren blir då skyldig alt betala befordringskostnadenenligt detta avtal. Någon särskild reglering av detta fall ijärnvägstrafiklagen är inte nödvändig. Prop.1983/84:117 181 Enannan fråga är om varuhavarens rätt att få ut det återfunna godset på enstation utmed den avtalade befordringsvägen skall i järnvägstrafiklagen, eftermönster av COTIF, göras beroende av att han betalar kostnaderna för befordringenlill denna station. Uppgörelsen när godset lämnas ut torde ofta vara endaslpreliminär. Varuhavaren kan sålunda komma att kräva ersättning för dröjsmåleller för skada på godset. Det är inte heller säkert att transporten av godsettill den station där det lämnas ut har medfört någon fördel för varuhavaren.Fordran på fraktavgift i det fall som har behandlats bör därför inte medföranågon rätt för järnvägen att hålla godset inne. I det förevarande lagrummet hardärför varuhavarens rätt att få ut godset endasl gjorts beroende av att hanbetalar tillbaka den del av den erhållna ersättningen som har utgjort gotlgörelseför godsets värde. Att denna återbetalning inte innebär en slutlig reglering avmellanhavandet anges uttryckligen i sista meningen i stycket. Varuhavaren harsåledes kvar sin rätt att efter omständigheterna kräva ersättning för dröjsmål,minskning eller skada. För järnvägens del står möjligheten atl fordra ersättningför den utförda befordringen kvar. Sådan ersättning bör utgå, i den mån befordringenäven under de föreliggande förhållandena kan anses ha varit fill nytta för varuhavaren. Järnvägensrätt till gods för vilkel den har betalt förlustersättning och till vilket varuhavareninte har hävdat någon rätt regleras ifiärde stycket av denna paragraf. Dettastycke överensstämmer med motsvarande bestämmelse i vägtransportlagen. Omvaruhavaren, när han tar emot ersättning på grund av att godset skall anses hagått föriorat, inte begär att få underrättelse för den händelse godset skullekomma lill rätta, får han anses ha gett upp sina anspråk på godset. Detsammafår anses vara fallet om han, efter att ha fått underrättelse om att godsethar återfunnits, inle inom den föreskrivna tiden begär att få det utlämnat. Harvaruhavaren enligt vad som har sagts avstått från godset, får hans rätt tilldetta anses ha gått över på transportören. Denne kan dock inte härigenom haförvärvat någon annan rätt till godset än som tillkom varuhavaren. I den mäntredje man har rätt till godset, kan denna rätt inte påverkas av att varuhavarenhar avstått från sin rätt. Transportören måste därför vid förfogande övergodset beakta tredje mans rätt. Ersättningensstorlek vid förlust eller minskning av gods 28 §Om järnvägen enligt 22 § första stycket är skyldig att betala ersättning förförlust eller minskning av gods, beräknas ersättningen efter godsets värde på avsändningsortenvid tiden då godset togs emot till befordran. Värdet bestäms eftermarknadspriset eller, om sådant pris saknas, efter det gängse värdet av gods avsamma slag och beskaffenhet. Järnvägensansvarighet enligt första stycket är begränsad till per kilo av det förioradeeller felande godsets bruttovikt. Järnvägenär dessulom skyldig att betala ersättning för frakt och andra utlägg i sambandmed befordringen. Utläggen skall ersättas helt, om godset har gått förlorat,och annars till en del som svarar mot minskningen. 1983/84:117 182 (62§ JTS) Som har nämnts i delföregående fastställs ersättningen för skador som omfattas av det egentliga fraktföraransvaretvanligen med tillämpning av bestämmelser som avviker från allmänna regler omberäkning av skadestånd. I denna paragraf ges sådana bestämmelser för detfallet att ersättning skall utgå på grund av att gods har gått förlorat ellerminskats under befordran. Paragrafen motsvarar 32 § vägtransportlagen och 62 §järnvägstrafikstadgan. Avinledningen till den förevarande paragrafen framgår att den är fill-lämpligbara när ersättningsskyldigheten grundas på 22 § första stycket, dvs. omfattasav det egentliga fraktföraransvaret. Om fraktföraren svarar för förlust ellerminskning enligt 22 § tredje stycket i egenskap av förva-rare, skallersättningen bestämmas enligt de regler som gäller vid avlal om förvaring. Paragrafens/öw/flstycke innehåller en regel av innebörd att ersättningen skall bestämmas enbartpå grundval av ett värde på godset som är fastställt enligt objektiva kriterier.Detta värde skall antas sammanfalla med normalvärdet på motsvarande gods på avsändningsortenvid den tidpunkt då godset togs emot till befordran. Med normalvärdet avsesmarknadspriset. Om något marknadspris inte finns, besläms godsels värde efterdet gängse värdet av gods av samma pris och beskaffenhet. Eftersom man vidskadeberäkningen skall utgå från ett normalvärde på godset, påverkas inteskadeberäkningen av om godset i det särskilda fallet representerar ett högrevärde för varuhavaren. A andra sidan skall ersättningen grundas pånormalvärdet även om varuhavaren har lyckats köpa godset till ett ovanligt lågtpris. Hell utan hänsyn till de individuella förhållandena kan godsets värdedock inte bestämmas. När det t.ex. gäller att avgöra huruvida man som godsetsmarknadspris skall anse dess pris i grosshandel eller i detaljhandel, bör dettaavgöras med ledning av omständigheterna i det enskilda fallet. Med detta beräkningssättutesluts möjligheten till gotlgörelse för att vinst som skulle ha uppstått vidförsäljning på bestämmelseorten har uteblivit. Omvänt påverkas inteskadeersättningen av att godset på grund av prisfall under befordringstidenskulle ha haft ett väsentligt lägre värde på bestämmelseorten.Beräkningsmetoden är i sak densamma som föreskrivs i vägtransportlagen och ijärnvägstrafikstadgan. Värdetför det gods som det är fråga om skall enligt vägtransportlagen i första handbestämmas genom en jämförelse med börspriset. Någon hänvisning till börsprisethar inte tagits med i lagrummet. För varor som omsätts på varubörs tordeemellertid marknadspriset ofta kunna bestämmas på grundval av börspriset. Paragrafensandra stycke innehåller en regel om beloppsmässig begränsning av järnvägensersättningsskyldighet. Regeln är avfattad på samma sätt som den motsvarandebegränsningsregeln i vägtransportlagen. Prop.1983/84:117 183 järnvägensrätt att begränsa sin ansvarighet hänvisas till vad som har anförts i denallmänna motiveringen (avsnitt 5.4.4.2). Utöverden ersättning för godsets värde som har beräknats enligt första stycket, medden begränsning som kan gälla enligt andra stycket, skall ersättning utgå förde utlägg som är förenade med befordringen i den mån dessa har blivit utannytta genom förlusten eller minskningen. Detta anges i paragrafens tredjestycke, som i sak överensstämmer med motsvarande föreskrift ivägtransportlagen. Ersättningensstorlek när gods har skadats 29 §Om järnvägen enligt 22 § första stycket är skyldig att betala ersättning förskada på gods och om annat inte följer av 30 §, skall ersättningen motsvaravärdeminskningen beräknad enligt 28 § första stycket. är dessutomskyldig att belala ersättning för frakt och andra utlägg i samband med befordringentill den del som svarar mot värdeminskningen. Ersättningen enligt förstastycket får inte överstiga vad som skulle ha betalats om sändningen hade gåttförlorad eller, när endast en del av sändningen har minskat i värde till följdav skadan, denna del hade gått förlorad. (63§ JTS) Idenna paragraf ges regler för hur ersättningen skall bestämmas, när järnvägenär ansvarig för att godset har tillfogats skada under befordringen. Paragrafenmotsvarar 34 § vägtransportlagen och 63 § järnvägstrafikstadgan. Enliglförarbetena till vägtransportlagen blir reglerna om beräkning av ersättning förskada tillämpliga så snart godset under befordringen drabbas av en fysisk skadaför vilken fraktföraren är ansvarig Gfr prop. 1974:33 s.l 19 O- Denna åsikt äremellertid inte obestridd. Ofta har hävdats, att reglerna om ersättning förskada bara kan tillämpas när skadan är ett resultat av någon yttre inverkan pågodset. Om däremot skadan uppkommer utan att någon sådan inverkan harförekommit, såsom då livsmedel blir skämda enbart