prop · G703111 · 1983-12-31 00:00:00 — Det är enligt beredningen också tydligt aU debefogenheter att bruka våld som f. n. filläggs polisen genom detta lagrum börutgöra stommen i en ny reglering av polisens våldsanvändning. Reglerna i förstastycket (polismannen möts eller 1983/84:111 86 angrips med våld eller hot om våld när en tjänsteåtgärdskall genomföras) och andra stycket (s. k. laga befogenhet) har hävd inompolisverksamheten och är enligt beredningen alltjämt av central betydelse. Behovet av regleringen i paragrafens tredje stycke(polismannen möts av motstånd när han med laga rätt skall avvisa eller avlägsnanågon eller verkställa kroppsvisitation, kroppsbesiktning, husrannsakan ellerbeslag eller annat omhändertagande av egendom) får enhgt beredningen anses haklart dokumenterats i det lagstiftningsärende då stycket tillades (se prop.1979/80:122 s. 74-77, 152-153 och 157 och JuU 44 s. 22-24). Beredningen pekarsärskilt på att lagrådet i detta ärende framhöll att rätten alt genomföratjänsteåtgärder av aktuellt slag torde vara så fullständigt reglerad i lag inte behöver tveka att lagstifta om användande av våld vid dessa åtgärderpå den grunden alt lagstiftningens tillämpningsområde skulle vara oklart. sida redovisades visserligen, framhåller beredningen, visstvekan som hänförde sig till den risk för tolknings- ochfillämpningssvårigheter som kunde uppkomma när det fanns flera bestämmelsersom delvis reglerade samma ämne; utskottet tänkte därvid uppenbarligen på 2 §PL Denna anledning till tveksamhet kommer emdlerfid, påpekar beredningen, attfalla bort, om - som beredningen har förordat - en generalklausul angåendepolisens uppgifter kan åberopas som rättsgrund för ingripanden frånpolisens sida med fysiskt tvång. En annan huvudbeståndsdel i regleringen av polisens rättatl använda sig av fysiskt tvång måste enligt beredningen uppenbarligen varaatt tillförsäkra polisen befogenhet att ingripa mot straffbelagda handlingar, iförsta hand pågående sådana. Även i situationer av detta slag skallnaturligtvis våld brukas endast som en sistahandsutväg. Befogenheten böremellertid här inte göras beroende av om polismannen möts av våld eller hot omvåld. En polisman måste exempelvis ha befogenhet att, om så behövshandgripligen, avstyra ett gatuslagsmål, och detta även om polismannen självinte möts av våld eller hot därom. Beredningen erinrar om att i det hänseende som äraktuellt vissa befogenheter följer av nödvärnsbestämmdserna i 24 kap. 1 § BrB.Den bestämmelsen medger att polismän - liksom andra medborgare - utan risk förstraffpåföljd vidtar åtgärder för att avvärja ett påbörjat eller överhängandebrottsligt angrepp på person eller egendom, betvinga den som hindrar attegendom på bar gärning samt i vissa fall hindra någon från olagaintrång eller avlägsna den som gjort sig skyldig härtill. En förutsättning äratt de åtgärder som vidtas inte är uppenbart oförsvarliga. En fråga som iblandställs är om nödvärnsbestämmelserna är tillämpHga även när poHsmannen fullgörett ijänsteuppdrag och om han sålunda är bevarad vid sin rätt till nödvärn omhan t. ex. blir angripen med våld vid förföljande av en person som skallgripas. I rättspraxis har frågan besvarats jakande. Nödvärnsbestämmelserna bör emellertid enligt beredningenav flera skäl kompletteras genom en särskild bestämmelse i poHslagen med siktepå Prop.1983/84:111 87 intressetav att straffbara handlingar avstyrs. Polisen har en generell skyldighet atl sökaavvärja brott även i andra fall än sådana som avses med nödvärnsbestämmelserna.Det är enligt beredningen dessutom en uppenbar fördel om polisenstjänsteplikter så långt möjligt får stöd i positiva bestämmelser och intebehöver häriedas ur straffrihetsregler. Beredningen förordar med hänsyn härtillatl det i polislagen tas in en bestämmelse som ger polisen befogenhet att, iden mån del med hänsyn till omständigheterna är försvarligt, använda våld föratt avvärja en straffbelagd handling. Regeln bör enligt beredningen ta sikteinte bara på påbörjade