prop · G703117 · 1983-12-31 00:00:00 — Vid sakskada som avses i 2 § är järnvägensersättningsskyldighet begränsad till ett belopp som för varje resandemotsvarar hälften av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkringför det år då den händelse som orsakade skadan inträffade. (8 § lag) Paragrafen innehåller regler om hur skadeståndet skallbestämmas, när ersättning skall utgå med anledning av att resande eller egendomi deras besittning har skadats. Den överensstämmer i stort sett med 8 § i 1976års lag. Den nämnda paragrafen har behandlats i SOU 1974:89 s. 117-126 och iprop. 1975/76: 7 s. 77-84. Vad som sägs där gäller i huvudsak också denförevarande paragrafen. Inom transporträtten gäller inle sällan speciella grunderför beräkning av skadestånd i fråga om sakskador. Genom denna paragrafs förstastycke görs det emellertid klart att sådana beräkningsgrunder inte skallanvändas i fråga om skadestånd som avses i paragrafen. Ett sådant skadeståndskall bestämmas på det sätt som anges i 5 kap. skadeståndslagen (1972:207). Omannal inte sägs, omfattar ersättningsskyldigheten hela den sålunda beräknadeskadan. Som framgår av paragrafens andra stycke är emellertidersättningsskyldigheten för sakskador maximerad till ett visst belopp. Hänvisningen till skadeståndslagen omfattar också 6 kap. 1och 3 §§. I 6 kap. 1 § ges bestämmelser om jämkning på grund av medvållande påden skadelidandes sida. I 2 kap. 6 § i lagförslaget finns emellertid ensärskild bestämmelse om jämkning på grund av medvållande vid internationellbefordran. En erinran om detta har tagits in i första stycket av förevarande paragraf. 1983/84:117 123 Enligt 3 § kan ett spårtrafikföretag få betala ersättningmed anledning av skador som har inträffat när resande efter avbrott ispårdriften befordrats med annat transportmedel. Frågan om spårtrafikföretagetär ansvarigt för en sådan skada skall avgöras enligl de regler som gäller fördet anlitade transportmedlet. Om ansvarighet föreligger, skall ocksåersättningens storlek bestämmas enligt dessa regler och inte enligt de reglersom anges i den förevarande paragrafen. Reglerna i sjölagen ellerluftfartslagen blir alltså tillämpliga när krav på skadestånd riktas motspårtrafikföretaget i sådana fall. Enligt 8 § andra stycket lag ärspårtrafikföretagens skyldighet all ersätta egendom i den resandes besittning iregel begränsad till . Maximiersättningens realvärde harurholkats avsevärt som lag har varit i kraft. Av skälsom har angetts i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.3.5) harbegränsningsbeloppet i andra stycket i den förevarande paragrafen knutits tillbasbeloppet enligt lagen (1962: 381) om allmän försäkring. Som har nämnts i denallmänna motiveringen utgjorde . hälften av basbeloppet när 1976 årslag trädde i kraft. Maximibeloppet har i lagförslaget fastställts till hälftenav basbeloppet (f.n. . Särskilda bestämmelser om internationeU befordran 5 § Bestämmelserna i 6-13 §§ gäller endast i fråga omsådan färd enligt internationell befordringshandling som avses i tilläggskonventionen till det internationella fördraget om befordran med järnväg av resande och resgods (internationell befordran). (1 § andra stycket lag) I paragrafen anges atl de efterföljande paragraferna idetta kapitel bara gäller i fråga om internationell befordran. Med internationell befordran avses i sak detsamma som i1976 års lag. Paragrafens avfallning har dock ändrats. I förhållande tilllydelsen lag har uttrycket "befordran enligt internationellfärdhandling" bytts ut mol "färd enligt internationellbefordringshandling". Genom den ändrade lydelsen framgår det klarare attdet är fråga om en internationell befordran även när någon som skötare följermed en godssändning som är tillämplig på. För en sådan skötare behöverenligl tilläggskonventionen inte utfärdas någon särskild handling. Däremotskall hans närvaro under befordringen framgå av fraktsedeln Gfr prop. 1975/76:7s. 6 § Vidinternationell befordran skall, i stället för 6 kap. 1 § skadeståndslagen(1972:207), gälla att skadestånd jämkas i den mån den skadelidande genomvällande har medverkat till skadan. 