prop · G703165 · 1983-12-31 00:00:00 — Dettaställningstagande innebär emellerfid inte att kommittén vill förorda ettlagfäst förbud mot organisations- 1983/84:165 39 klausuler.I kap. 8 berörs vidare frågan om bevisbördan i föreningsrättsmål. I särskilda avsnitt redovisasslutligen tämligen översiktligt vissa rättsliga problem kring lagenstillämpningsområde och undantaget i 2§ MBL för bl.a. opinionsbildande ochkooperativ verksamhet (5.1), förhållandet till vissa andra lagar (5.2), detfackliga tolkningsföreträdet i vissa tvister (5.4) samt skadestånd och andrapåföljder (5.7). I det sistnämnda avsnittet behandlas bl.a. frågan om den s.k. tvåhundrakronorsregelnvid olovlig arbetskonflikt. En majoritet i kommittén föreslår att den regelnskall återinföras genom ett tillägg till 60 § MBL. I kap. 9 redovisas någrasynpunkter på arbetsdomstolens rättstillämpning och den i direktiven nämndafrågan om s. k. negativ reglering i kollektivavtal. De båda lagförslagen hartagits in i kap. 10. Till betänkandet har fogats reservationer och särskildayttranden. 1983/84:165 40 41 § Arbetsgivare och arbetstagare som är bundna avkollektivavtal får icke vidtaga eller deltaga i arbetsinställelse (lockouteller strejk), blockad, bojkott eller annan därmed jämförlig stridsåtgärd, omavtalet har ingåtts av organisation och denna ej i behörig ordning har beslutatåtgärden, om åtgärden strider mot bestämmelse om fredsplikt i kollektivavtaleller om åtgärden har till ändamål 1. att utövapåtryckning i tvist om kollektivavtals giltighet, bestånd eller rätta innebördeller i tvist huruvida visst förfarande strider mot avtalet eller mot dennalag, 2. att åstadkommaändring i avtalet, 3. att genomförabestämmelse, som är avsedd att tillämpas sedan avtalet har upphört att gälla,eller 4. att stödja annan, när denne icke själv får vidtagastridsåtgärd. Första stycket utgör ej hinder för arbetstagarorganisation att i behörig ordning besluta blockad för att utverka betalning av klaroch förfallen fordran på lön eller på annan ersättning för utfört arbete.- Om enarbetstagare har fordran på lön eller annan ersällning för iitjört arbele, geren strejk eller annan stridsåtgärd som arbetstagaren deltar i intearbetsgivaren rätt att betala fordringen senare än på förfallodagen. Uppskjuterarbetsgivaren ändå betalningen med anledning av stridsålgär-den, är detta enolovlig stridsåtgärd av arbetsgivaren. Arbetsgivaren får inte heller sotn enegen stridsåtgärd mot dem som har en sådan fordran, eller som ett led i ensådan stridsåtgärd, uppskjuta betalningen till efler JÖrfallodagen. Dessabestämmelser gäller vare sig arbetsgivaren är bunden av kollektivavtal ellerej. 60 § Är någon skadeståndsskyldig enligt denna lag, kanskadeståndets belopp nedsättas i förhållande till vad som annars skulle hautgått, om det är skäligt med hänsyn till den skadevållandes ringa skuld, denskadelidandes förhållande i avseende på tvisten, skadans storiek i jämförelsemed den skadevållandes tillgångar eller omständigheterna i övrigt. Fullständigbefrielse från skadeståndsskyldighet kan också medges. Vid bedömande enligt första stycket av arbetstagares skadeståndsskyldighetför deltagande i olovlig stridsåtgärd skall särskild hänsyn tagas tillomständigheter, som har framkommit vid överläggning enligt 43 §, ochverkningarna av överläggningen. Enskild arbetstagare kan ej i något faU ådömas skadeståndmed högre belopp än tvåhundra kronor. 1983/84:165 41 Skattereglernastillämpning på vissa arbetsrättsliga skadestånd Idenna promemoria behandlas skattereglernas tillämpning på vissa arbetsrättsligaskadestånd. Vad som i första hand berörs är arbetsgivarnas rätt att göra avdragvid taxeringen för allmänt skadestånd som har utbetalats till en enskildarbetstagare eller till en facklig organisation. Även frågan om skyldighetenför enskilda att eriägga skatt för sådana ersättningar berörs. Promemorianbygger till stor del på nya arbetsrättskommitténs behandling av ärendet, sekommitténs slutbetänkande SOU 1982:60 MBL i utveckling (s.226 foch