utan också på överhängande brottsligahandlingar. Polisen bör exempelvis kunna hindra en berusad person som står ibegrepp att köra bil från att göra sig skyldig till trafiknykterhetsbrott. Detär emellertid enhgt beredningen angeläget atl framhålla all befogenheten attavvärja brotlsHga handlingar med fysiskt tvång när andra medel är ofillräckligainte blir obegränsad genom en sådan regel. Det fysiska tvånget måste som nämntsvara försvarligt med hänsyn till omständigheterna (proporfionalitetsprincipen).Främst blir det här fråga om enstaka gärningar som består i positivt handlande,företrädesvis allvarliga brott. Även brott som består i straffbar Underlätelsekan dock mofivera fysiskt tvång. Ett ingalunda opraktiskt exempelerbjuder, framhåller beredningen, det fallet att någon obehörigen kvarstannar i"kontor, fabrik, annan byggnad eUer fartyg, på upplagsplats eller på annatdylikt ställe", som det heter i straffbestämmelsen om olaga intrång (4kap. 6 § andra stycket BrB). Brottet kan ju då sägas bestå i en underlåtdse attpå tillsägelse lämna lokalen, men atl poHsmannen här i sista hand skall kunnaingripa med tvång är enligt beredningen uppenbart. Enligt beredningen bör detemellertid understrykas att bestämmelsen inte är avsedd alt kunna användas somsjälvständig rättsgrund för att med direkt tvång avbryta exempelvisnäringsverksamhet som bedrivs utan tillstånd i de fall detta är straffbart ochinte heller för att verkställa förvaltningsbeslut med sådant tvång, även omefterlevnaden skulle vara straffsanktionerad. Det bör också anmärkas attbestämmelsen som sådan inte är avsedd att kunna åberopas till stöd för enbegränsning av någon annan gmndläggande fri- eller rättighet än skyddet motpåtvingat kroppsligt ingrepp, exempelvis skyddet mot husrannsakan. Omsålunda ett polisingripande med våld långt ifrån alltid bör vara tillåtet motstraffbelagda handlingar, finns å andra sidan, fortsätter beredningen, viktigaintressen tillhörande polisens ansvarsområde som inte är skyddade genomkriminalisering men där gällande rätt ändå i viss utsträckning medger att defillgodoses - som en sistahandsutväg- genom bruk av fysiskt våld från polisenssida. En grupp av sådana fall är nödsituationer. De allmänna reglerna om nöd i24 kap. 4 § BrB torde f. n. få åberopas som stöd för vissa polisingripanden, t.ex. atl hindra någon från att komma fill skada vid explosion eller annankatastrof eller betvinga en person som står i begrepp att begå självmord. 1983/84:111 88 Eftersomdet här är fråga om tjänsteplikter för polisen förordar beredningen från deutgångspunkter som förut har angetts att en bestämmelse som sakligt settväsentligen motsvarar den om nöd får ingå i regleringen av polisens befogenhetatl använda våld. Bestämmelsen synes enligt beredningen - efter mönster av 11 §brandlagen (1974:80) - i princip kunna avfattas så alt den tar sikte påsituationer när fråga är om att avvärja fara för liv, hälsa eller egendom ellerför skada i miljön. Såvitt gäller fara för egendom bör lämpligen på samma sättsom i 24 kap. 4 § BrB uttryckligen anges all det skall vara fråga om värdefullsådan. Även skada i miljön synes i detla sammanhang böra kvalificeras; det böranges att fråga skall vara om en omfattande skada. Beredningenerinrar om att en polisstyrelse enHgt 25 § brandlagen har befogenhet att vidtade åtgärder som behövs för att genomföra de beslut som den som utövar befäletvid räddningstjänst har fattat vid fara för något av de nämnda intressena. Uppenbartär enhgt beredningen att fysiskt våld mycket sällan, särskilt vid fara som interiktar sig mot person, erfordras i situationer av detta slag. Engrupp av fall där en polisman inle sällan måsle vara berättigad att användapersonellt våld, även om han inle möts eller angrips med våld eller hot omvåld, är enligt beredningen när han biträder någon annan myndighet vidfullgörande av handräcknings- och verkställighetsuppgifter enhgt olikaspecialförfaltningar. När del gäller handräckningsuppgifter som innebäromhändertagande