7 § Ersättningför framtida inkomslföriust eller föriusl av underhåll fastställs i form avett engångsbelopp, om den skadelidande inte begär annat. 1983/84:117 124 (12och 13 §§ lag) Dessabåda paragrafer har oförändrade förts över års lag. I fråga om derasinnehåll hänvisas till prop. 1975/76: 7 s. 95-97. 8§ Om järnvägen vid internationell befordran har ådragit sig ersättningsskyldighetenligt 2 § första stycket, skall vid tillämpningen av 4 § andra stycket istället för hälften av basbeloppet gälla ett belopp om . Med francförstås en guldfranc med en vikt av tio trettioendels gram och niohundratusendelars finhet. Regeringenkungör motvärdet av franc uttryckt i de av användasärskilda dragningsrätterna. Omräkningfrån särskilda dragningsrätter till svenskt mynt skall ske efter kursen den dagdå dom meddelas eller en annan dag som parterna har kommit överens om. Kronansvärde skall bestämmas i enlighet med den beräkningsmetod som Internationellavalutafonden den dagen tillämpar för sin verksamhet och sina transaktioner. (14§ lag) Tilldenna paragraf har efter vissa redaktionella justeringar förts över reglerna i14 § lag i deras lydelse enligt SFS 1978: 138 genom vilken denuvarande andra och tredje styckena i paragrafen tillkom. Paragrafensursprungliga innehåll har behandlats i prop. 1975/76:7 s. 97-99. I fråga om1978 års ändringar hänvisas till prop. 1977/78:70, särskilt s. 14-34 och 38. Gränsenför ersättningens storlek för skador på egendom som den resande bär på sigeller har med sig som handresgods anges i tilläggskonventionen till och iden förevarande paragrafen till . Därmed avses den s.k.Germinalfrancen. är en fiktiv beräkningsenhet, som innehålleren bestämd guldmängd. Beräkningsenheter av delta slag användes tidigare ofta iinternationella konventioner för alt ange begränsningsbelopp. Genom att användaen sådan fiktiv värdeenhet ville man uppnå att begränsningsbeloppen blevoberoende av valutafluktuationer. En förutsättning för att ett system medbegränsningsbelopp av detta slag skall fungera är emellertid ettinternationellt valutasystem som bygger på guldvärdet. Utvecklingenunder senare år inom det internationella valutasystemet har emellertid letttill att det har uppstått tveksamhet beträffande sättet för omräkning av sådanaberäkningsenheter till nationellt mynt. Sedan man inom Internationellavalutafonden hade beslutat att formellt överge guldet som bas för kurssystemet,förstärktes denna tveksamhet. Denna utveckling har lett till att många av dekonventioner som innehåller bestämmelser om fiktiva värdeenheter baserade påguld har reviderats. En sådan revision har genomförts beträffande de flestatransporträttsliga konventioner. Dessa värdeenheter har därvid bytts ut somberäkningsenhet mot Internationella valutafondens särskilda dragningsrätter(SDR). Värdeförhållandetmellan SDR och nationella valutor bestäms enligt en Prop.1983/84:117 125 metodsom är baserad på en korg ("standard basket") i vilken numera de femviktigaste världshandelsvalutorna ingår (dollar. D-mark, pund, yen och franskafrancs). Var och en av valutorna har tilldelats ett reduktionstal som bestämmervalutans relativa betydelse i korgen. Reduktionstalen har bestämts med hänsyntill de olika valutornas andel i världshandeln och deras betydelse för detinternafionella valutasystemet. Denna metod för värdering använderInternationella valutafonden för sin verksamhet och sina transaktioner. Föratt underlätta en tillämpning av de bestämmelser i svensk lagstiftning sominnehåller belopp uttryckta i Germinalfrancs kungör regeringen motvärdet avdessa enheter uttryckta i SDR. Delta har gjorts i förordningen (1978; 140) ommotvärdet av vissa guldfrancs uttryckt i internationella valutafondenssärskilda dragningsrätter. Ennärmare redogörelse för den utveckling på valutamarknaden som har lett till i olika konventioner har lämnat systemet med aft uttryckabegränsningsbelopp i guldenheter