s. 232 f).Detta material biläggs denna promemoria som bilaga nr 1' . Detarbetsrättsliga sanktionssystemet bygger nästan uteslutande på användningen avskadestånd som sanktion. Man brukar tala om två typer av skadestånd nämligenekonomiskt skadestånd och - med en numera hävdvunnen arbetsrättslig term -allmänt skadestånd. Med ekonomiskt skadestånd avses ersättning för denekonomiska förlust som har uppstått på grund av brott mot lag ellerkollektivavtal. Syftet med det allmänna skadeståndet är bl.a. att inskärpavikten av att lag och avtal följs, den s.k. preventiva funktionen. Ilagstiftningen uttrycks saken på lite olika sätt. I 55 § lagen (1976:580) ommedbestämmande i arbetslivet (MBL) talas om att man vid bestämmande av om enskada har uppkommit skall ta hänsyn även till en parts intresse av att lagenseller ett kollektivavtals bestämmelser iakttas och till övriga omständigheterav annan än rent ekonomisk betydelse. Enligt 38 § andra stycket lagen (1982:80)om anställningsskydd (LAS) kan skadestånd avse den kränkning som ett brott motlagen innebär. Tanken att det är fråga om en kränkning anknyter till detföreställningssätt som är det vanliga när man söker grunden för en rätt till s.k.ideellt skadestånd. Från synpunkten att det allmänna skadeståndet haren preventivfunktion liknar det ett bötesstraff. En skillnad är emellertid att böter skallerläggas till statskassan medan skadeståndet skall betalas till den som harlidit skada. ' Prop.1983/84:165 42 Fråganom skattereglernas tillämpning på de arbetsrättsliga skadestånden gäller iförsta hand de allmänna skadestånden. Att ekonomiskt skadestånd ärskattepliktigt hos arbetstagaren och får dras av i arbetsgivarens deklarafionär allmänt godtaget. De hithörandeskatterättsliga reglerna har följande huvudsakliga innehåll. Enligt 20 §kommunalskattelagen (1928:370) (KL) skall, vid beräkning av inkomsten frånsärskild förvärvskäUa, från bmttointäkterna i förvärvskällan avräknas allaomkostnader för intäkternas förvärvande och bibehållande. Denna huvudregelkompletteras av bestämmelser om vilka kostnader som inte är avdragsgilla. Tillsådana kostnader räknas, förutom den skattskyldiges levnadskostnader ochdärtill hänföriiga utgifter, bl.a. avgifter som utgår enligt lagen om påföljderoch ingripanden vid olovligt byggande m.m., enligt lagen om felparkeringsavgiftoch enUgt lagen om överlastavgift. Däremot är miljöskyddsavgift som kan utdömasvid överträdelse av miljöskyddslagen avdragsgill, prop. 1980/81:92 s. 59, jfr s.138. Överfidsavgiften enligt 26 § arbetstidslagen (1982:673) är inteavdragsgill (prop. 1981/82:154 s. 12 och 53). Detsamma gäller restavgifter, skattefill-lägg,förseningsavgifter och indrivningsavgifter. Inte heller böter och viten äravdragsgilla. Dessa båda påföljder finns inte uppräknade bland de särskiltangivna, icke avdragsgUla kostnaderna i 20 § KL men anses liksom dessa utgörarent personliga utgifter för vilka avdrag inte medges. Det bör understrykas attavdragsförbudet gäller även om det brott eller den förseelse som föranlettkostnaden resulterat i skattepliktig intäkt eller kan sägas ha utgort en normalföreteelse i rörelse. Advokat-, rättegångs- och liknande kostnader äravdragsgilla endast om de utgör kostnader för att förvärva eller bibehåUaskattepliktiga intäkter eller för att nedbringa avdragsgilla kostnader.Kostnader för tvist om förvärvskälla är således inte avdragsgilla. Skadeståndpå grund av avtalsbrott har i praxis ansetts utgöra driftkostnad i praktiskttaget varje fall där skadeståndet utgått på grund av brott mot ett iförvärvsverksamheten ingånget avtal. Utgångspunkten fördiskussionen om de allmänna skadestånden är två pleniavgöranden iregeringsrätten. Det ena (RÅ 1980 1:12) gällde frågan om en arbetsgivare skulleha rätt att göra avdrag för ett allmänt skadestånd som hade betalats till enfacklig organisation för brott mot reglerna i 38 § MBL om förhandlingsskyldigheti samband med entreprenader. Regeringsrätten beslutade med 20 röster mot 4 attmedge avdrag. Majoriteten menade