eller annat frihetsberövande, följer detta direkt av 24 kap. 2§ BrB. Men även i vissa andra fall är det enligt beredningen uppenbarligenförutsatt att våld som en sistahandsutväg skall få brukas av polisen när denenligt uttrycklig bestämmelse i en specialförfattning biträder en förvaltningsmyndighetmed vissa tvångsåtgärder. När det exempelvis i 3 kap. 3 §utsökningsförordningen (1981:981) föreskrivs alt kronofogdemyndigheten fårbegära biträde av en polismyndighet för verkstälHghet av en exekutiv åtgärd,har del sålunda förutsatts att polisen får bruka fysiskt tvång vidförrättningen i den utsträckning det är medgivet enligt 2 kap. 17 §ulsökningsbalken (jfr prop. 1980/81:8 s. 252). Även i andra fall kan enbefogenhet att använda fysiskt tvång enligt beredningen härledas ur denbestämmelse som ålägger polisen att lämna biträde åt en annan myndighet. Så ärenligt beredningens mening uppenbarligen förhållandet när fråga är om atlverkställa avspärrning eller liknande eller att bereda företrädare för en annanmyndighet tillträde fill byggnader, områden eller utrymmen av ohka slag, jfrexempelvis 72 § väglagen (1971:948) och 26 § livsmedelslagen (1971:511). Enligtberedningen bör i den nya polislagen tas in en uttryckHg bestämmelse med siktepå handräckningsålgärder av detta slag. Bestämmelsen bör enligt beredningengivetvis ta sikte även på de situafioner då en författning har ålagt polisenatt själv - och alltså inte som biträde åt annan myndighet- bereda sigtillträde till byggnad, område eller utrymme, t. ex. i 1983/84:111 89 kontrollsyfte.Som exempel nämner beredningen polismyndighetens tillsyn enHgt 4§ lagen(1981:2) om handel med skrot och begagnade varor och förordningarna (1981:402och 403) i samma ämne. En bestämmelse av aktuellt slag bör ges den avfattningenatt en polisman - i den mån det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt- får bruka våld, när han med stöd av lag eller annan författning har attbereda sig tillträde fill, avspärra eller tillstänga byggnad, område ellerutrymme, biträda någon i myndighetsutövning med en sådan eller liknande åtgärdeller biträda vid exekutiv förrättning enligt vad som är föreskrivet därom. Iöverensstämmelse med vad som anges i 2 kap. 17 § tredje stycket andra meningenulsökningsbalken bör enligt beredningen uttryckligen anges att våld mot personi de fall som avses nu får brukas bara om polismannen möter motstånd. Debestämmelser som har förordats nu täcker enligt beredningens uppfattning detstora flertalet praktiska fall då rätl och skyldighet bör föreligga för enpolisman atl bruka våld för att genomföra en tjänsteåtgärd. Beredningenunderstryker att reglerna måste läsas med behovs- ochproporfionalitetsprinciperna i minnet. Bestämmelserna bör avfattas så att detlauttryckligen markeras. Somredan har förulskickats anser beredningen emellertid att en reglering av deförhållandevis väl avgränsade typfall som har redovisats nu bör kompletterasgenom en mera allmänt håUen bestämmelse med sikte på undantagssituationer. Vadsom här åsyftas är fall som inte har nämnts i det föregående men där enbefogenhet att använda våld får anses följa av 2 § Pl med den giltighet somförfattningsrummet har enligt regeringsformens övergångsbestämmelser. Del kan idetta sammanhang enligt beredningen vara fråga om vill skilda situationer. Engrupp fall avser intresset att upprätthålla fungerande kommunikationer, dvs.trygga framkomligheten på vägar, i hamnar eller på flygplatser eller andraliknande platser. I en annan typ av fall gäller det skyddet av människorspersonliga säkerhet, t. ex. vid ett statsbesök eller en allmän sammankomst. Ävenom det enligt vad beredningen framhåller i de allra flesta fall är möjligt althärleda erforderliga befogenheter ur de förordade reglerna liksom ur deregler som beredningen i övrigt föreslår, skulle det enligt beredningenknappast vara tillrådligt att avstå från atl härutöver ge polisen en befogenhetatt i uppenbara fall använda fysiskt tvång för att upprätthålla allmän ordningeller