prop · G703111 · 1983-12-31 00:00:00 — Liksomenligt 4 § LTO gäller enligt 2 § LOB att det vid ett omhändertagande skalltillses att åtgärden inte orsakar den som tas om hand större olägenhet än somär oundviklig med hänsyn till åtgärdens syfte eller väcker onödiguppmärksamhet. Vidare föreskrivs (3 §) att den omhändertagne skall underkastasläkarundersökning, om det behövs med hänsyn till hans tillstånd. Om han efteren sådan undersökning inle las in på sjukhus, får han hållas kvar av polisen,om annan vård ej kan beredas honom (4 §). Denpolisman som omhändertagit en berusad skall skyndsamt anmäla åtgärden till sinförman. Denne skall pröva om åtgärden skall bestå (5 §). Den som hartagits om hand skall friges så snart det finnes kunna ske ulan men för honomsjälv och anledning till omhändertagande inte längre föreligger, dockregelmässigt senast efter omhändertagandet. Omden omhändertagne är i behov av hjälp eller slöd från samhällets sida skallpolisen lämna råd och upplysningar. Polisen skall därvid, i den mån detlämpligen kan ske, samråda med annat samhällsorgan som har till uppgift attfillgodose sådant behov (7 §). Alkoholhaltiga drycker och andra berusningsmedele. d. som påträffas hos den omhändertagne, skall tas ifrån honom och förstöraseller säljas (8 §). Sammaallmänna bestämmelser om skyldighet för en polismyndighet att under vissaförhållanden underrätta andra myndigheter som föreligger beträffandeomhändertaganden enligt LTO gäller också beträffande omhändertaganden enligtLOB. Därtill finns bestämmelser i 87 § körkortsförordningen (1977:722) omskyldighet för polismyndigheten att anmäla varje sådant omhändertagande filltrafiksäkerhetsverket. Antaletomhändertaganden på grund av offentlig berusning har sedan slutet av1960-talet, bortseU , för de tre storstadslänen pendlat förStockholms del mellan 19 500 och 29 000, för del mellan 16 500 oeh 19000 saml för Malmös del mellan 3 500 och 5 000. För övriga riket har 1983/84:111 35 antalet omhändertaganden ökatfrån omkring 58 500 till omkring 78 000, vilket innebär en ökning . Övriga rikets andel av det totala antalet omhändertaganden uppgickför till i det närmaste 65 procenl medan motsvarande andel under årenkring mitten av endast uppgick till . I det följande avser jag att ta upp vissa principiellaförslag av utredningen beträffande tillämpningsområdet för LOB, omidentifiering av de omhändertagna samt om rapportering av omhändertagandetfill andra myndigheter. I övrigt återkommer jag till regleringen ispecialmoliveringen. 2.3.2 Omhändertagande på enskild plats Begreppet allmän plats har i LOB samma mening som ibrottsbalken, dvs. platsen skall vara upplåten för eller eljest frekventeras avallmänheten. Som exempel på sådana platser kan nämnas väg, gata, torg och annanplats som är upplåten för allmän samfärdsel. Hotell, restauranger, biografer o.d. är också allmänna platser i denna mening i den mån och under den tidallmänheten äger tillträde dit, liksom även tåg, bussar och spårvagnar osv. Enligt 1 § andra stycket LOB får som nämnts ettomhändertagande också ske på annan än allmän plats, om den berusade anträffas iport, trappuppgång eller liknande utrymme eller annars inom område som gränsartill allmän plats. En förutsättning är härvid att omständigheterna ger vidhanden att den berusade uppehåller sig där endast tillfälligtvis. I betänkandet (SOU 1968:55 och 56) Bot eller böler, somlåg till grund för beslutet all avkriminalisera fylleri, föreslog på sin lidfylleristraffutredningen att ett omhändertagande av en berusad person genompolisens försorg skulle kunna ske vare sig den berusade anträffades på allmäneller på enskild plats. Förslaget kritiserades under remissbehandlingen, och iprop. 