att skadeståndet var att anse som enomkostnad i arbetsgivarens rörelse. På gmnd härav och då skadeståndet inteomfattades av de undantag som finns i 20 § andra stycket KL var skadeståndetavdragsgillt. De fyra ledamöter som var av skiljaktig hiening framhöll, attskadeståndet hade till uppgift att inskärpa nödvändigheten av att arbetsgivareiakttar den förhandlingsskyldighet som MBL föreskriver. Det kunde inte ansesutgöra ett normalt led i arbetsgivarens verksamhet att han sätter sig övereller försummar denna skyldighet. Skadeståndet kunde därför inte anses vara en 1983/84:165 43 sådan driftkostnad som enligt 29 § 1 mom. KL får dras avfrån bruttointäkt av rörelse. Inte heller på annan grund menade minoriteten attskadeståndet kunde anse avdragsgillt. Anledning finns inte att anta annat än att även allmännaskadestånd som utbetalas till arbetstagare är avdragsgilla hos arbetsgivaren. Det andra målet (RÅ 1980 1:10) gällde beskattningen av ettallmänt skadestånd som hade utgått till en arbetstagare för en upppsägning somstred mot reglerna om saklig grund i LAS. 20 ledamöter av 24 förklarade att detallmänna skadeståndet var att hänföra till inkomst av tjänst och att det inteförelåg någon grund för att undanta beloppet från beskattning. De fyrareservanterna konstaterade att beloppet utgjorde gotlgörelse för sådan skada avannan än rent ekonomisk betydelse som avses i 38 § tredje stycket LAS (1974 årslag). Eftersom skadestånd av detta slag har ett övervägande preventivt syfte,menade de att det inte kunde hänföras till inkomst av tjänst. Skadeståndet varenligt deras mening inte heller på annan gmnd skattepliktigt för den skadeståndsberättigade. I två motioner till (1980/81:344 och 1529) haryrkats att avdragsrätten för de allmänna skadestånden skall avskaffas.Motionerna behandlades i skatteutskottet (SkU 1980/81:55) som inhämtade ettyttrande från arbetsmarknadsutskottet (AU 1980/81:6y). Arbetsmarknadsutskottetsmajoritet ansåg att arbetsdomstolen har möjlighet att väga in de skattemässigaeffekterna i skadeståndsbedömningen och därigenom upprätthålla det allmännaskadeståndets preventiva funktion. Man hänvisade också till att fråganbehandlades av nya arbetsrättskommittén och avstyrkte motionerna.Reservanterna tillstyrkte motionerna och menade att arbetsrättliga skadeståndbör behandlas på samma sätt som böter och viten. En motion med samma yrkande om slopande av avdragsrättensom i de tidigare nämnda motionerna avslogs med en liknande motivering åretdärpå (mot. 1981/82:1624, SkU 1981/82:65). Som har framgått har nya arbetsrättskommitténbehandlat spörsmålet i slutbetänkandet (SOU 1982:60) MBL i utveckling. a. följande (betänkandet s. 232). På fackligt håll har man reagerat starkt mot de bådaregeringsrättsavgörandena. Ett huvudargument har varit det som ocksåframfördes av domstolens minoritet och som går ut på att det är främmande, föratt inte säga stötande, att betrakta ett allmänt skadestånd för åsidosättandeav arbetsrättslig lag eller kollektivavtal som ett slags normal kostnad i denskadeståndsskyldiges rörelse. Med det betraktelsesättet har man enligt fackliguppfattning missförstått det allmänna skadeståndets karaktär och förbisett desssläktskap från vissa synpunkter med böter och icke avdragsgilla viten och andraavgifter. Synsättet medför risk för att det allmänna skadeståndets uppgiftförfelas. Det är, sägs det vidare, viktigt att lika fall behandlas lika och detär i varje fall olämpligt att ett utdömt skadestånd får olika reell 1983/84:165 44 effekt beroende t.ex. på vilken form en verksamhet bedrivsi och vilka faktiska avdragsmöjligheter som föreligger med hänsyn till ettföretags ekonomiska resultat och ställning. Från arbetsgivarsidan invänds bl. a. att det enligtstadgad och oomstridd praxis i övrigt medges avdrag för skadestånd, avtalsviteno. d. i anledning av ett företags åsidosättande av förpliktelser enligt ett iverksamheten träffat avtal. Någon anledning att principiellt se sakenannorlunda i det här aktuella sammanhanget finns