och för den teoretiska bakgrunden tillomräkningen mellan sådana enheter och SDR finns i prop. 1977/78:70 om värdet avvissa beräkningsenheter i guld. Ililläggskonventionen är begränsningsbeloppet för skador på egendom som denresande bär på sig eller har med sig som handresgods fortfarande angivet iGerminalfrancs. I den förevarande paragrafens första stycke har därför ocksåanvänts denna enhet för att ange gränsen för järnvägens ansvarighet vidinternationell befordran. järnvägsfördrag har begränsningsbeloppendäremot uttryckts i SDR. Omräkningen av beloppet tillsvenska kronor skall ske i två steg. Först skall beloppet räknas om till SDR.Enligt den nämnda förordningen skall anses motsvara en SDR.Värdet av SDR i svenska kronor beräknas av Internationellavalutafonden. Detta värde publiceras i de svenska dagstidningarna. Den 30seplember 1983 motsvarade en SDR 9 § På en fordran som avserersättning enligt I § eller 2 § första stycket utgår ränta perår från och med den dag då det förfarande som avses i 12 § inleddes eller, omnågot sådant förfarande inte har inletts, från och med den dag då talan väcktes.Om ersättningen avser kostnader vid personskada, inkomstförlust eller förlustav underhåll, utgår dock ränta först från och med den dag då järnvägen ficktillgång till den utredning som behövs för att ersättningens belopp skallkunna bestämmas. 10 §Den som vill kräva ersättning för skada vid internationell befordran skall från del att han fick kännedom om skadan lämna meddelande om skadefallet. Meddelandet skall lämnastill någon av följande järnvägar, förutsatt att järnvägen har sitt säte iSverige eller i en annan stat som är ansluten till den konvention som nämns i 5§: 1. järnväg som trafikerar densträcka på vilken skadefallet inträffade, 2. järnväg i avreseorten. Prop.1983/84:117 126 3. järnväg i bestämmelseorten, 4. järnväg i den resandes hemorteller vanliga uppehållsort. vållat skada genom fel eller försummelse eller har någon järnväg somtrafikerar den sträcka på vilken skadefallet inträffade på annat sätt fåttkännedom om detta, behöver meddelande inte lämnas. 11 § Den som inte har iakttagitsin skyldighet enligt 10 § att lämna meddelande om skadefallet har förloraträtlen till ersättning, om inte underlåtenheten beror på förhållande som haninte kan lastas för. 12 § Den som utan att väcka talanvill kräva ersättning för skada vid internationell befordran skall framställakravet skriftligen hos någon av de järnvägar som anges i 10 §. Regeringenmeddelar närmare föreskrifter om handläggningen av sådana ersättningskrav. Omnågon framställer anspråk på ersättning enligt första stycket, skall ipreskriptionstiden för detta anspråk inte räknas in tiden från det att anspråketframställdes intill den dag då järnvägen skriftligen meddelar att den intemedger anspråket och återsänder de handlingar som har sänts in medframställningen. Om järnvägen medger anspråket till en del, fortsätterpreskriptionstiden att löpa endast för den återstående delen av anspråket.Påstår någon att krav eller svar på detta har tagits emot av motparten elleratt handlingarna har återsänts, ankommer del på honom att bevisa detta.Förnyade krav avseende samma skada medför inle något ytterligare uppehåll iberäkningen av preskriptionstiden. 13 §I sådana fall som avses i 3 § skall vid internationell befordran, förutom 1 kap. 5 och 6 §§, även 2 kap. 10-12 §§ lillämpas. Bestämmelsernai 9-13 §§ motsvarar 15-19 §§ lag. Frånsett några redaktionellajämkningar har lydelsen lag behållits. I fråga om innehållethänvisas till prop. 1975/76:7 s. 99110. 