1975/76:113 anförde departementschefen att det enligt hans uppfattningmåste anses uteslutet att genomföra en ordning som skulle ge polisen en allmänbefogenhet att ta hand om personer på enskilda platser enbart på grund avberusning. I princip måste befogenheterna till omhändertaganden på sådanaplatser även i fortsättningen vara beroende av att del vid sidan av självaberusningen förelåg särskilda omständigheter som gjorde omhändertagandetpåkallat, t. ex. för alt trygga allmän ordning eller avvärja brott. En generellbefogenhet för polisen att ta hand om akut berusade personer borde såledesalltjämt i huvudsak vara begränsad till fall när den berusade uppträdde påallmän plats. En sådan begränsning, anförde departementschefen, hade vunnithävd i det sammanhang det här gällde, och det var otvivelaktigt så att de akutberusade just på allmänna platser var särskilt utsatta för faror ochskadeverkningar i de fall förmågan att ta vård om sig själv var nedsatt till följd av berusningstillståndet. 1983/84:111 36 föranledde ingen erinran vid riksdagsbehandlingen. Enligt LTO/bör frågan om LOB:stillämplighet på enskilt område prövas på nytt. De betänkligheter som framfördes under förarbetena tillLOB framstår enligt utredningens mening som överdrivna. I själva verket kan manenligt utredningen fråga sig om genomförandet av den ordning, som fylleristraffutredningenföreslog, alls skulle ha vidgat polisens möjligheter att omhänderta berusadepersoner. Polisen kan redan nu ingripa mot berusade personer på enskilt områdemed stöd av flera olika föreskrifter. Tillsammans täcker dessa föreskrifter enmängd olika situationer. När det gäller dessa situationer skulle en utvidgningav polisens befogenheter enligt LOB självfallet inte medföra något ytterligareintrång i privatlivets heigd eller på annal sätt innebära något ytterligareingrepp i medborgarnas personliga integritet. Det är enligt utredningen överhuvud taget svårt att finna exempel på situationer där polisen inte kan ingripai dag men skulle ha kunnat göra det om fylleristraffutredningens förslag hadegenomförts. Om man i sak utgår från att sådana personer skall tas omhand, som är så berusade atl de till följd av sin berusning får anses vara urstånd att la vård om sig eller annars utgör en fara för sig själva eller andra,förefaller det enligt utredningen svårt att rationellt motivera alt frågan omell sådant omhändertagande formellt skall bedömas olika beroende på om denberusade befinner sig på allmän eller enskild plats. Det bör i stället vara så,menar utredningen, all behovet av ett omhändertagande prövas vid en samladbedömning av samtliga föreliggande omständigheter enligt ell och samma lagrum,varvid platsen där den berusade för tillfället befinner sig utgör en faktor avbetydelse. Det praktiska polisarbetet skulle enligt utredningenunderlättas genom en ökad klarhet och en minskad osäkerhet om bestämmelsernastillämplighet. Inte minst väsentligt är det enligt utredningens uppfattning attden enskilde medborgaren lättare kunde överblicka förutsättningarna för ochkonsekvenserna av ett omhändertagande. Utredningen föreslår alt 1 § LOB ändras så att paragrafenger stöd för omhändertagande på såväl allmänna som enskilda platser. Även omdet ligger i sakens natur med hänsyn till utformningen av 1 § LOB altbestämmelsen tillämpas betydligt mer restriktivt på enskild än på allmän plats,bör enligt utredningen denna restriktivitet särskilt markeras i själva lagtextensåvitt gäller bosläder. Enligt förslaget skall omhändertagande där den berusade- eller någon annan - har sin bostad få ske endasl om faran är särskiltallvarlig eller synnerliga skäl annars talar för det. Utredningens förslag har i allmänhet accepterats underremissbehandlingen. Några remissinstanser avstyrker dock förslaget. Förslaget tillstyrks av bl. a. ,polisstyrelserna i och , länsstyrelserna iStockholms, och , JO, Föreningen ,och Svenska 1983/84:111 37 Det avstyrks av , , , Medborgarrätlsrörelsen, Svenska avdelningen avinternalionella juristkommissionen och . De instanser som tillstyrker förslaget anser i allmänhetatt polisarbetet skulle underlättas om förslaget genomförs. Vidare anses den avutredningen föreslagna begränsningen i lagens tillämpning när det gällerbostäder innebära garantier