på grund av att befordringenpågår för länge, skulle ersättning inte kunna utgå enligt reglerna omersättning för Iransportskada. I den mån t.ex. en skada som har uppkommit genomförskämning härrör av dröjsmål för vilket fraktföraren svarar, skulleersättningen i stället bestämmas enligt reglerna om ersättningsberäkningen viddröjsmål. Dennasenare uppfattning företräddes av en betydande majoritet av de stater somdeltog i de förhandlingar som ledde års fördrag ominternationell järnvägstrafik (COTIF). Principen kommer också till klartuttryck fördrag. Där anges särskilt, att reglerna om ersättning fördröjsmål också inbegriper det fallet att dröjsmålet har orsakat fysisk skada pågodset. I fråga om internationell järnvägsbefordran av gods kommer därför attgälla, att godsskada som är en följd av dröjsmål med ullämningen skall ersättasenligt reglerna om dröjsmålsskada och inte enligt de regler om ersättning förgodsskada som normalt tillämpas. 1983/84:117 184 Somhar anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.4.4.3) måste det ansesolyckligt att det nya järnvägsfördraget jämställer fysisk skada på godset tillföljd av dröjsmål med annan dröjsmålsskada. I detta avseende avviker nämligenfördraget från vad som gäller för andra transportsätt. Det har emellertidansetts viktigt att på denna punkt ha en enhetlig reglering för internationelloch inrikes järnvägstrafik. Begreppet dröjsmålsskada har därför i 30 §lagförslaget getts samma innebörd som fördrag. Detta innebär, att ersättningsberäkningsreglernai den förevarande paragrafen inte skall tillämpas på skador som till följd avdröjsmål har uppkommit på själva godset. Med hänsyn till det återgivnauttalandet i förarbetena till vägtransportlagen innebär detta en avvikelse frånvad som gäller för vägtransporternas del. I den förevarande paragrafen hardärför erinrats om att paragrafens regler inte gäller om annat följer av 30 §,som reglerar ersättning för dröjsmålsskador. Utomi detta undantagsfall skall enligt paragrafens första stycke ersättning förskada på gods i princip utgå med ett belopp som svarar mot vad godset genomskadan har minskat i värde. Beräkningen av värdeminskningen skall ske på sammasätt som enligt vägtransportlagen Gfr prop. 1974: 33 s. 118). Det gällersåledes atl först fastställa ett matematiskt mått på värdeminskningen genom attundersöka förhållandet mellan godsets värde i skadat skick vid ankomsten tillbestämmelseorten och vad godset skulle ha varil värt om det hade kommit fram ioskadat skick. Har godsets värde enligt denna beräkning minskats med t.ex. 40procent, skall den ersättningsgilla värdeminskningen anses vara avgodsets objektiva värde på avsändningsorten då godset togsemot till befordran. Det framräknade procenttalet anger också i vilkenomfattning ersättning skall utgå för frakt och andra utlägg i samband med befordringen. Enliglparagrafens andra stycke får ersättningen högst uppgå till det belopp somskulle ha utgått om godset i stället hade gått förlorat. Oavsett om skadanprocentuellt sett är stor eller liten, skall värdeminskningen således ersättasså länge den inte överstiger . multiplicerat med sändningens bruttovikt ikg. Två olika fall kan urskiljas. När värdeminskningen drabbar sändningen idess helhet, utgör maximiersättningen det belopp som skulle ha utgått om helasändningen hade gått förlorad. Det kan emellertid inträffa, att skadan träffarbara en del av sändningen och att detta inte påverkar värdet av sändningensövriga delar. I ett sådant fall beaktas endast vad som skulle ha utgått iersättning vid förlust av den skadade delen. Även om endast en del avsändningen har skadats, kan det förekomma att värdet minskar också för de delarsom inte har skadats fysiskt. I den mån en sändnings olika delar bildar enekonomisk enhet, bör ersättning kunna utgå inom den vidare ram som gäller vidförlust av hela sändningen. Dessaprinciper för begränsning av ersättningen gäller också enligt vägtransportlagenoch järnvägstrafikstadgan. Prop.1983/84:117 185 30§ Om järnvägen är