1 §Detta kapitel tillämpas på sådan godsbefordran med järnväg i allmän inrikestrafik som sker mot betalning. Har avtal träffats om sådan befordran,tillämpas kapitlet på befordringen även när järnvägen ombesörjer denna medvägfordon. Påtrafik mellan och utlandet tillämpas kapitlet endast om annat inteföljer av det internationella fördraget om godsbefordran med järnväg (). Kapitletinnehåller bestämmelser om rättsförhållandet mellan järnvägen och trafikanternavid järnvägsbefordran av gods. I denna paragraf anges vilka godsbefordringarsom omfattas av dessa bestämmelser. Kapitletär i princip tillämpligt endast på inrikes befordringar. Detta följer avparagrafens/öw/fl stycke. Med inrikes befordran avses här, till skillnad frånvad som är fallet enligt vägtransportlagen, bara en sådan Prop.1983/84:117 127 befordransom äger rum uteslutande inom . Järnvägsbefordran av gods från enavsändningsort i över utländskt territorium till en bestämmelseort iSverige är nämligen i princip underkastad det internationellagodsbefordringsfördraget (art. 1 § 2). Såvitt gäller detta kapitel ansessådan befordran vara trafik mellan och utlandet. Ilikhet med järnvägstrafikstadgan och vägtransportlagen är den föreslagna lagentillämplig bara på sådan befordran som sker mot betalning. När järnvägen harbetingat sig någon form av vederlag, skall emellertid kapitlets regler -däribland ansvarsbestämmelserna - tillämpas i full utsträckning. Denomständigheten att en befordran har ett benefikt inslag utgör sålunda intenågot skäl för jämkning av det skadestånd som transportören skall betala. Idetta avseende skiljer sig lagförslaget från vad som enligt uttalanden iförarbetena gäller enligt vägtransportlagen Gfr prop. 1974:33 s. 61). Först ombefordringen utförs helt vederlagsfritt, kommer den - liksom enligt gällanderätt - att regleras enbart genom parternas överenskommelser och allmännarättsregler. Ävennär en befordran sker mot vederlag, faller den. utanför den föreslagna regleringen,om den inte försiggår "i allmän trafik". Genom detta uttryck, somåterfinns också i den gällande järnvägstrafikstadgan och i tidigare stadgor,begränsas kapitlets tillämpningsområde till det järnvägsnät som skalltrafikeras enligt myndighets tillstånd eller åläggande samt sådana spår som ärförenade med detta nät och används av trafikmedlen på detta i anslutning tillbefordran på nätet. Kapitlet är således inte tillämpligt på det fallet attnågon utan samband med befordran på det allmänna järnvägsnätet drivergodsbefordran åt enstaka uppdragsgivare på en spåranläggning. Avtalom godsbefordran med järnväg fullgörs i inle obetydlig utsträckning medvägfordon. Enligt en uttrycklig föreskrift i järnvägstrafiksiadgan är dennatillämplig också på sådan vägbefordran. I vägtransporflagen görs motsvarandeundantag från tillämpningen av den lagen (2 § andra stycket). Ocksåenligt den förevarande paragrafen (första stycket andra meningen) skalljärnvägsreglerna tillämpas på en vägbefordran som äger rum till fullgörande avett avtal om godsbefordran med järnväg. Räckvidden av denna föreskrift kansynas någol obestämd. I en promemoria med kommentarer till förslagel till 1966års järnvägstrafikstadga som hade utarbetats inom kommunikationsdepartementetnämns som exempel på vägtransporter som faller under stadgan, att järnvägenombesörjer utväxling av gods med bil när befordringshinder har uppkommit påjärnvägen. Stadgan torde emellertid vara tillämplig också på vägbefordran somjärnvägen anordnar som ersättning för spårbefordran utan att vara tvingad tilldetta på grund av avbrott i spårdriften. Enligtdet förevarande lagrummet skall järnvägsreglerna tillämpas på varjevägbefordran som utförs som ersättning för en avtalad spårbefordran. Denomständigheten att godset i verkligheten befordras med bil i 1983/84:117 128 stället för med tåg på en del av transportsträckan ellert.o.m. på hela denna sträcka hindrar således inte att järnvägsreglernatillämpas på befordringen i dess helhet. En bilbefordran kan emellertid inteanses ha utförts som ersättning för spårbefordran, i den mån bilbefordringenhar utsträckts till en ort som över huvud taget inte skulle ha kunnat nås genomspårbefor-dringen. När järnvägen som komplement till en spårbefordrantransporterar gods med bil till en ort utanför järnvägsnätet, måste självabiltransporten anses falla under vägtransportlagen. Det föreligger emellertidinte något hinder mot att järnvägen och trafikanten avtalar attjärnvägsreglerna i