mot att den enskildes integritet träds för när. Deavstyrkande instanserna menar bl. a. att gränsdragningsproblemen inte blirmindre och att det inte behövs någon utvidgning av fillämpningsområdet. Redanen formell möjlighet till omhändertagande av en berusad person i dennes egenbostad anses skapa olust och inge oro för den personliga integriteten. Någonremissinstans anser det fullt tillräckligt att använda de allmänna reglerna omnöd som stöd för ingripande i den enskildes privatliv i dessa situationer.Verdandi motsätter sig en befogenhet för polisen att göra omhändertaganden i t.ex. privata lokaler och organisationslokaler m. m. För egen del vill jag gärna ta fasta på vad utredningenhar anfört och vad som har vitsordats av många remissinstanser om att enändring i enlighet med utredningsförslaget är ägnad att minska problemen medgränsdragningen mellan olika former för ingripanden. Otvivelaktigt liggerförslaget också i linje med utgångspunkten atl polisens möjligheter tillingrepp i de grundläggande fri- och rätfigheterna skall vara grundade direkt pålag och inle på sedvänja eller allmänna rättsgrundsatser. Mot dessa fördelar med förslaget står emellertid detenligt min mening utomordentligt starka intresset av att lagen inte opåkallatmedger några ingrepp i den enskildes integritet och i privatlivels helgd. Detintresset är naturiiglvis störst när det gäller omhändertagande i bostäder. Jagdelar uppfattningen att redan en formell möjlighet att tillämpa LOB där ingerolust. Det är enligt min mening inte tillräckligt att ställa upp begränsningsreglerav den typ som utredningen föreslår. Jag anser att LOB över huvud taget intebör kunna tillämpas i bostäder. När det gäller övriga områden som inte utgör allmän platseller angränsande område finns enligt min mening inte lika starka invändningarfrån integritetssynpunkt mot att LOB görs tillämplig. En sådan utvidgning ärtvärtom mofiverad från de synpunkter som utredningen har utvecklat. Exempel påplatser där nuvarande tvekan om lagens tillämplighet därmed undanröjs erbjudertaxibilar, socialbyråer och entréhallar till sjukhus. I sakens natur liggeremellertid atl ökad restrikfivitet vid lagens fillämpning måste iakttas, närden berusade befinner sig på ett område som är att uppfatta som privat. Isynnerhet gäller detla sammankomster av olika slag som äger mm på annan platsän där någon har sin bostad. Sammanfattningsvis föreslår jag således att LOB görstillämplig såväl på allmän som enskild plats men alt ett absolut undantag görsför bostäder. Jag återkommer i specialmofiveringen till den närmareutformningen av en bestämmelse härom. 1983/84:111 38 2.3.3 Rapportering och registrering av omhändertagandenenligt LOB Enligt LTO/är det angeläget attbestämmelser om omhändertaganden av akut berusade inte onödigtvis förknippasmed åtgärder som uppfattas som repressiva och som skapar misstro eller motviljahos den omhändertagne. F. n. tillförs körkortsregislret uppgifter om dessaomhändertaganden (jfr prop. 1981/82:9). Detta är enligt utredningen en ordningsom uppfattas som repressiv och som skapar misstro hos den omhändertagne. Enordning med de konsekvenser som en sådan anteckning kan få för den enskilde ärenligt utredningen föga förenlig med de grundläggande tankarna bakom socialtjänstlagstiftningen.Den uppfattas enligt utredningen inte som rättvis eftersom olika omständigheterspelar in när det gäller om ett omhändertagande över huvud taget kommer tillstånd. De verkningar anteckningen får i körkortshänseende kan drabba olikaomhändertagna mycket olika beroende på körkortsinnehav och yrkesarbete m. m. Som särskilt otillfredsställande har det enligtutredningen uppfattats att den som genom förslagenhet eller på grund avtillfälligheternas spel lyckas dölja sin identitet kan undkomma dessaverkningar av omhändertagandet. En ytterligare omständighet som enligtutredningen måste beaktas är den integritetskränkning som trots allt alltidäger rum när någon förs in i ett register, i synnerhet