ansvarig för dröjsmål med att lämna ut godset," skallersättningsskyldigheten inte överstiga vad som motsvarar befordringsavgifien.Detta gäller också i de fall då dröjsmålet har medfört skada på godset. Närersättning begärs för samma gods både enligt denna paragraf och enligt 28 eller29 §, är järnvägens ersättningsskyldighet begränsad till vad som skulle hautgått enligt 28 §, om godset hade gått förlorat. (64§ JTS) Idenna paragraf regleras hur ersättningen skall bestämmas, när järnvägen äransvarig för skada som har orsakats av dröjsmål med ullämningen av godset.Paragrafen motsvarar 35 § vägtransportlagen och 64 § järnvägstrafikstadgan. Imotsats till vad som är fallet i 28 och 29 §§ anges inte i denna paragraf någrasärskilda grunder för hur ersättningen skall beräknas. Därav följer attersättning för skada till följd av dröjsmål skall fastställas enligt allmännaprinciper. Varuhavaren måste således visa, att han genom dröjsmålet har kommiti ett sämre ekonomiskt läge än som skulle ha varit fallet om ullämningen hadeskett i rätt tid. Härvid får beaktas t.ex. att han genom dröjsmålet har gåttmiste om handelsvinst, lidit avbräck i sin verksamhet eller blivitskadeståndsskyldig gentemot tredje man. Somhar anförts i anslutning till 29 § skall i internationell järnvägslrafik somdröjsmålsskada anses också sådan skada på godset som har uppkommit till följdav dröjsmål med godsets utlämning. Regleringen av inrikes järnvägsbefordran haranpassats till den internafionella regleringen på denna punkt Gfr avsnitt5.4.4.3). Reglerna om skadeersättning med anledning av dröjsmål är därförtillämpliga även när dröjsmålet har medfört skada på godset. En uttryckligföreskrift om detta har tagits in i andra meningen av den förevarandeparagrafen. Medanberäkningen av dröjsmålsersättningen skall ske enligt allmänna grundsatser,gäller särskilda bestämmelser för begränsning av ersättningen. Viddröjsmålsskada knyts maximiersättningen inte som vid transportskada tillgodsets bruttovikt utan till priset för befordringen. Detta pris betecknas ivägtransportlagen som "frakten" och i järnvägstrafikstadgan som "befordringsavgifien".Båda uttrycken synes vara avsedda att inbegripa enbart det egentliga befordringsprisetoch således inte vad som i förekommande fall tas ul i tillägg till detta ochinte heller utlägg av andra slag. Det belopp som det är fråga om i dettasammanhang är alltså inte detsamma som det som omfattas av rätten tillkostnadsersättning enligt 28 eller 29 §. För att ange att dröjsmålsersättningengrundas på ett snävare kostnadsbegrepp än ersättningen vid transportskadaanvänds i den förevarande paragrafen uttrycket "befordringsavgifien".Detta uttryck förekommer inte på något annat ställe i lagförslaget. Maximiersättningenvid dröjsmål är enligt 35 § vägtransportlagen lika 1983/84:117 186 Enligt järnvägstrafikstadgan fårjärnvägen begränsa sin ansvarighet till dubbla befordringsavgifien. Av skälsom har anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.4.4.3) har gränsen förjärnvägens ansvarighet höjts till befordringsavgifien. Detta motsvararvad som kommer att gälla för de internationella järnvägstransporterna enligt1980 års järnvägsfördrag. I samband med frågan hur ersättning för dröjsmål skallbestämmas behandlas i järnvägstrafikstadgan spörsmålet i vad mån rätt fillersättning för dröjsmål och rätt till ersättning för transportskada kan föreliggasamtidigt. Enligt stadgan får järnvägen friskriva sig från skyldighel attbetala dröjsmålsersättning vid sidan av ersättning för förlust av godset.Vidare får järnvägen förbehålla sig att, om godset både minskas och fördröjs,inte behöva belala dröjsmålsersättning för den del av godset som inte finns ibehåll. Har godset skadats vid befordringen, skall det enligt vad somuttryckligen anges i stadgan kunna utgå både ersättning för dröjsmål ochersättning för skadan. Om ersättning för minskning eller skada skall utgåjämsides med ersättning för dröjsmål, får järnvägen förbehålla sig att densammanlagda ersättningen inte skall överstiga