inte. Det bör enligt dennaståndpunkt beaktas att det arbetsrättsliga allmänna skadeståndet ofta döms utsom en påföljd för ett förbiseende eller en ganska utsäktlig felbedömning,något som understryker släktskapen med andra former av kontraktuella skadeståndoch avdragsgilla viten. De olika synsätt som vi här översiktligt har beskrivit hargetts till känna även vid de diskussioner som har förts inom vår kommitté.Någon gemensam uppfattning har vi inte uppnått. Vi har emellertid inte funnitanledning att ställa frågan på sin spets genom omröstning inom kommittén,eftersom i alla händelser en ändring i fråga om behandlingen av allmännaskadestånd vid taxeringen bör föregås av ett skatterätlsligt och tekniskt föreberedel-searbetesom det inte ligger inom ramen för vårt utredningsuppdrag att utföra. För vårdel finner vi bara skäl att tillägga att det torde vara att ta för lätt påsaken att hänvisa till att det finns möjlighet för tingsrätterna ocharbetsdomstolen att vid utmätande av allmänna skadestånd i arbetsrättsligatvister ta hänsyn till skatteeffekterna. Nägon möjlighet att göra detta påannat än ett synnerligen schablonartat sätt torde i realiteten inte finnas. Sedan nya arbetsrättskommittén avlämnat sittslutbetänkande har frågan om avdragsrätten behandlats ytteriigare en gång avriksdagen (mot. 1982/83:866, SkU 1982/83: 35). Utskottets majoritet framhöllatt det primära syftet med det allmänna skadeståndet var att upprätthållarespekten för lag och avtal (den preventiva funktionen). Mot den bakgrundenansåg utskottet det knappast rimligt att ett arbetsrättsligt skadestånd skulleha karaktären av en driftkostnad, som i sin helhet är avdragsgill vid taxering.Det vore enligt utskottet naturligare att jämställa sådant skadestånd med sanktionsavgiftervilka enligt 20 § KL utgör en inte avdragsgill kostnad i förvärvskälla.Motionen avslogs emellertid med hänvisning till att frågan behandlas iarbetsmarknadsdepartementet av beredningsgruppen för vissa arbetsrättsligafrågor. Minoriteten ansåg det naturligt att anse ett arbetsrättsligtskadestånd liksom andra skadestånd som en avdragsgill driftkostnad ochavstyrkte motionen på den grunden. avslog motionen med den avutskottsmajoriteten angivna motiveringen. 3 Principiella utgångspunkter för en eventuelllagändring Huvudsyftet med de allmänna skadstånden på detarbetsrättsliga fältet är att upprätthålla respekten för lag och avtal. Iflertalet fall täcks ekonomisk förlust av ett särskilt ekonomiskt skadestånd.Därigenom har det allmänna skadeståndet ett väsentligt gemensamt drag med denstraffrätts- Prop.1983/84:165 45 liga sanktionen böter, nämligen att det är den preventivafunktionen hos påföljden som är den i prakfiken betydelsefulla. Detta ärutgångspunkten för den kritik som från arbetstagarhåll har riktats mot detnuvarande rättsläget enligt vilket ett allmänt skadestånd som av arbetsgivarenutbetalas till enskilda arbetstagare eller till en facklig organisation fårdras av vid taxeringen. Särskilt när skadeståndet är en påföljd för enlagöverträdelse ter det sig enligt kritiken främmande att ett avdrag skall fågöras i den försumliges deklaration. Även från andra utgångspunkter ter sig avdragsrättenproblematisk. Vid bestämmande av allmänt skadestånd på det arbetsrättsligafältet tar nämligen domstolarna allmänt sett inte hänsyn till företagensekonomiska ställning. Detta innebär med den nuvarande tolkningen av deskatterättsliga reglerna, såsom påpekas i betänkandet MBL i utveckling, att denreella effekten av skadeståndspåföljden blir beroende bl.a. av den form somverksamheten bedrivs i och av vilka faktiska avdragsmöjligheter som föreliggermed hänsyn till ett företags ekonomiska resultat och ställning. Det räcker härmed att erinra om att avdragsrätt över huvud inte förekommer i vissaverksamheter, bl.a. hela den offentliga sektorn. Den skillnad som sålunda finnsi fråga om sanktionens ekonomiska effekt kan inte förenas med gmndsatsen att i.påföljdshänseendelika fall bör behandlas lika. Såsom nya arbetsrättskommittén