om del är databaserat.En begränsning i registreringen bör redan av detta skäl eftersträvas. Det material som utredningen har tagit fram visar enligtdess mening att trafiksäkerhetsskälen inte kan anses vara av sådan styrka altde ger anledning att acceptera de negativa effekter som rapporteringen ochregistreringen har från rättvisesynpunkt och från vård- ochintegritetssynpunkter. Utredningen föreslår därför att rapporteringen ochregistreringen slopas. Utredningens förslag när det gäller slopad rapporteringtill körkortsmyn-digheterna tillstyrks av en del remissinstanser, bl. a.kammarrätten i , , , datainspektionen, iGöteborgs och län och "venska kommunförbundet. Det övervägandi: antalet instanser som går in på fråganavstyrker emellertid bestämt förslaget. Kritiken har sin utgångspunkt itrafiksäkerhetsskäl och går i stort sett ut på att sambandet mellanLOB-omhändertaganden och opålitlighet i nykterhetshänseende är så stort attrapporteringen till körkortsregislret måste kvarstå. Själv anser jag alt vissa rättviseskäl otvivelaktigt kananföras fill förmån för utredningens förslag. Del kan emellertid inte komma ifråga att rubba det grundläggande kravet på att den som betros med körkort harett nyktert levnadssätt. En sådan bestämmelse skulle, som också har påpekatsunder remissbehandlingen, i stort sett förlora sin mening, om körkortsmyndigheternainte får ullfälle att undersöka körkortssökandens eller körkortsinnehavarenslevnadssätt i detta hänseende. Genom de sekretessregler som införts i anslutning tillsocialtjänsllagstifl- ningen har möjligheten att vända sig till socialnämndernaför atl få uppgifter av betydelse för nykterhetsprövnihgen i körkortsärendenavsevärt begränsats. Någon ändring i detta avseende är som jag ser det inteaktuell (se bl. a. Ds S 1983:16). a. med hänsyn härtill har jag svårt attse att det nuvarande rapporteringssystemet när det gäller LOB-omhändertagandenf. n. kan undvaras. Jag måste därför avstyrka utredningens förslag. Jag harsamrått med chefen för i frågan. 2.3.4 Identifiering av dem som omhändertagits enligt LOB Identifieringen av den som omhändertagits på grund avoffentlig berusning utgjorde före LOB:s tillkomst inte något problem avbetydelse. Den berusade hade som regel gjort sig skyldig till straffbargärning- fylleri - och därmed var de straffprocessuella bestämmelserna irättegångsbalken tillämpliga. Bestämmelsen i 24 kap. 2 § RB innebär att densom på sannolika skäl misstänks för brott kan häktas, om han är okänd och inteuppger namn och hemvist. Den gäller oberoende av brottets beskaffenhet och varalltså tillämplig bl. a. beträffande den som kunde misstänkas för fylleri. Ipraktiken tillämpades aldrig häktning i dessa fall, men bestämmelsens existensvar tillräcklig för atl det inte skulle uppstå några nämnvärda problem i frågaom identifieringen. Efter LOB:s tillkomst och avkriminaliseringen av fyllerihar vissa problem uppkommit på området. har sålunda årligenmellan av de omhändertagna förblivit oidentifierade. I defallen har givetvis föreskrivna underrättelser till körkortsregistret eller desociala myndigheterna inte kunnat lämnas, och inte heller har man hos polisenkunnat undersöka om den omhändertagne varit efterlyst. I det praktiskapolisarbetet har det ibland upplevts som orättvist i synnerhet att den somförblir oidentifierad undgår registrering i körkortsregistret. Frågan togs upp i direktiven fill LTO/LOB-utredningen.Utredningen har redogjort för de möjligheter till identifiering som finnsoch diskuterat möjligheterna att lagstiftningsvägen förbättra dessamöjligheter. Vid sina överväganden om behovet av lagändringar har utredningenemdlerfid, bl. a. med hänvisning till sitt förut nämnda förslag attrapporteringen av LOB-omhändertaganden fill körkortsmyndigheterna skallupphöra, funnit att några förbättrade regler om identifiering inle behöverinföras. En del remissinstanser - särskilt inom polisväsendet - haremellertid efterlyst bättre möjligheter att idenfifiera de