tillämpliga delar skall gälla också för biltransporten.Härigenom får nämligen trafikanten en förmånligare ställning än han har enligtvägtransportlagens ensidigt tvingande regler. Frågan om det förevarande kapitlets tillämplighet påtrafik med utlandet regleras i förevarande paragrafs andra stycke. Somframgår av den allmänna motiveringen (avsnitt 5.2.1) har reglerna i ominternationell godsbefordran inte arbetats in i förslaget till järnvägstrafiklag.Det förevarande kapitlet har därför inte gjorts tillämpligt på Irafik mellanSverige och utlandet utom i två undantagsfall. Det ena av dessa undantag avserbefordringar till eller från utlandet som inte är underkastade . Detta kanvara fallet, om befordringen avser ett ämne eller föremål som är uteslutet frånbefordran enligt art. 3) eller om det för trafik mellan orter iSverige används en genomfartslinje i ett grannland Gfr art. 1 2 § b). Detandra undantaget, som har större praktisk betydelse, är att befordringenvisserligen omfattas av men' att fördraget inte innehåller någon materiellreglering av den uppkomna tvistefrågan utan direkt eller via allmännakollisionsnormer utpekar intern svensk rätt som tillämplig. Som exempel påbestämmelser i delta kapitel som i enlighet härmed kan komma att tillämpasockså på internationell befordran kan nämnas föreskrifterna i 20 och 21 §§ omuppläggning och försäljning av godset. Kapitlet skall sålunda tillämpas på trafik med utlandetendast om inte annat följer av . Detta innebär, att kapitlet inte skalltillämpas på trafik mellan och utlandet i de fall då denna trafik ärunderkastad materiell reglering i eller i främmande rätt som av direkteller indirekt utpekas som tillämplig. I övriga fall skall kapitlet tillämpasockså på trafik med utlandet. Under faller inle bara befordran på järnvägslinjerutan också internationell befordran på vissa billinjer som ansluter tilljärnvägsnätet. En sådan linje är billinjen . På godssändningarsom befordras på denna linje från eller till utlandet skall således i förstahand tillämpas. I enlighet med vad som har sagts i det föregående kanjärnvägstrafiklagen också bli subsidiärt tillämplig på en internationellbefordran på den linjen. På inrikes befordran på linjen bör däremot lagen inteanses fillämplig, utan en sådan befordran regleras av vägtransportlagen.Innehål- 1983/84:117 129 let i järnvägstrafiklagen kan dock genom avtal gesgiltighet också för en sådan befordan. Ingående och fullgörande av befordringsavtal Avtaletstillkomst 2 § För avtal om godsbefordran gäller allmänna regler omhur avtal ingås. (Jfr 30 § JTS) I denna paragraf erinras om att vanliga regler om huravtal ingås gäller också för godsbefordran med järnväg. Avtal omgodsbefordran med järnväg har traditionellt varit ett realavtal. Ett avtal harsålunda ansetts slutet först när järnvägen har tagit emot godset lillbefordran. Om en fraktsedel skall utfärdas, har det dessutom krävts attjärnvägen har tagit emot denna. Denna avtalstyp var naturlig när järnvägen hadeen offentligrättslig befordringsplikt. När befordringsplikt inte föreligger, ärtrafikanten däremot hänvisad till att på privalrätlslig väg få till stånd enförpliktelse för järnvägen alt utföra den tilltänkta befordringen. Detta måstekunna ske före den tidpunkt då det är aktuellt att överiämna godsettill befordran. Som har anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.4.2) ärgodsbefordringsavtalet enligt lagförslaget inte något realavtal, utan frågan omhur ett avtal om godsbefordran med järnväg kommer till stånd skall avgörasenligt allmänna avtalsrättsliga regler. Det bör påpekas att paragrafen gäller bara i fråga ominrikes trafik och sådan trafik som inte faller under . Detta följer av 1 §.Enligt är godsbefordringsavtalet alUjämt ett realavtal. Somframgår av rubriken till den del av kapitlet som inleds av förevarandeparagraf används uttrycket "befordringsavtal" för att-beteckna denöverenskommelse genom vilken järnvägen förpliktar sig att utföra en vissbefordran. I järnvägarnas normalvillkor används