har påpekat(betänkandet s. 233) torde detta problem inte kunna lösas genom att domstolarnaändrar sin praxis vid bestämmande av allmänna skadestånd på det arbetsrättsligafältet genom att ta hänsyn till skatteeffekterna. Förutom att en sådan lösningskulle innebära ett avsteg från den tidigare nämnda och avarbetsdomstolen tillämpade principen att allmänna skadestånd skall utmätas utanhänsyntagande till den skadeståndsskyldiges ekonomiska bärkraft, skulle ettbeaktande av skatteeffekterna endast kunna ske på ett synnerligen schablonartatsätt. I åtskilliga fall, kanske främst då fråga är om sådanabrott mot den arbetsrättsliga lagstiftningen som anger den enskildaarbetstagarens rättigheter, kommer ett ekonomiskt skadestånd att neutraliseraden eventuella vinst som förfarandet kan ha medfört för arbetsgivaren. När detgäller att bestämma storieken av skadeståndet för brott mot de förstärktarättigheter som tillerkändes arbetstagarna och deras fackliga organisationergenom MBL, främst för brott mot den grundläggande regeln om primär förhandlingsskyldighet,finns emellertid inte denna möjlighet. Men även här gäller som en viktigprincip att det inte i något fall skall te sig lönsamt för en arbetsgivare attsätta arbetstagarnas rätt åt sidan till förmån för andra intressen (prop.1975/76:105, bilaga 1, s. 382). Uppstår exempelvis en ekonomisk vinst förarbetsgivaren genom att denne underiåter att fullgöra sin primäraförhandlingsskyldighet, skall detta beaktas vid bestämmande av det allmännaskadeståndet. Skadeståndet skall således här utom annat, neutralisera denekonomiska fördelen. Detta skulle i och för sig kunna Prop.1983/84:165 46 sägas tala för ett bibehållande av avdragsrätten, eftersomvinsten är beskattningsbar hos arbetsgivaren. (Jfr de överväganden som hargjorts i fråga om vattenföroreningsavgiftens behandling i skattehänseende, prop.1982/83:87 s. 35). Å andra sidan är detta syfte med det allmänna skadeståndetvid brott mot den primära förhandlingsskyldigheten detsamma som syftet medövertidsavgift enligt arbetstidslagen (prop. 1981/82:154 s. 77). En sådanavgift är inte avdragsgill och det finns inget som talar för att man skattemässigtbör se olika på sanktioner inom det arbetsrättsliga fältet som har samma ellerliknande funktioner. Den invändning som arbetsgivarsidan har gjort mot ettslopande av avdragsrätten är av rättslig natur och går ut på att det enligtstadgad och oomstridd praxis i övrigt medges avdrag för skadestånd, avtalsviteno. d. i anledning av ett för-etags åsidosättande av förpliktelser enligt ett iverksamheten träffat avtal. De allmänna skadestånden bör enligt detta synsättbetraktas på samma sätt. Man kan emellertid fråga sig om en sådan jämförelse ärrimlig när fråga är om brott mot centrala bestämmelser, såsom kravet på sakliggrund för uppsägning, intresset av att föreningsrätten skall lämnas okränkteller att arbetstagarna genom sina organisationer skall garanteras informationom och inflytande över arbetsgivarens verksamhet. I dessa fall är det ju frågaom rena lagbrott, även om det ibland måste finnas ett avtal som utgångspunkt. De fall där jämförelsen har störst fog för sig synes varanär allmänt skadestånd döms ut för brott mot kollektivavtal. Men även här kaninvändas att utgångspunkten är ett samhällsintresse som har tagit sig uttrycki en lagregel om skadestånd, här i syfte att garantera att kollektivavtalen hållsi helgd för att kunna tjäna som den garanti för arbetsfreden under derasgiltighetstid som utgör grundstenen för den kollektiva arbetsrätten. Tillskillnad från kontraktuella skadestånd och avtalsviten har det allmännaskadeståndet för ett kollektivavtalsbrott principiellt inte till uppgift atttäcka en ekonomisk förlust, inte ens som en schablonmässig ersättning för sådanskada. Det allmänna skadeståndet har även på detta område en renodlad preventivfunktion och skall, om parterna inte kommer överens, till sin storiek bestämmasav domstol. Det har även riktats viss kritik mot den beskattning avdet allmänna skadeståndet