allmän säkerhet när andra åtgärder inte är fillräckliga. Lagstiftaren kaninte förutse alla situationer och polismännen måste ofta fatta sina beslutomedelbart och utan tillgång till lagen eller dess förarbeten. Atl en sådanbestämmelse med nödvändighet måste bH rätt allmänt hållen synes inte innebäranågon avgörande olägenhet, om den avfattas så att det klart framgår att denbara får utnyttjas i rena undanlagsfall. Beredningen förordar med hänvisninghärtill en särskild bestämmelse om att, vid sidan av de uppräknade typfallen, ettförsvariigi mått av våld får brukas om det är fråga om en åtgärd som ärnödvändig för den allmänna ordningens eller säkerhetens upprätthållande och det är uppenbart att den inle kan Prop.1983/84:111 90 Närdet gäller den lagtekniska placeringen av de nya beslämmelserna står enligtberedningen två möjligheter öppna: antingen kan 24 kap. 2 § BrB kompletteraseller också kan reglerna tas in i polislagen. I denna del anser beredningen - ilikhet med bl. a. straffrättskommittén (SOU 1953:14 s. 403) -att reglerna ompolisens våldsanvändningsrätt systematiskt sett närmast får anses höra tillförvaltningsrätten och inle fill bestämmelserna om straffrätt. Härtill kommerenligt beredningen att den nya polislagen skulle te sig ofuUständig, om deninte inbegrep de grundläggande reglerna om polisens rätt att bruka våld.Beredningen har därför stannat för alt föreslå atl de nu diskuterade reglerna ihuvudsak placeras i polislagen. Till denna bör då också föras de bestämmelser i24 kap. 2 § BrB som tar direkt sikte på polismän eller personal med vissapoHsiära befogenheter, t. ex. ordningsvakter (första och tredje styckena samtandra stycket andra meningen). Däremot tar reglerna om laga befogenhet för falldå någon som är berövad friheten söker rymma, göra motvärn m. m. (andra stycketförsta meningen) sikte även på annan personal än som har angetts , såsomexempelvis kriminalvårdstjänstemän samt personal vid sjukhus för slutenpsykiatrisk vård och vissa hem som avses i lagen med särskilda bestämmelser omvård av unga. I denna del bör regleringen enligt beredningen lämpligen stå kvari , fastän den givetvis är tillämplig även på polismän. Ifråga om beredningens förslag till bestämmelse hänvisas till bilaga 3. Beredningenansluter sig slutligen till polisutredningens uttalanden om de föreskrifter omsärskilda hjälpmedel såsom skjutvapen och tårgas m.m. som finns f. n. Det ärockså enligt beredningens mening uppenbart att föreskrifter av detta slagbehövs även i fortsättningen. Dessa föreskrifter bör, när befogenheten att ivissa fall bruka våld lagfästs, kunna meddelas i form avverkstälHghetsföreskrifter. En följd härav blir som polisutredningen påpekaratt regeringen - eller den myndighet som efter delegation meddelar föreskrifterna- aldrig får tillåta användning av ett särskilt hjälpmedel i vidare mån än vadsom medges i de grundläggande bestämmelserna i lag. Att det vid sidan avverkställighelsföreskrifterna även kan behövas centralt meddelade allmänna rådtill ledning för den enskilde poHsmannen står enligt beredningen klart. Beredningenerinrar i detta sammanhang ytterligare om att reglerna i nuvarande 24 kap. 2 §andra stycket BrB endast i extrema fall har ansetts kunna ge stöd förtvångsmedicinering och liknande åtgärder, något som naturligtvis i så fallförutsätter medverkan av medicinalpersonal (se prop. 1980/81:1 s. 28-30).Beredningen ansluter sig fill denna uppfattning och vill understryka att dethär rör sig om arbetsmetoder som från både etisk och praktisk synpunkt ärutomordentligt vanskHga. I den mån de över huvud tagel skall förekomma ipolisverksamheten, måste detta förutsätta alt excepfionella förhållandenföreligger. Att meddela särskilda författningsföreskrifter i ämnet skulleenligt beredningens mening vara mindre välbetänkt. 