omhändertagna. I det föregående har jag till skillnad från utredningenstannat för att inte föreslå någon ändring när det gäller rapporteringen omomhändertaganden enligt LOB till körkortsregislret. Frågan är då om del systemsom nu gäller kräver lagstiftning som bättre än f. n. möjliggör identifieringav de omhändertagna. Det får naturligtvis anses otillfredsställande att den somkan dölja sin 1983/84:111 40 identitet undgår föreskriven rapportering och registreringoch följderna därav bl. a. i körkortshänseende. Ett heltäckande system för atlupptäcka enskilda personers misskötsamhet i nykterhetshänseende kan dock aldriguppnås och bör som jag ser det knappast ens eftersträvas. Man kommer inte ifrånatt tillfälligheter i stor utsträckning avgör vilka upplysningar som når vederbörandemyndigheter. Sådana tillfälligheter kan bestå i t. ex. polisens aktuellaresurser eller möjligheter att ingripa och den enskilde polismannens bedömningav en föreliggande situation. I den mån man inte kan identifiera deomhändertagna, bortfaller naturligtvis information för myndigheternas del, mennågon avgörande orättvisa eller olägenhet av annat slag innebär detta dockknappast mot den bakgrund som jag antydde. I allt fall kan de nackdelarsom följer av all identiteten ej fastställs inte vara så stora att de mofiverarytterligare ingrepp i den omhändertagnes fri- och rättigheter. Vid denavvägning av motstående intressen som här måste ske anser jag mig sålunda intekunna förorda en ordning som innebär att de omhändertagna kan hållas kvar hos polisenpå obestämd tid i avvaklan på att identifiering kan äga rum, något som skullevara den enda egentliga möjligheten att helt undanröja problemen på området. Jag vill emellertid understryka att del i fortsättningenliksom nu bör vara en tjänsteplikt för polisen att verka för att denomhändertagne identifieras med de medel som står till buds. Härav följer bl. a.atl polismannen vid behov bör utnyttja de olika praktiska möjligheter som kanföreligga att efterforska den omhändertagnes identitet såsom exempelvisregisterslagning och inhämtande av upplysningar från kollegor. I det följande kommer jag dessutom atl föreslå att enmöjlighet till kroppsvisitation i identifieringssyfle införs i polislagen. Jagkommer också att föreslå regler om omhändertagande för identifiering. Härigenomökas ytterligare möjligheter i vissa fall för polisen atl identifiera dem somomhändertas enligt LOB. Sammanfattningsvis innebär mitt ställningstagande att jaginle finner anledning att föreslå någon särskild ändring i LOB för att möjlighetenatt identifiera de omhändertagna skall ökas. 2.4 Rapporteringsskyldighet och rapporteftergift Enligt 12 § Pl gäller som huvudregel att en polisman somfår kännedom om ett brott som hör under allmänt åtal är skyldig atl lämna enrapport om detta fill vederbörande förman så snart det kan ske. Polismannen fåremellertid lämna rapporteftergifl eller låta bli att lämna rapport vidare tillåklagaren och nöja sig med ett påpekande eller en erinran till den felande, omdet inte är föreskrivet svårare straff än böter för brottet och detla medhänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet är obetydligt. Detsammagäller i fråga om överträdelser som omfattas av förordnande enligt lagen(1976:206) om felparkeringsavgift. 1983/84:111 41 I polisberedningens förslag till polislag har inte tagitsupp någon motsvarighet till de berörda reglerna i polisinstruktionen. Vidremissbehandlingen har emellertid från några håll påpekats att principerna omrapporteringsskyldighet och rapporteftergift är av sådan allmän betydelse atlde bör återspeglas i lag. Jag delar den bedömningen. Jag vill i sammanhangethänvisa till att motsvarande uppfattning såvitt gäller rapporteftergift föruthar redovisats av åtalsrältskommittén i betänkandet (SOU 1976:47) Färre brottmål(s. 291). Kommittén föreslog atl institutet rapporteftergift skulle förankras ilag. Enligt förslaget skulle det emellertid liksom nu ankomma på regeringen attbestämma