vad som skulle ha utgått, omgodset hade gått förlorat i sin helhet. Väglransportlagen innehåller inte några föreskrifter idelta avseende. Enligt lagens förarbeten skulle det emellertid vara uteslutetatt tillämpa dröjsmålsreglerna, när godset helt och hållet har gått förlorat.Av detta skulle enligt förarbetena följa att, när ersättning ulgår dels förminskning eller skada, dels för dröjsmål, den sammanlagda ersättningen inte fåröverstiga vad som skulle ha utgått om godset hade gått förlorat (prop. Med denna ståndpunkt skulle en reglering liknande den somjärnvägstrafikstadgan innehåller vara överflödig. Det finns inte någon anledning att gå ifrån den ståndpunktsom har angetts i denna fråga i förarbetena till vägtransportlagen. Förjärnvägstransporternas del bör därför även i fortsättningen gälla, attersättning för dröjsmål inte kan utgå när godset har gått förlorat. Vid bedömningen av frågan om en uttrycklig regleringbehövs bör beaktas följande. Transportörens dröjsmålsansvar avser enligtlagförslaget, liksom enligt vägtransportlagen, skada som uppkommer till följdav dröjsmål med godsets utlämnande. Det förefaller rimligt att med denna utgångspunklanse, att denna typ av ansvar bara kan komma i fråga om godset verkligen blirutlämnat. Redan härigenom bör det stå klart, all ersättning för dröjsmål intekan utgå som ersättning för förlust. Dröjsmålsersättning får ienlighet härmed anses utesluten t.o.m. i det fallet att transportören inte ärersättningsskyldig för förlusten. Vid minskning måste motsvarande uppenbarligengälla den del av godset som inte finns i behåll. Några föreskrifter i dessafrågor har därför inte tagits in i lagförslaget. När gods har minskats, kan självfallet dröjsmål uppkommamed ullämningen av det som återstår. Likaså kan det inträffa dröjsmål med utläm- Prop.1983/84:117 187 ningenav skadat gods. I fråga om gods som verkligen har blivit utlämnat innebär dröjsmälsbegreppetinte något hinder mot att dröjsmålsersättning utgår jämsides med annanersättning. Varuhavaren har därför möjlighet att för samma sändning begäraersättning dels enligt 28 eller 29 §, dels enligt den förevarande paragrafen.Därmed skulle den sammanlagda ersättningen kunna överstiga maximiersättningenvid förlust av godset. I förarbetena till vägtransportlagen uttalas emellertidalt den sammanlagda ersättningen inte får vara större än ersättningen förförlust. Samma princip ligger till grund för järnvägstrafikstadgans reglering.Detta måsle vara en rimlig ståndpunkt. Den nyssnämnda grundsatsen attdröjsmålsersättning inte kan utgå för gods som har gått förlorat kan emellertidinte åberopas till stöd för någon ersättningsbegränsning i sådana fall dågodset verkligen har lämnats ut. För dessa fall måste därför den begränsningsom skall gälla när dröjsmålsersättning och transporlskadeersättning utgårsamtidigt anges i lagtexten. En föreskrift härom finns i tredje meningen avden förevarande paragrafen. Enligtjärnvägstrafikstadgans motsvarighet till denna föreskrift får järnvägenförbehålla sig att den sammanlagda ersättningen inte skall överstiga vad somskulle ha utgått, om godset hade förlorats i sin helhet. Denna formuleringskulle kunna uppfattas så, att maximiersättningen skall bestämmas medutgångspunkt från ansvarsförhållandena i det aktuella fallet. Om järnvägen äransvarig för dröjsmål men endast till en mindre del ansvarig för den inträffademinskningen, skulle regeln med denna tolkning kunna leda till attdröjsmålsersättningen måste reduceras. Ett sådant resultat kan dock inte ansesgodtagbart. Syftet är bara att förhindra att den högsta ersättning som över huvudtaget skulle kunna ha kommit i fråga vid förlust av godset överskrids.Föreskriften har därför utformats på det sättet att ersättningsskyldigheten ärbegränsad till vad som skulle ha utgått enligt 28 § om godset hade gått föriorat. Omgodset kommer fram oförminskat och oskadat men fördröjt, skulle dettaundantagsvis kunna medföra en mer omfattande ersättningsskyldighet förjärnvägen än om godset hade gått förlorat.