1983/84:111 91 Polisberedningens ståndpunkt att beslämmelserna ompolisens befogenhet att i vissa situationer bruka våld i princip bör samlas ipolislagen har med något enstaka undantag godtagits av remissinstanserna.Medborgarrättsrörelsen ställer sig dock tveksam till denna lösning och uttalarsig fill förmån för att bestämmelsen i 24 kap. 2 § BrB kompletteras. Även beredningens förslag till uppläggning av paragrafen,dvs. en beskrivning av ett anlal typfall där våldsanvändning kan vara befogadkompletterad med en mera allmänt hållen regel som härutöver medgervåldsanvändning i klara undantagssituationer, godtas av nästan alla instanser. Alt det iparagrafen talas om att en polisman under angivna förhållanden "får"bruka våld kritiseras av några remissinstanser med anknytning tillpolisväsendet. Dessa instanser menar alt det är en IjänstepHkt för polisen attanvända våld när förhållandena gör det påkallat. Mot detla synsätt invänder JO,som framhåller att det aldrig kan bli tal om någon självständig pHkt förpolismän att använda våld. Vad det är fråga om är enligt JO att polisen ärskyldig att fullgöra allehanda uppgifter och alt polisen kan vara nödsakad attanvända visst våld för alt uppfylla en viss tjänsteplikt. Flera instanser, bl. RÅ, anser det onödigt ochvilseledande att i paragrafen upprepa behovs- och proporfionalitetsprinciperna. Polisstyrelsen i polisdistrikt menar att ordet"angrips" i första punkten bör utgå, eftersom en polisman i en sådansituation som den som punkten tar sikte på enligt polisstyrelsen allfid har'rätt att handla i nödvärn. En del företrädare för polisväsendet vänder sig mot denbegränsning av fillämpningsområdet för punkt 3 som ligger i att våld mot personavses få brukas endast om poHsmannen möts av motstånd. Kammarrätten i Göteborgmenar tvärtom att punkten 3 täcker för mycket. Beträffandeutformningen av punkterna 4 och 5 påpekar avdelningen avinternationella juristkommissionen att där talas om när en polisman skaH handlamed slöd av lag "eller annan författning". Avdelningen erinrar medanledning härav om kravet på lagstöd för undantag från de i 2 kap. RF skyddadefri- och rättigheterna och framhåller att det är ytterst angeläget att dettaskydd inte urholkas eller kringgås. Polisstyrelsen i polisdistrikt anseratt till uppräkningen av åtgärder i punkt 5 bör fogas även "utrymma".SACO/SR frågar hur punkten 5 skall tolkas i det fall att motståndet riktas intemot polismannen utan mot den förrättningsman som polismannen biträder. JO är starkt kritisk mot den föreslagna punkl 6. Detypfall som beredningen har tagit upp i de tidigare punkterna är enligt JO isig mycket allmänt formulerade och täcker, såvitt han kunnal finna, fillsammansmed övriga fillämpliga rättsregler alla de fall då våldsanvändning kan varabefogad. Att därutöver införa den allmänna befogenheten enligt punkt 6 Prop.1983/84:111 92 skulle enligt JO vara att gå för långt. De betänklighetersom han framfört gäller dock inte, säger avslutningsvis, om man begränsarden allmänna befogenheten så att den avser endast "våld mot egendom". Polisstyrelsen i framhåller attpolislagens paragraf om våldsanvändning bör kompletteras med en regelmotsvarande den som finns i 24 kap. 5 § BrB om nödvärnsexcess m. m. Från många håll tas beredningens uttalanden omtvångsmedicinering upp. Flera instanser, häribiand en stor grupppolisstyrelser, anför alt enligt deras mening tvångsmedicinering inte bör fåförekomma som polisiär befogenhet i något sammanhang. Medborgarrättsrörelsenintar samma ståndpunkt. Den allmänna uppläggningen av en lagreglering av frågan ompolisens våldsanvändningsrätt som polisberedningen har uttalat sig för har iprincip godtagits under remissbehandlingen och även jag ansluter mig tilldenna. Jag biträder också de allmänna överväganden i fråga om regleringensnärmare utformning som beredningen har redovisat, i den mån annat inte framgårav vad jag säger fortsättningsvis. Delvis med hänsyn till synpunkter som harförts fram under remissbehandlingen bör vissa smärre justeringar göras i detlagtextförslag som beredningen har lagt fram. Jag återkommer till dessa isamband med att jag i det följande något närmare kommenterar innebörden av detförslag som jag lägger