uttrycket "befordringsavtalet"i en snävare betydelse, nämligen för att beteckna den rättsliga grunden för desärskilda förpliktelser som aktualiseras i och med att järnvägen lar emotgodset till befordran. När det gäller överenskommelser genom vilka järnvägen iförväg förpliktar sig att ta emot och befordra gods, används i järnvägskretsarregelmässigt termen "fraktavtal". I järnvägstrafiklagen skiljs intemellan "befordringsavtal" och "fraktavtal". En överenskommelsegenom vilken järnvägen har åtagit sig att utföra en godsbefordran åt entrafikant betecknas i lagen "befordringsavtal", oavsett omöverenskommelsen har träffats innan godset avlämnas till befordran eller förstvid denna tidpunkt. 3 § Avsändaren och järnvägen kan i befordringsavtaletbestämma om någon transporthandling skall användas och hur den i så fall skall vara utformad. Om annat inte har bestämts i befordringsavtalet, är avsändaren 9 1983/84. Prop.1983/84:117 130 dockskyldig att på järnvägens begäran upprätta en transporthandling och järnvägenskyldig atl på avsändarens begäran la emot en sådan handling. Omavsändaren eller järnvägen begär det, skall en fraktsedel användas somtransporthandling. Hur fraktsedeln skall vara utformad anges i 4-6 §§.Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddelar ytteriigareföreskrifter om fraktsedelns utformning. (32§ JTS) Iparagrafen regleras användningen av transporthandlingar. EnligtCIM måsle fraktsedel användas vid varje godsbefordran. Detsamma gällde iprincip enligt järnvägstrafiksladga. Också enligt stadgaframstår användning av fraktsedel som det normala. Med fraktsedel förstås entransporthandling som innehåller vissa särskilt föreskrivna uppgifter. Avskäl som redovisas i den allmänna motiveringen (avsnitt 5.4.3.2) avviker denföreslagna järnvägstrafiklagen från gällande rätt beträffande användningen avtransporthandlingar. Lagförslaget innebär på denna punkt en avsevärduppmjukning i förhållande till den traditionella regleringen inomjärnvägsrätten. Enligt den förevarande paragrafen kan godsbefordran ske a)utan någon transporthandling, b) med en transporthandling av en typ somparterna gemensamt bestämmer, c) med en fraktsedel av en typ som anges i lagen. Somindirekt framgår av paragrafens/örs/a stycke får befordran äga rum utantransporthandling, om järnvägen och avsändaren är överens om detta. På dennapunkt avviker lagförslaget från vad som gäller vid internationell järnvägsbefordran.För att skall vara tillämplig på ett vissl befordringsavtal krävs attbefordringen sker enligt en internationell fraktsedel. Däremot överensstämmerförslaget med nuvarande regler för inrikestrafiken i fråga om såväl järnvägs-som vägtransporter. Oftatorde emellertid åtminstone en av parterna ha ett starkt intresse av attbefordringen dokumenteras genom någon form av transporthandling. I paragrafensförsta stycke har därför vardera parten ålagts skyldighet att på motpartensbegäran medverka till att en transporthandling kommer till användning, om intebefordringsavtalet har ingåtts på uttryckligt villkor atl transporthandlinginte skall användas. Har ett befordringsavtal kommit till stånd utanöverenskommelse om att befordringen skall äga rum utan transporthandling, görsig därför en part skyldig till kontraktsbrott, om han vägrar atl på motpartensbegäran upprätta resp. ta emot en transporthandling. Enligtvägtransportlagen behöver en part som vill förhindra användning avtransporthandling inte alltid ta in förbehåll om detta i befordringsavtalet.Även utan ett sådant förbehåll får han nämligen vägra att godta användning avfraktsedel, om användningen skulle medföra beaktansvärd olägenhet för honomeller strida mot vedertaget bruk vid det slag av befordran som det är fråga om.Dessa möjligheter att vägra medverkan till Prop.1983/84:117 131 användningav fraktsedel motiveras delvis av att fraktförarens skyldighet att undersökagodsets och förpackningens tillstånd enligt vägtransportlagen är strängare vidbefordran med fraktsedel än vid fraktsedelslös transport.