som sker hos mottagaren. Här har emellertid inteanförts samma principiella skäl av arbetsrättslig natur för en förändring somför ett slopande av avdragsrätten. Att vissa ideella skadestånd, t.ex. försveda och värk vid kroppsskada, inte anses utgöra skattepliktiga inkomstertorde inte vara ett tillräckligt skäl för att avskaffa skatteplikten förallmänna skadestånd på det arbetsrättsliga fältet. Här skall endast erinras omatt det finns avsevärda skillnader mellan dessa typer av skadestånd, såväl ifråga om de rättsliga utgångspunkterna för skadestånden som när det gällerersättningarnas storlek. Inte heller finns det från skatterättslig synpunkt iövrigt några principiella skäl för en förändring. Visserligen kan en lagänd- 1983/84:165 47 ring som innebär att avdragsrätt inte längre föreliggerför allmänna skadestånd medföra, att det hos vissa arbetsgivare kan uppkommaett intresse att förvandla det som eljest skulle vara att betrakta som allmäntskadestånd till ekonomiskt skadestånd. Det kan inte uteslutas att enskilda arbetstagareskulle vilja medverka i ett sådant arrangemang, i vart fall om såväl detallmänna som det ekonomiska skadeståndet beskattades hos dem. Arbetsgivare ocharbetstagare skulle så att säga kunna "dela på vinsten". Den riskenskulle av naturliga skäl föreligga bara i fall där skadeståndet bestäms utomrätta. I de allra flesta fallen torde emellertid överenskommelser omarbetsrättsliga skadestånd ske under medverkan av någon av arbetsmarknadensparter. Detta får antas i regel vara en tillräcklig garanti för attfördelningen mellan allmänt och ekonomiskt skadestånd sker på ett riktigt sätt.Skattefrihet för allmänna skadestånd skulle å andra sidan öppna möjlighet förmindre nogräknade arbetsgivare att slussa ut obeskattade förmåner till sinaanställda. Motbakgrund av vad som har sagts synes skattefrihet för allmänna skadeståndinte böra ytterligare övervägas. De tidigare redovisade skälen talar däremotför att avdragsrätten slopas. Vill man göra detta bör tillvägagångssättet varaatt tillföra undantagskatalogen i 20 § andra stycket KL en regel om att avdraginte får göras för allmänna skadestånd som utgår enligt bestämmelser i denarbetsrättsliga lagstiftningen. Uttrycken "allmänt skadestånd" och"denarbetsrättsliga lagstiftningen" torde vara tillräckligt avgränsade för attinte vålla några tillämpningsproblem. För attundvika problem i samband med ett slopande av avdragsrätten bör en eventuelllagstiftning få effekt endast på skadestånd som utges efter ikraftträdandet. Lag om ändring i kommunalskattelagen (1928:370) Härigenom föreskrivs att 20 § kommunalskattelagen (1928:370) skall ha nedan angivna lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 20 §' Vid beräkningen av inkomsten från särskildförvärvskälla skall alla omkostnader under beskattningsåret för intäkternasförvärvande och bibehållande avräknas från samtliga intäkter i pengar ellerpengars värde (brut-toiittcikt),som har influtit i förvärvskällan underbeskattningsåret. Att koncernbidrag, som inte utgör sådan omkostnad, ändåskall avräknas i vissa fall och inräknas i bruttointäkt hos mottagaren framgårav 43 § 3 mom. Avdrag får Inte göras för: den Avdrag får inte göras för: den skattskyldiges levnadskostnader skattskyldiges levnadskostnader ' Senaste lydelse enl. prop. 1983/84:68. SkU 16. rskr 106. och därtill hänförliga utgifter, såsom vad skattskyldig utgettsom gåva eller som periodiskt understöd eller därmed jämförlig periodisk utbetalningtill person i sitt hushåll; kostnader i samband med plockning av vilt växande bär ochsvampar till den del kostnaderna inte överstiger de intäkter som är skattefrienligt 19 §; värdet av arbete, som i den skattskyldigesförvärvsverksamhet utförts av den skattskyldige själv eller andre maken ellerav den skattskyldiges barn som ej fyllt ; fyllt ; ränta på den skattskyldiges eget kapital som har nedlagtsi hans förvärvsverksamhet; svenska allmänna skatter; kapitalavbetalning på skuld; avgift enligt 8 kap. studiestödslagen (1973: 349);