fram. vill jag emellertid ta upp en annan fråga somberörts av beredningen i detta sammanhang och som rönt uppmärksamhet underremissbehandlingen. Jag syftar på frågan om den föreslagna paragrafen ompolisens rätl att bruka våld i undantagsfall skall anses kunna utgöra rättsligtstöd för tvångsmedicinering och liknande åtgärder. Beredningen har i denna fråga uttalat att 24 kap. 2 §andra stycket BrB i extrema fall har ansetts kunna ge stöd förtvångsmedicinering och liknande åtgärder. Beredningen påpekar att en sådanåtgärd naturligtvis förutsätter medverkan av medicinalpersonal. För egen delunderstryker beredningen alt det här rör sig om arbetsmetoder som från bådeetisk och prakfisk synpunkt är utomordenlHgt vanskliga. För min del anser jag att dessa uttalanden av beredningenkan vålla viss osäkerhet om rättsläget. Själv är jag beredd att i dettasammanhang slå fast att det aldrig kan vara en försvarlig melod i ell samhälleav vår typ att polisen skulle betvinga människor med psykofarmaka eller andramediciner för att verkställa en viss tjänsteåtgärd. Metoder av detta slag böralltså som jag ser det inle kunna härledas ur polislagen utan betraktas somotillåtna. I fullständighetens intresse vill jag tillägga att vad jaghär har anfört givetvis inte utesluter möjligheten att en domstol med stöd avden allmänna 1983/84:111 93 bestämmelsen om nöd i (24 kap. 4 §) skullekunna anse det försvariigi att en polisman i ett exceptionellt fall har gett enmänniska medicin mot hennes vilja i en akut nödsituation. Jag saknar anledningatt i detta sammanhang gå in på befogenheterna för läkare, kriminalvårdspersonaloch andra personalkategorier. Jag övergår härmed till att något kommentera de olikaenskildheterna i det förslag som jag lägger fram. I ingressen till paragrafen erinras på nytt om degrundläggande behovs-och proportionalitetsprinciperna. Dessa följer i och försig redan av 8 §, men med hänsyn till deras centrala betydelse just vid våldsanvändninghar jag liksom beredningen ansett en uttrycklig erinran motiverad i förevarandeparagraf. Principerna innebär att våld får användas endast när det behövs, dvs.när andra medel är otillräckliga för att utföra den tjänsteuppgift del är frågaom och våldsanvändning kan väntas leda till det avsedda resultatet. Vidare fårvåld över huvud taget inte tillgripas, om den aktuella tjänsleuppgiften intehar en sådan betydelse att det framstår som rimligt att den genomförs medfysiskt tvång. I del fall åter då så är förhållandet måste under helahändelseförloppet beaktas att aldrig mera våld används än som är rimligt iförhållande till vad som kan uppnås därigenom. Proportionalitetsprincipen har ilagtexten uttryckts så att våld får brukas "i den mån ... det med hänsyntill omständigheterna är försvarligt". Paragrafen lar sikte både på våld mol person och på våldmot egendom men får naturligtvis sin största betydelse i fråga om våld motperson. Vad särskilt gäller innebörden av uttrycket våld mot egendom bör framhållasatt detta inte är avsett att omfatta varje fysisk befattning med föremål ellerlösa saker. I princip fordras atl fråga är om en åtgärd som är ägnad attåstadkomma åverkan eller annars sker med våldsamma medel. Att exempelvis flyttaen felparkerad cykel ett stycke när den utgör hinder i trafik är en polismanbefogad till redan enligt 8 §. I fråga om arten av det våld som är tillåtet bör förstupprepas att tvångsmedicinering och liknande åtgärder är otillåtna. Vidare följer av behovs- och proportionalitetsgrundsatsernaatt onödig kraftutveckling skall undvikas. Där det är tillräckligt att föraeller fösa undan den som vägrar polisen tillträde vid en husrannsakan, är dett. ex. otillåtet att använda s. k. smärtsamt grepp eller utdela slag. Slag mot ömtåligadelar av kroppen får som regel anses otillåtna, liksom naturligtvis sparkar,struptag, grepp i håret och liknande. Det är dock uppenbart att man vid enbedömning i efterhand av ett händelseförlopp där en polisman har brukat våldmåste se till situationen som helhet.