om dess tillämpningsområde. Jag förordar med hänvisning till det anförda alt en huvudregelom rapporteringsskyldighet motsvarande polisinstruktionens tas in i polislagen.Denna huvudregel bör kompletteras med en bestämmelse enligt vilken regeringenbemyndigas meddela föreskrifter i fråga om rätt för en polisman att underlåtaalt lämna rapport eller att vidta fortsatta åtgärder med anledning av enrapport. Det finns i detta sammanhang anledning att också gå in påtillämpningsområdet för rapporteftergiftsinstitutet. Som framgått gäller den generella befogenheten för enpolisman alt meddela rapportefiergift endast lagöverträdelser beträffande vilkaenbart böter ingår i straffskalan. Befogenheten är alltså knuten tillutpräglade ordningsförseelser av lindrig beskaffenhet. Institutet rapportefiergift är främst avsett för fall dåden felande har begått brottet på grund av glömska, missuppfattning ellerförbiseende. Men även brott som har begåtts avsiktligt kan naturligtvis iblandbedömas som obetydliga med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet.Enligt praxis tillmäts ett erkännande inle någon avgörande betydelse för fråganom rapporteftergift. Polismannen anses få lämna rapporteftergift även om denfelande inte erkänner och även om han kräver att frågan utreds. Omegendomsskada har uppstått måsle enligt de föreskrifter som gäller på områdetparterna vara överens om att reglera skadan eller också måsle den skadelidandeha förklarat att han inte har några ersättningsanspråk. Vid ringa personskadakan rapporteftergift lämnas under förutsättning att skadeståndsanspråk inteförekommer eller parterna är överens om att reglera skadan (jft RPS FS1983:10). Det förtjänar att nämnas alt den nuvarande lydelsen av 12§ andra stycket Pl går tillbaka på en ändring som gjordes i dendåvarande polisinstruktionen (1964:764). gällde att rapporteftergiftfick lämnas bara om brottet var obetydligt och "klart ursäktligt". Åandra sidan föreskrevs ingen begränsning till brott med enbart böter i skalan.Den ändring som gjordes syftade emellertid närmast till att ge polisenutvidgade möjligheter att använda rapporteftergift. a. skulle, enligt vadsom uttalades i sammanhanget, rapporteftergift kunna användas även viduppsåtliga brott och när flera förseelser hade begåtts (Stencil Ju 1969:11, PM 1983/84:111 42 med kommentar till ändringar ipolisinstruktionen). F. n. är snatteri enligt 8 kap. 2 § BrB det enda brott medfängelse i straffskalan som omfattas av beslämmelserna om rapporteftergift.Förutsättningen är även här att brottet skall vara obetydligt. Det tillgripnasvärde nämns särskilt som en av de omständigheter som skall beaktas i sammanhanget. Flera skäl talar för att i detla sammanhang överväga enutvidgning av befogenheten atl meddela rapporteftergift. En allmän uppfattningär sålunda att utrymmet för straffrättsliga åtgärder bör begränsas, bl. a. föratt resurserna hos de myndigheter som är engagerade i den brottsbekämpandeverksamheten skall kunna utnyttjas på ett från samhällets synpunkt rationelltsätt (jfr JuU 1982/83:30 s. 9-10). I samband med att min företrädare anmäldefrågan om tilläggsdirektiv (Dir 1983:43) fill fängdsestraffkommiuén (Ju1979:04) framhöll han att rättsväsendets resurser inte sällan tas i anspråk förförfaranden som framstår som bagatellartade och föga straffvärda somden allvarliga brottsligheten ökar på ell oroväckande sätt. Denna utvecklingkan - uttalade han vidare - leda att tilltron till och respekten förrättsväsendet tar skada. Det är av dessa skäl som fängelsestraffkommittén genomtilläggsdirektiven har fått i uppdrag att pröva i vad mån det är möjligt ochlämpligt att införa lagregler om mera allmänna undantag från det straffbaraområdet. som dessa direktiv beslutades gav regeringen uppdrag att-efter en genomgång av olika områden som kunde lämpa sig föravkrimina-lisering genom depenalisering eller på annat sätt - lämna förslagtill olika begränsningar i straffrättens tillämpningsområde på särskildaområden.